CELEX: 62019CJ0585
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet
Arbetstidens förläggning
Direktiv 2003/88/EG
Artikel 2
Begreppet arbetstid
Artikel 3
Minsta dygnsvila
Arbetstagare som ingått flera anställningsavtal med en och samma arbetsgivare
Tillämpning per arbetstagare

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2 led 1, 3 och 6 b i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (
EUT L 299, 2003, s. 9
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Academia de Studii Economice din Bucureşti (Bukarests ekonomihögskola, Rumänien) (nedan kallad ASE) och Organismul Intermediar pentru Programul Operaţional Capital Uman – Ministerul Educaţiei Naţionale (medlingsorgan för det operativa programmet Mänskliga resurser – det nationella undervisningsministeriet, Rumänien) (nedan kallat OI POCU MEN), angående en finansiell korrigering som den senare har gjort i samband med ett finansieringsprogram, med anledning av att ASE inte beaktat det maximala antal timmar utan vila som en person får arbeta per dag.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Artikel 1 i direktiv 2003/88 har följande lydelse:
”1.   I detta direktiv föreskrivs minimikrav på säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden.
2.   Detta direktiv är tillämpligt på
a)
minimitider för dygnsvila, veckovila och årlig semester, vidare på raster och begränsning av veckoarbetstiden, samt
b)
vissa former av nattarbete, skiftarbete och arbetsrytm.
3.   Detta direktiv skall tillämpas på all verksamhet, såväl offentlig som privat, i den betydelse som avses i artikel 2 i [rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet (
EGT L 183, 1989, s.1
; svensk specialutgåva, område 5, volym, 4, s. 146)], utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 14, 17, 18 och 19 i detta direktiv.
…”
Artikel 2 i direktiv 2003/88 har följande lydelse:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.
arbetstid: all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter.
2.
viloperiod: varje period som inte är arbetstid.
…”
I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Dygnsvila”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24‑timmarsperiod.”
I artikel 6 med rubriken ”Begränsning av veckoarbetstiden” i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall, med beaktande av behovet av att skydda arbetstagares säkerhet och hälsa, vidta de åtgärder som behövs för att se till att
a)
veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra författningar eller genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter,
b)
den genomsnittliga arbetstiden under varje sjudagarsperiod inklusive övertid inte överstiger 48 timmar.”
I artikel 17 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.   Med iakttagande av de allmänna principerna för arbetstagarnas hälsa och säkerhet får medlemsstaterna göra avvikelser från artiklarna 3–6, 8 och 16. Avvikelser får göras när – med hänsyn till det aktuella arbetets särskilda art – arbetstidens längd inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva. Detta gäller särskilt beträffande
a)
företagsledare eller andra personer med självständiga beslutsbefogenheter,
b)
anställda i familjeföretag, eller
c)
arbetstagare som tjänstgör vid religiösa ceremonier i kyrkor och religiösa samfund.
…”
I artikel 23 i direktiv 2003/88 anges följande:
”Utan att det påverkar medlemsstaternas rätt att med hänsyn till förändrade omständigheter anta olika bestämmelser inom arbetstidens område, så länge de minimikrav som föreskrivs i detta direktiv följs, skall tillämpningen av detta direktiv inte utgöra skäl att sänka den allmänna nivån för det skydd som erbjuds arbetstagarna.”
Rumänsk rätt
I artikel 111 i Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (lag nr 53/2003, om arbete), av den 24 januari 2003, i dess ändrade lydelse (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 345 av den 18 maj 2011) (nedan kallad lagen om arbete) föreskrivs följande:
”Arbetstid utgörs av den tid som den anställde utför arbete, står till arbetsgivarens förfogande och utför sina uppgifter och åligganden i enlighet med bestämmelserna i det individuella anställningsavtalet, tillämpligt kollektivavtal och/eller tillämplig lag.”
I artikel 112.1 i lagen om arbete föreskrivs följande:
”Vid heltidsarbete ska arbetstiden normalt utgöra åtta timmar per dag och 40 timmar per vecka.”
Artikel 114.1 i denna lag föreskrivs följande:
”Den maximala arbetstiden per vecka får inte överstiga 48 timmar, inklusive övertid.”
Artikel 119 i nämnda lag har följande lydelse:
”Arbetsgivaren är skyldig att föra register över de arbetstimmar som varje anställd har arbetat och att visa upp detta register för kontroll av yrkesinspektionen när så begärs.”
Artikel 120 i samma lag har följande lydelse:
”1.   Arbete som utförs utanför den normala veckoarbetstid som anges i artikel 112, ska betraktas som övertid.
2.   Övertid är inte tillåtet utan den anställdes samtycke, utom i fall av force majeure eller brådskande arbetsuppgifter som krävs för att förebygga olyckor eller undanröja följderna därav.”
I artikel 135.1 i lagen om arbete föreskrivs följande:
”Mellan två arbetsdagar har de anställda rätt till en viloperiod som inte får understiga 12 sammanhängande timmar.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
ASE deltar i projektet POSDRU/89/1.5/S/59184, ett (sektorsspecifikt operativt program för utveckling av mänskliga resurser, som har benämningen ”Prestanda och excellens i postdoktorandforskning inom ekonomivetenskap i Rumänien”) (nedan kallat projektet).
Genom protokoll om konstaterande av oegentligheter och fastställande av finansiella rättelser av den 4 juni 2018 (nedan kallat protokollet) slog OI POCU MEN fast att ASE hade en skuld till staten på 13490,42 rumänska lei (RON) (cirka 2800 euro) avseende lönekostnader för de anställda som ingick i den grupp som skulle genomföra projektet. De belopp som motsvarade dessa kostnader förklarades inte bidragsberättigande på grund av att taket för antalet timmar som dessa anställda fick arbeta per dag hade överskridits.
ASE överklagade protokollet men OI POCU MEN avslog detta med stöd av bland annat artikel 3 i direktiv 2003/88, i vilken det föreskrivs minst tretton timmars sammanhängande ledighet per dag, inte är tillämplig på varje anställningsavtal som den anställde har ingått separat.
ASE överklagade avslagsbeslutet till den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen har preciserat att de belopp som inte är bidragsberättigande motsvarar lönekostnaderna för vissa experter, vilka under perioden mellan oktober 2012 och januari 2013 under vissa dagar sammanräknat de arbetstimmar som lagts ned inom ramen för den grundläggande arbetstiden, det vill säga åtta timmar per dag, med antalet arbetstimmar som utförts inom ramen för projektet och andra projekt eller verksamheter. Det totala antalet arbetstimmar per dag överskred för dessa experter den gräns på 13 timmar per dag som föreskrivs i instruktionerna från den myndighet som förvaltar projektet. Detta tak följer enligt OI POCU MEN av artiklarna 3 och 6 i direktiv 2003/88.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunalul București (Förstainstansdomstolen i Bukarest, Rumänien) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU‑domstolen:
”1)
Ska med begreppet arbetstid, enligt definitionen i artikel 2 led 1 i … direktiv 2003/88 …, avses ’all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter’ på grundval av ett enda avtal (på heltid) eller på grundval av samtliga (anställnings-)avtal som den berörda arbetstagaren har ingått?
2)
Ska medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel 3 i direktiv 2003/88 (skyldigheten att vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24‑timmarsperiod) och artikel 6 b i direktiv 2003/88/EG (skyldigheten att vidta de åtgärder som behövs för att se till att den genomsnittliga arbetstiden under varje sjudagarsperiod inklusive övertid inte överstiger 48 timmar) tolkas så, att de inför gränser vad gäller ett enda avtal eller samtliga avtal som en arbetstagare ingår med en och samma arbetsgivare eller flera arbetsgivare?
3)
Om svaret på den första och den andra frågan innebär en tolkning enligt vilken medlemsstaterna inte på nationell nivå får reglera tillämpningen av artiklarna 3 och 6 b i direktiv 2003/88 med avseende på varje [enskilt] avtal – i avsaknad av nationella lagbestämmelser enligt vilka den minimala dygnsvilan och maximala veckoarbetstiden ska fastställas i förhållande till arbetstagaren (oberoende av hur många anställningsavtal som arbetstagaren ingår med en och samma arbetsgivare eller flera arbetsgivare) –, får en offentlig institution i en medlemsstat, som handlar på statens vägnar, då åberopa att bestämmelserna i artiklarna 3 och 6 b i direktiv 2003/88 ska tillämpas direkt och besluta om påföljder för en arbetsgivare som inte har iakttagit de gränser för dygnsvila och/eller maximal veckoarbetstid som föreskrivs i direktivet?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Europeiska kommissionen har gjort gällande att den faktiska och rättsliga situation som den hänskjutande domstolen har redogjort för inte innehåller tillräckligt med förtydliganden och förklaring som motiverar de frågor som ställts eller deras behov av att besvaras. Den har vidare, i likhet med den polska regeringen, gjort gällande att frågorna 2 och 3 inte kan tas upp till prövning, eftersom de avser artikel 6 i direktiv 2003/88. Den polska regeringen har tillagt att ett svar från domstolen avseende det fallet att en arbetstagare har ingått avtal med flera olika arbetsgivare helt saknar relevans för den hänskjutande domstolen, eftersom bedömningen i ett förhandsavgörande ska hänföra sig till situationen i det nationella målet, det vill säga i förevarande fall en situation där arbetstagaren har ingått flera avtal med en och samma arbetsgivare. Kommissionen har dessutom uttryckt tvivel om huruvida direktiv 2003/88 är tillämpligt på tvisten i det nationella målet, eftersom denna tvist avser frågan om arbetstagares lön och direktivet, enligt rättspraxis, inte reglerar denna fråga.
I detta sammanhang ska det erinras om att det inom ramen för det samarbete mellan EU-domstolen och de nationella domstolarna som har införts genom artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 19 december 2019, Darie,
C‑592/18
,
EU:C:2019:1140
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att frågor som rör unionsrätten ska presumeras vara relevanta. En tolkningsfråga från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den 8 oktober 2020, Union des industries de la protection des plantes,
C‑514/19
,
EU:C:2020:803
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller de ställda frågorna i den del de avser den minsta dygnsvilan, ska det påpekas att beslutet om hänskjutande innehåller de uppgifter som behövs avseende de faktiska omständigheterna i det nationella målet och nämner de unionsrättsliga bestämmelser och tillämpliga nationella bestämmelser som gör det möjligt att förstå föremålet för tvisten och de frågor som ställts på ett tillfredsställande sätt.
Förutom bestämmelserna i lagen om arbete avseende dygnsvila, det vill säga artiklarna 111, 112 och 135 i lagen om arbete, innehåller beslutet om hänskjutande uppgifter om att OI POCU MEN utfärdat skuldinstrumentet med motiveringen att ASE inte iakttagit lagstiftningen om högsta antal timmar som en person får arbeta per dag, och närmare uppgifter om beräkningen av de arbetstimmar per dag som utförts av de experter som är anställda vid ASE.
Tolkningsfrågorna kan följaktligen tas upp till sakprövning i detta avseende.
Vad för det andra gäller den andra och den tredje frågan, i den del de avser underlåtenhet att iaktta begränsningen av veckoarbetstiden, ska det påpekas att även om OI POCU MEN, enligt beslutet om hänskjutande, för att motivera protokollet, åberopat både artikel 3 och artikel 6 b i direktiv 2003/88, har den hänskjutande domstolen inte, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 23 i sitt förslag till avgörande, gett någon förklaring för varför den sistnämnda bestämmelsen skulle vara relevant, utan enbart lämnat detaljerade uppgifter avseende hur ASE inte beaktat den minsta dygnsvilan.
Under dessa omständigheter ska den andra och den tredje frågan avvisas i den del de avser artikel 6 i direktiv 2003/88.
När det för det tredje gäller de ställda frågorna i den del de avser tolkningen av bestämmelserna i direktiv 2003/88 i ett fall där en arbetstagare ingått anställningsavtal med flera arbetsgivare, ska det påpekas att det inte på något sätt framgår av beslutet om hänskjutande att den lön som OI POCU MEN betraktade som inte stödberättigande kostnader i protokollet, hade samband med anställningsavtal som experterna hade ingått med å ena sidan ASE och å andra sidan andra arbetsgivare. Endast de kostnader som har samband med de anställningsavtal som dessa experter har ingått med ASE nämns.
Tolkningsfrågorna kan följaktligen inte heller tas upp till sakprövning i den del de avser tolkningen av artiklarna 2.1 och 3 i direktiv 2003/88 i ett fall där en arbetstagare ingått anställningsavtal med flera arbetsgivare.
När det för det fjärde gäller kommissionens ståndpunkt att det nationella målet inte rör direktiv 2003/88, utan arbetstagares lön, påpekar domstolen att detta direktiv, med undantag för det särskilda fallet med betald semester i artikel 7.1 i direktiv 2003/88, endast reglerar vissa aspekter av arbetstidens förläggning, i syfte att säkerställa skyddet av arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Det är därför i princip inte tillämpligt på arbetstagares lön (dom av den 30 april 2020, Készenléti Rendőrség,
C‑211/19
,
EU:C:2020:344
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta betyder dock inte att de tolkningsfrågor som har ställts i förevarande mål inte ska besvaras.
Den hänskjutande domstolen anser nämligen att tolkningen av vissa bestämmelser i direktiv 2003/88 är nödvändig att för att den ska kunna avgöra huruvida den fordran som OI POCU MEN gör anspråk på är lagenlig. Vidare, för att avgöra huruvida ASE hade fog för att avlöna de arbetstimmar som dess experter utfört, önskar den hänskjutande domstolen också få klarhet i huruvida ASE har iakttagit bestämmelserna om det högsta antalet timmar som en arbetstagare får arbeta per dag.
Under dessa omständigheter finner domstolen att tolkningsfrågorna, i den mån de avser åsidosättande av bestämmelserna i direktiv 2003/88 avseende det högsta antalet timmar som en arbetstagare får arbeta per dag, är relevanta för utgången i det mål som är anhängigt vid den hänskjutande domstolen och att dessa frågor följaktligen kan tas upp till sakprövning.
Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att när en arbetstagare ingått flera avtal med en och samma arbetsgivare, är den minsta dygnsvilan, som föreskrivs i artikel 3, tillämplig på alla dessa avtal sammantaget eller på vart och ett av dessa avtal för sig.
Det ska inledningsvis erinras om att varje arbetstagares rätt till en begränsning av arbetstiden och till bland annat dygnsvila inte enbart har en särskild betydelse som regel i unionens sociala regelverk, utan den slås även uttryckligen fast i artikel 31.2 i stadgan, som enligt artikel 6.1 FEU har samma rättsliga värde som fördragen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Bestämmelserna i direktiv 2003/88, bland annat artikel 3, innebär en precisering av denna grundläggande rättighet och ska därför tolkas mot bakgrund av denna rättighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med detta sagt framgår det av domstolens fasta praxis att vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara lydelsen av den bestämmelsen ska beaktas, utan också det sammanhang som bestämmelsen ingår i och de mål som eftersträvas med den (se, bland annat, dom av den 6 oktober 2020, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller lydelsen av artikel 2 led 1 och artikel 3 i direktiv 2003/88, ska det påpekas att begreppet ”arbetstid” i artikel 2 led 1 i direktivet definieras som all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter.
Vad gäller artikel 3 i detta direktiv föreskriver den att medlemsstaterna är skyldiga att vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
).
Användningen av uttrycket ”varje arbetstagare” talar för att artikel 3 ska tolkas så, att den ska tillämpas per arbetstagare när flera anställningsavtal har ingåtts mellan en arbetstagare och en och samma arbetsgivare. Genom användningen av det obestämda adjektivet ”varje” utgår artikel 3, vad gäller minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod, vikt på arbetstagaren, oavsett om han eller hon har ingått flera avtal med sin arbetsgivare eller inte.
Vad för det andra gäller det sammanhang i vilket artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 ingår, påpeka domstolen att begreppet ”viloperiod”, i artikel 2 led 2 i direktivet, definieras som varje period som inte är arbetstid.
Domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att direktivet inte föreskriver något mellanting mellan arbetstid och viloperioder (dom av den 10 september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Artikel 2 i samma direktiv ingår inte heller bland de bestämmelser i direktivet som det får göras undantag från (dom av den 10 september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter är det inte möjligt att uppfylla kravet i artikel 3 i nämnda direktiv, det vill säga att varje arbetstagare dagligen får minst 11 timmars sammanhängande ledighet, om denna viloperiod bedöms separat för varje avtal som arbetstagaren är bunden av med sin arbetsgivare. I ett sådant fall skulle nämligen de timmar som anses utgöra viloperiod inom ramen för ett avtal, såsom framgår i det nationella målet, kunna utgöra arbetstid inom ramen för ett annat avtal. I enlighet med den rättspraxis som redovisas i punkt 43 i förevarande dom kan en och samma period emellertid inte samtidigt kvalificeras som arbetstid och viloperiod.
Mot denna bakgrund måste de anställningsavtal som en arbetstagare har ingått med sin arbetsgivare bedömas tillsammans för att det ska gå att fastställa huruvida den period som kvalificeras som dygnsvila motsvarar definitionen av viloperiod i artikel 2 led 2 i direktiv 2003/88, det vill säga huruvida det rör sig om en period som inte utgör arbetstid.
För det tredje bekräftas den tolkning som följer av ordalydelsen och sammanhanget i artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 också av syftet med direktivet.
Enligt fast rättspraxis syftar nämligen direktiv 2003/88 till att föreskriva minimikrav för att förbättra arbetstagarnas livs- och arbetsvillkor genom en harmonisering av nationella bestämmelser om i synnerhet arbetstidens längd (dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna harmonisering på unionsnivå av arbetstidens förläggning syftar till att säkerställa ett bättre skydd för arbetstagarnas säkerhet och hälsa genom att låta dem åtnjuta viloperioder av viss minsta längd, bland annat dygnsvila (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om minimikraven i artikel 3 i direktiv 2003/88 tolkades så, att de är tillämpliga separat för varje avtal som arbetstagaren ingått med sin arbetsgivare, skulle garantin för ett bättre skydd för arbetstagaren försvagas, eftersom en sammanslagning av den föreskrivna arbetstiden i varje separat avtal som ingåtts med arbetsgivaren skulle kunna göra det omöjligt att garantera arbetstagaren minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod, även om unionslagstiftaren funnit denna period vara ett nödvändigt minimum för att arbetstagaren ska kunna få återhämta sig från den trötthet som hänger samman med det dagliga arbetet.
Enligt domstolens praxis ska arbetstagaren nämligen anses vara den svagare avtalsparten i anställningsförhållandet, vilket medför att det är nödvändigt att frånta arbetsgivaren möjligheten att inskränka arbetsgivarens rättigheter (dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av denna svaga situation skulle arbetstagaren följaktligen, eftersom han eller hon ska anses vara den svagare parten, kunna avskräckas från att uttryckligen göra gällande sina rättigheter gentemot arbetsgivaren om det kunde medföra att arbetsgivaren vidtog åtgärder som kunde försämra arbetstagarens arbetsförhållande (dom av den 14 maj 2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om bestämmelserna i direktiv 2003/88 om den minsta dygnsvilan emellertid tolkades så, att de är tillämpliga separat på varje anställningsavtal som en arbetstagare ingått med en och samma arbetsgivare, skulle arbetstagaren kunna utsättas för påtryckningar från arbetsgivaren i syfte att dela upp sin arbetstid i flera avtal, vilket skulle kunna frånta dessa bestämmelser deras ändamålsenliga verkan.
Domstolen påpekar slutligen att det handlingsutrymme som åberopats av ASE, den polska och den rumänska regeringen, och som tillkommer medlemsstaterna vid fastställandet av bestämmelserna för genomförande av bestämmelserna i artikel 3 i direktivet, saknar relevans för svaret på den första och den andra frågan. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 57 i sitt förslag till avgörande avser den fråga som ställts till domstolen nämligen inte formerna för genomförandet av dessa bestämmelser, utan deras räckvidd. Enligt artikel 23 i direktivet ska de minimikrav som föreskrivs i direktiv 2003/88 följas, utan att det påverkar medlemsstaternas rätt att anta olika bestämmelser inom arbetstidens område.
Det följer av ovanstående analys att det i förevarande fall, eftersom vissa experter som används för att genomföra projektet är knutna till ASE genom flera anställningsavtal, är nödvändigt, för att kontrollera huruvida bestämmelserna i artikel 3 i direktiv 2003/88 har efterlevts, att bedöma dessa avtal tillsammans.
Det ska tilläggas att kommissionen, med hänsyn till de särskilda egenskaperna hos de experter som är i fråga i det nationella målet, har påpekat att direktiv 2003/88 endast är tillämpligt på ”arbetstagare” i den mening som avses i detta direktiv.
Enligt domstolens praxis är det ett avgörande kännetecken för ett anställningsförhållande, att en person under en viss tid mot ersättning utför arbete åt en annan person under dennes ledning (dom av den 20 november 2018, Sindicatul Familia Constanţa m.fl.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
, punkt
).
Härav följer att ett anställningsförhållande förutsätter att det finns ett hierarkiskt förhållande mellan arbetstagaren och arbetsgivaren. Bedömningen av huruvida ett sådant förhållande är för handen ska göras i varje enskilt fall med beaktande av samtliga omständigheter som kännetecknar förhållandet mellan parterna (dom av den 11 april 2019, Bosworth och Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
, punkt
).
Den tid som de i det nationella målet ifrågavarande experterna har ägnat åt tillhandahållandet av tjänster inom ramen för projektet är följaktligen endast relevant för att kontrollera huruvida den minsta dygnsvila som föreskrivs i artikel 3 i direktiv 2003/88 har iakttagits, om det inom ramen för detta projekt fanns ett hierarkiskt förhållande mellan ASE och nämnda experter. Det förefaller framgå av handlingarna i målet att så varit fallet, men det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera detta.
Vidare har ASE och den danska regeringen åberopat undantagsbestämmelserna i direktiv 2003/88, närmare bestämt artikel 17.1 i detta direktiv, för att motivera att artikel 3 i detta direktiv inte är tillämplig på vissa arbetstagare.
Vad gäller den möjlighet att göra avvikelser som föreskrivs i direktiv 2003/88, bland annat i artikel 17, framgår det emellertid av domstolens praxis att eftersom dessa bestämmelser utgör undantag från Europeiska unionens bestämmelser om arbetstidens förläggning, såsom de föreskrivs i detta direktiv, ska de tolkas så, att de inte får gå längre än vad som är absolut nödvändigt för att skydda de intressen som dessa undantag gör det möjligt att ta till vara (dom av den 21 februari 2018, Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har dessutom slagit fast att nämnda artikel 17.1 i direktiv 2003/88 är tillämplig på arbetstagare vars arbetstid, i sin helhet, inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva på grund av det aktuella arbetets särskilda art (dom av den 26 juli 2017, Hälvä m.fl.,
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att de i det nationella målet ifrågavarande experterna hade avtal om heltidsanställning i vilka det föreskrevs 40 veckoarbetstimmar. Under dessa omständigheter verkar åtminstone en del av dessa experters arbetstid, även vad gäller universitetslärarna, ha varit bestämd av deras arbetsgivare, vilket innebär att undantaget i artikel 17.1 i direktiv 2003/88 inte kan tillämpas på dem. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att kontrollera detta.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande: Artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att när en arbetstagare ingått flera avtal med en och samma arbetsgivare, är den minsta dygnsvilan, som föreskrivs i artikel 3, tillämplig på alla dessa avtal sammantaget och inte på vart och ett av dessa avtal för sig.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida en offentlig institution som handlar för statens räkning, för det fall artikel 3 i direktiv 2003/88 ska tolkas på så sätt att den minsta dygnsvila som föreskrivs i artikel 3 avser samtliga avtal som en arbetstagare ingått med en och samma arbetsgivare, kan åberopa bestämmelsens direkta effekt gentemot en arbetsgivare som inte iakttar bestämmelsen.
Det framgår av domstolens fasta praxis att bestämmelserna i ett direktiv, i alla de fall då de med avseende deras innehåll framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa, kan åberopas inför den nationella domstolen gentemot staten, när denna inte har införlivat direktivet med nationell rätt inom fristen eller inte har införlivat direktivet på ett korrekt sätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 november 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska emellertid inledningsvis understrykas, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 81 i sitt förslag till avgörande, att någon nationell bestämmelse i förevarande fall inte har ifrågasatts med motiveringen att den skulle vara oförenlig med bestämmelserna i direktiv 2003/88.
Det ska tilläggas att frågan huruvida en nationell bestämmelse inte ska tillämpas, för det fall den strider mot unionsrätten, endast uppstår om det inte är möjligt att tolka bestämmelsen på ett sätt som är förenligt med unionsrätten (dom av den 6 november 2018, Bauer och Willmeroth,
C‑569/16 och C‑570/16
,
EU:C:2018:871
, punkt
).
Principen om konform tolkning av nationell rätt – som innebär att den nationella domstolen är skyldig att i möjligaste mån tolka nationell rätt i enlighet med de krav som följer av unionsrätten – följer av fördragens systematik, eftersom denna princip möjliggör för den nationella domstolen att inom ramen för sin behörighet säkerställa att unionsrätten ges full verkan när den avgör det mål som anhängiggjorts vid den (dom av den 14 maj 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg,
C‑615/18
,
EU:C:2020:376
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har den rumänska regeringen i sitt skriftliga yttrande understrukit att man i Rumänien tillämpar artikel 135.1 i lagen om arbete, jämförd med artiklarna 119 och 120 i samma lag, när en arbetstagare ingår flera avtal med en och samma arbetsgivare.
I artikel 135.1 i den lagen föreskrivs att arbetstagarna mellan två arbetsdagar har rätt till en ledighet som inte får vara kortare än 12 sammanhängande timmar.
De rättigheter som erkänns i nämnda artikel 135.1 förefaller således ha ett mer omfattande skydd än de som föreskrivs i artikel 3 i direktiv 2003/88, enligt vilken den föreskrivna viloperioden ska vara minst elva timmars sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod.
Under dessa omständigheter, och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 82 i sitt förslag till avgörande, finns det inget som tyder på att OI POCU MEN inte skulle ha kunnat grunda sitt beslut på bestämmelserna i rumänsk rätt, tolkade mot bakgrund av de relevanta bestämmelserna i direktiv 2003/88.
Eftersom det inte har bestritts att rumänsk rätt är förenlig med artikel 3 i direktiv 2003/88 och eftersom det under alla omständigheter verkar uppenbart att denna rätt kan tolkas i överensstämmelse med nämnda artikel, saknas det anledning att besvara den tredje frågan.
Huruvida domens rättsverkningar ska begränsas i tiden
Den rumänska regeringen och ASE har i sina skriftliga yttranden begärt att domstolen ska begränsa domens rättsverkningar i tiden.
Vad för det första gäller den rumänska regeringens begäran för det fall domstolen skulle fastställa att artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 ska tillämpas per arbetstagare, påpekar domstolen att denna begäran grundar sig på den omständigheten att en sådan tillämpning skulle ha en systembetingad inverkan på arbetsmarknaden i Rumänien där många arbetstagare, enligt den rumänska regeringen, har ingått avtal med flera arbetsgivare. Begäran har följaktligen gjorts för det fall förevarande dom skulle avse de fall där anställningsavtal ingåtts med flera arbetsgivare. Eftersom begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning i den del den avser tolkningen av bestämmelserna i direktiv 2003/88 i sådana fall, saknas det anledning att besvara begäran om begränsning av förevarande doms rättsverkningar i tiden.
När det sedan gäller den rumänska regeringens begäran för det fall domstolen skulle fastställa att artiklarna 2 led 1 och 3 i direktiv 2003/88 ska tillämpas på vart och ett av de enskilda avtal som arbetstagaren ingått med sin arbetsgivare, finns det inte heller anledning att besvara denna fråga, eftersom det av punkt 64 i förevarande dom framgår att den minsta dygnsvilan, såsom föreskrivs i artikel 3 i direktivet, hänför sig till samtliga avtal som arbetstagaren ingått med en och samma arbetsgivare.
Vad slutligen gäller den fråga som ställts av ASE, erinrar domstolen om att det av fast rättspraxis framgår att den tolkning som domstolen gör av en unionsrättslig bestämmelse, vid utövandet av sin behörighet enligt artikel 267 FEUF, i erforderlig utsträckning klargör och preciserar innebörden och räckvidden av denna bestämmelse, såsom den ska eller skulle ha tolkats och tillämpats från och med dess ikraftträdande. Av detta följer att en sålunda tolkad bestämmelse kan och ska tillämpas av den nationella domstolen även på rättsförhållanden som har uppstått och grundats före den dom som meddelas avseende begäran om tolkning, om de omständigheter som gör det möjligt att inför de behöriga domstolarna anhängiggöra en tvist angående tillämpningen av nämnda bestämmelse i övrigt har uppfyllts (dom av den 3 oktober 2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är endast i undantagsfall som domstolen, med tillämpning av den allmänna rättssäkerhetsprincip som ingår i unionens rättsordning, kan se sig föranledd att begränsa berörda personers möjlighet att åberopa en av domstolen tolkad bestämmelse i syfte att ifrågasätta rättsförhållanden som har tillkommit i god tro. För att en sådan begränsning ska kunna komma i fråga ska två väsentliga villkor vara uppfyllda, nämligen att de aktuella rättssubjekten handlat i god tro och att det föreligger en risk för allvarliga störningar (dom av den 3 oktober 2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har närmare bestämt endast använt denna lösning när vissa klart preciserade omständigheter har varit för handen, särskilt då det har förelegat fara för allvarliga ekonomiska återverkningar, som i synnerhet har berott på det stora antalet rättsförhållanden som i god tro har upprättats på grundval av de bestämmelser som har antagits vara gällande, och det har framgått att enskilda och nationella myndigheter har förmåtts att handla på ett sätt som strider mot unionsbestämmelserna på grund av att det har förelegat en objektiv och betydande osäkerhet beträffande de unionsrättsliga bestämmelsernas tillämpningsområde, en osäkerhet som andra medlemsstaters eller kommissionens beteenden kan ha bidragit till (dom av den 3 oktober 2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det emellertid påpekas att ASE endast har påstått, utan att ange några andra omständigheter, att hänsyn ska tas både till de berördas goda tro och till risken för allvarliga störningar i ekonomin i Rumänien. ASE har följaktligen inte åberopat tillräckliga uppgifter för att visa att kriteriet om att de berörda ska ha handlat i god tro är uppfyllt, och den har inte heller tillhandahållit domstolen några konkreta uppgifter om hur många rättsförhållanden som berörs eller om arten eller omfattningen av de eventuella ekonomiska följderna av förevarande dom. De två kriterier som avses i punkt 79 i förevarande dom, vilka skulle kunna motivera en begränsning av domens rättsverkningar i tiden, kan således inte anses vara uppfyllda.
Av detta följer att det saknas anledning att begränsa domens rättsverkningar i tiden.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

Artiklarna 2 led 1 och 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden ska tolkas så, att när en arbetstagare ingått flera avtal med en och samma arbetsgivare, är den minsta dygnsvilan, som föreskrivs i artikel 3, tillämplig på alla dessa avtal sammantaget och inte på vart och ett av dessa avtal för sig.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.