CELEX: 62019CJ0503
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tādu trešo valstu valstspiederīgo statuss, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji
Direktīva 2003/109/EK
6. panta 1. punkts
Vērā ņemamie apstākļi
Valsts tiesiskais regulējums
Šo apstākļu neņemšana vērā
Atteikums piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu ieinteresētās personas kriminālsodāmības dēļ

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (
OV 2004, L 16, 44. lpp.
), 6. panta 1. punktu.
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar divām tiesvedībām, kurās UQ (lieta C‑503/19) un SI (lieta C‑592/19) vēršas pret
Subdelegación del Gobierno en Barcelona
(Spānijas valdības apakšpārstāvniecība Barselonā, Spānija) par tādu pieteikumu noraidīšanu, ko ieinteresētās personas iesniegušas par pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvā 2003/109 ir ietverta II nodaļa “Pastāvīgā iedzīvotāja statuss dalībvalstī”, kurā ir iekļauts šīs direktīvas 4.–13. pants. Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu tiem trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti tās teritorijā nodzīvojuši piecus gadus tieši pirms attiecīgā pieteikuma iesniegšanas.”
Šīs direktīvas 5. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis pieprasa, lai trešo valstu pilsoņi sniedz pierādījumus par to, ka viņu rīcībā gan pašiem, gan atkarīgajiem ģimenes locekļiem ir:
a)
stabili un regulāri ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni pirms pieteikuma iesniegšanas par pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu;
b)
apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz pilsoņiem attiecīgajā dalībvalstī.
2.   Dalībvalstis var pieprasīt trešo valstu pilsoņiem izpildīt integrācijas nosacījumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis var atteikties piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumiem.
Pieņemot attiecīgo lēmumu, dalībvalsts apsver pārkāpuma pret sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību veidu un nopietnību, vai apdraudējumu, ko rada attiecīgā persona, vienlaikus pienācīgi ņemot vērā uzturēšanās ilgumu un saikni ar mītnes valsti.”
Šīs direktīvas 7. panta 3. punktā ir noteikts – ja tās 4. un 5. pantā paredzētie nosacījumi ir izpildīti un persona nerada draudus minētās direktīvas 6. panta izpratnē, attiecīgā dalībvalsts attiecīgajam trešās valsts pilsonim piešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu.
Šīs direktīvas 12. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis var pieņemt lēmumu izraidīt pastāvīgo iedzīvotāju tikai tad, ja viņš rada faktiskus un pietiekami nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai un sabiedrības drošībai.
[..]
3.   Pirms lēmuma pieņemšanas par pastāvīgā iedzīvotāja izraidīšanu dalībvalstis ņem vērā šādus faktorus:
a)
uzturēšanās ilgumu to teritorijā;
b)
attiecīgās personas vecumu;
c)
sekas, kas rodas attiecīgajai personai un ģimenes locekļiem;
d)
saikni ar mītnes valsti vai saiknes trūkumu ar izcelsmes valsti.”
Direktīvas 2003/109 III nodaļa ir “Uzturēšanās citās dalībvalstīs”. Saskaņā ar 14. panta, kas ietilpst šajā nodaļā, 1. punktu pastāvīgais iedzīvotājs iegūst tiesības dzīvot citu dalībvalstu teritorijā, kuras tam nav piešķīrušas pastāvīgi dzīvojošas personas statusu, uz laikposmu, kas ilgāks par trim mēnešiem, ja tiek izpildīti minētajā nodaļā izklāstītie nosacījumi.
Minētās regulas 17. panta, kurš arī ir iekļauts šajā nodaļā, 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var noraidīt pastāvīgā iedzīvotāja vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās pieteikumus, ja attiecīgā persona rada draudus sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai.
Pieņemot šādu lēmumu, dalībvalsts ņem vērā pastāvīgā iedzīvotāja vai ģimenes locekļa(-u) izdarītā pārkāpuma pret sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību veidu un nopietnību, vai apdraudējumu, ko rada šāda persona.”
Spānijas tiesības
Konstitutīvais likums 4/2000
2000. gada 11. janvāra
Ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social
(Konstitutīvais likums 4/2000 par ārvalstnieku tiesībām un brīvībām Spānijā un viņu sociālo integrāciju;
BOE
Nr. 10, 2000. gada 12. janvāris, 1139. lpp.) pamatlietās piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Likums 4/2000”) ir ietverts 31. pants “Pagaidu uzturēšanās situācija”. Šī likuma 31. panta 7. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Lai atjaunotu pagaidu uzturēšanās atļauju, attiecīgajā gadījumā tiek izvērtētas:
a) kriminālsodāmības, ņemot vērā atbrīvošanu no soda vai nosacītu atbrīvošanu no soda, vai nosacītu brīvības atņemšanas sodu;
[..]
Šīs atjaunošanas vajadzībām it īpaši tiek ņemti vērā ārvalstu pilsoņa izrādītie integrācijas centieni, kas liecina par labu minētajai atjaunošanai, kuri ir jākonstatē ar labvēlīgu autonomā apgabala ziņojumu [..].”
Konstitutīvā likuma 4/2000 32. pants attiecas uz pastāvīgu uzturēšanos. Tajā ir noteikts:
“1.   Pastāvīga uzturēšanās ir situācija, kas dod tiesības dzīvot un strādāt Spānijā uz nenoteiktu laiku ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi ir Spānijas pilsoņiem.
2.   Pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir personām, kuras ir nepārtraukti pagaidu statusā uzturējušies Spānijā vismaz piecus gadus un kuras atbilst tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem. Pastāvīgas uzturēšanās vajadzībām tiek ņemti vērā personas kā Eiropas zilās kartes īpašnieces iepriekšējas un nepārtrauktas uzturēšanās laikposmi citās dalībvalstīs. Uzturēšanos uzskata par nepārtrauktu pat tad, ja ārvalstnieks uz laiku ir atstājis valsts teritoriju brīvdienu vai citu tiesiskajā regulējumā noteiktu iemeslu dēļ.
3.   Ārvalstnieki, kas ir kādas citas Eiropas Savienības dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, var savām vajadzībām pieprasīt un saņemt pastāvīgas uzturēšanās atļauju Spānijā, ja viņi paredz veikt algotu darbu vai pašnodarbinātas personas darbību, vai citiem mērķiem, saskaņā ar tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem. Tomēr gadījumā, ja ārvalstnieki, kas ir kādas citas Eiropas Savienības dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, vēlas saglabāt pirmajā dalībvalstī iegūtā pastāvīgā iedzīvotāja statusu, viņi var lūgt un saņemt pagaidu uzturēšanās atļauju Spānijā.
[..]”
Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumi
2011. gada 20. aprīļa Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumu, kas apstiprināti ar
Real Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009
(Karaļa dekrēts 557/2011, ar ko apstiprina Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumus pēc tā grozīšanas ar Konstitutīvo likumu 2/2009) (
BOE
Nr. 103, 2011. gada 30. aprīlis, 43821. lpp.), 148. pantā ir paredzēts:
“1.   Ārvalstnieki, kas ir likumīgi un nepārtraukti nodzīvojuši Spānijas teritorijā piecus gadus, ir tiesīgi saņemt pastāvīgās uzturēšanās atļauju.
Tiesības saņemt šo atļauju ir arī ārvalstniekiem, kas pierāda, ka viņi kā Eiropas zilās kartes turētāji ir nepārtraukti dzīvojuši šajā laikposmā Eiropas Savienībā, ja viņi ir dzīvojuši Spānijas teritorijā divus gadus tieši pirms sava pieteikuma iesniegšanas.
[..]”
Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumu 149. pantā ir reglamentēta procedūra, kas jāievēro, lai saņemtu pastāvīgās uzturēšanās atļauju. Šo īstenošanas noteikumu 149. panta 2. punkta f) apakšpunktā ir noteikts, ka šādas atļaujas saņemšanas pieteikumam attiecīgā gadījumā ir jāpievieno izraksts no sodāmības reģistra vai līdzvērtīgs dokuments, ko ir izsniegušas izcelsmes valsts vai tās valsts vai valstu iestādes, kurās pieteikuma iesniedzējs ir dzīvojis pēdējo piecu gadu laikā, un šajā dokumentā nedrīkst būt norādīta nekāda sodāmība par Spānijas tiesību sistēmā paredzētu nodarījumu.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑503/19
UQ ir trešās valsts pilsonis, kuram ir pagaidu uzturēšanās atļauja Spānijā.
2014. gada 10. novembrī viņš par 2014. gada 2. novembrī notikušu transportlīdzekļa vadīšanu alkohola ietekmē tika notiesāts ar sodu – 40 dienu vispārējās nozīmes darbu un ar vadītāja tiesību apturēšanu uz astoņiem mēnešiem un divām dienām.
2018. gada 2. februārī UQ, kas līdz šim datumam jau vismaz piecus gadus bija likumīgi dzīvojis Spānijā atbilstoši savai uzturēšanās atļaujai,
Oficina de Extranjeros de Barcelona
(Barselonas Ārvalstnieku birojs, Spānija) iesniedza pieteikumu par pastāvīgās uzturēšanās tiesību piešķiršanu Konstitutīvā likuma 4/2000 32. panta izpratnē.
Ar 2018. gada 27. marta lēmumu Barselonas Ārvalstnieku birojs noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz šī sprieduma 15. punktā minēto UQ kriminālsodāmību. UQ pret šo lēmumu iesniedza administratīvu sūdzību, kas ar 2018. gada 6. jūlija lēmumu arī tika noraidīta.
Pēc tam UQ cēla prasību iesniedzējtiesā lietā C‑503/19 par 2018. gada 6. jūlija lēmumu.
Šī tiesa norāda, ka dažādu Spānijas tiesu judikatūra attiecībā uz jautājumu, vai ieinteresētās personas iepriekšēju kriminālsodāmību esamība pati par sevi ir pietiekama, lai tai atteiktu pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu, vai arī tieši pretēji – šādam atteikumam ir jāizvērtē fakti katrā konkrētajā gadījumā, lai noteiktu, vai ieinteresētā persona rada faktiskus, pastāvošus un pietiekami nopietnus draudus, kas skar sabiedrības pamatintereses, esot neskaidra un pretrunīga.
Iesniedzējtiesa lietā C‑503/19 uzskata, ka
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) 2018. gada 5. jūlija spriedumā ir kliedējusi šaubas, ko bija radījusi zemāko instanču tiesu pretrunīgā judikatūra. Šajā spriedumā
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) esot balstījusies it īpaši uz Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumu 149. panta 2. punkta f) apakšpunktu, lai būtībā uzskatītu, ka ieinteresētās personas kriminālsodāmību esamība vien liedz viņam piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu. Turklāt
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) esot uzskatījusi, ka šī interpretācija nav pretrunā nedz Direktīvas 2003/109 noteikumu būtībai, nedz arī tās mērķim.
Pirmkārt, iesniedzējtiesai lietā C‑503/19 ir šaubas par nostājas, ko
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) ir ieņēmusi savā iepriekšējā punktā minētajā spriedumā, atbilstību Direktīvai 2003/109.
Otrkārt, tā pauž šaubas arī par Spānijas tiesiskā regulējuma atbilstību šai direktīvai attiecībā uz iespēju atteikt trešās valsts pilsonim pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu. Šajā tiesību normā dalībvalstij esot paredzēta iespēja, nevis pienākums atteikt pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu šo iemeslu dēļ. Iesniedzējtiesa lietā C‑503/19 uzskata, ka dalībvalsts tiesiskajam regulējumam, lai tas atbilstu Direktīvai 2003/109, ir jābūt pārskatāmam un saprotamam. Tomēr Spānijas Karaliste neesot izmantojusi šo iespēju. Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumu 149. panta 2. punkta f) apakšpunktu nevarot interpretēt tādējādi, ka tajā ir paredzēts šāds atteikuma pamats.
Treškārt, iesniedzējtiesa lietā C‑503/19 norāda, ka nostāja, ko
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) ir ieņēmusi šī sprieduma 20. punktā minētajā spriedumā, nozīmē, ka trešās valsts pilsonim ir vieglāk panākt savas pagaidu uzturēšanās atļaujas Spānijā atjaunošanu nekā pastāvīgā iedzīvotāja statusa atzīšanu. Proti, iepriekšējas kriminālsodāmības neesot absolūts šķērslis pagaidu uzturēšanās atļaujas atjaunošanai, jo Konstitutīvā likuma 4/2000 31. panta 7. punkta a) apakšpunktā ir vienīgi paredzēts, ka tās “tiek izvērtētas” šādas atjaunošanas nolūkā. Šai tiesai rodas jautājums par šādas situācijas atbilstību Savienības tiesībām, jo trešās valsts pilsonis, kuram ir kāda kriminālsodāmība, tiekot atturēts lūgt pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu un neierobežotu laiku paliekot pagaidu iedzīvotāja situācijā.
Šajos apstākļos
Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
17 de Barcelona
(Barselonas Administratīvā tiesa Nr. 17, Spānija), kas ir iesniedzējtiesa lietā C‑503/19, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punktu un 17. pantu ir saderīga valsts tiesu interpretācija, saskaņā ar kuru jebkāda veida kriminālsodāmība ir pietiekams iemesls, lai atteiktu tiesības uz pastāvīgā iedzīvotāja statusu?
2)
Vai valsts tiesai papildus kriminālsodāmībai ir jāņem vērā arī citi apstākļi, tādi kā soda smagums un ilgums, apdraudējums, ko pieteicējs rada sabiedrībai, viņa iepriekšējās likumīgās uzturēšanās ilgums un saikne, kas viņam ir izveidojusies ar valsti, un jāizvērtē visi šie apstākļi kopumā?
3)
Vai Direktīvas [2003/109] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram ir atļauts, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumiem, atteikt pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu saskaņā ar 4. pantu, nenosakot izvērtēšanas kritērijus, kas ir norādīti Direktīvas [2003/109] 6. panta 1. punktā un 17. pantā?
4)
Vai Direktīvas [2003/109] 6. panta 1. punkts un 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru par direktīvu lejupejošo vertikālo iedarbību valsts tiesai ir tiesības un tā var tieši piemērot [šīs direktīvas] 6. panta 1. punkta un 17. panta noteikumus, lai izvērtētu kriminālsodāmības esamību, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, soda ilgumu un apdraudējumu, ko rada pieteicējs?
5)
Vai Savienības tiesības, it īpaši tiesības uz pastāvīgā iedzīvotāja statusu, kā arī skaidrības, pārredzamības un saprotamības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda Spānijas tiesu veikta [Konstitutīvā likuma 4/2000 īstenošanas noteikumu] 147.–149. panta un [Konstitutīvā likuma] 4/2000 32. panta interpretācija, saskaņā ar kuru pastāvīgā iedzīvotāja statusa atteikuma iemesls var būt sabiedriskās kārtības un sabiedrības drošības apsvērumi, lai arī šajās tiesību normās nav skaidri un pārredzami noteikti noraidīšanas iemesli?
6)
Vai Direktīvas 2003/109 lietderīgas iedarbības principam un it īpaši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam atbilst valsts tiesību norma un tiesu veikta tās interpretācija, saskaņā ar kuru tiek apgrūtināta pieeja pastāvīgā iedzīvotāja statusam un atvieglota pieeja pagaidu uzturēšanās tiesībām?”
Lieta C‑592/19
SI ir trešās valsts pilsonis. Viņam ir pagaidu uzturēšanās atļauja Spānijā, kur viņš strādā saskaņā ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku un ir reģistrēts sociālā nodrošinājuma sistēmā.
Ar
Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona
(Barselonas Krimināltiesa Nr. 18, Spānija) 2016. gada 17. oktobra spriedumu SI kā publisku dokumentu viltošanas un to izmantošanas noziedzīga nodarījuma izdarītājam tika piespriests brīvības atņemšanas sods uz vienpadsmit mēnešiem, notiesājot nosacīti ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem, sākot no 2016. gada 17. oktobra, par faktiem, kas ir notikuši 2011. gada 30. novembrī.
SI Spānijas valdības apakšpārstāvniecībā Barselonā lūdza tam piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu. Ar valdības apakšpārstāvniecības Barselonā 2017. gada 30. oktobra lēmumu šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties it īpaši uz SI iepriekšējās kriminālsodāmības esamību. Pēdējais minētais par šo lēmumu iesniedza administratīvu sūdzību, kas ar 2018. gada 13. marta lēmumu arī tika noraidīta.
Līdz ar to SI cēla prasību iesniedzējtiesā lietā C‑592/19 par 2018. gada 13. marta lēmumu.
Šī tiesa būtībā atkārto iesniedzējtiesas lietā C‑503/19 sniegtās un šī sprieduma 19. un 20. punktā īsumā aprakstītās norādes. Tā apgalvo – ja tai būtu jāpiemēro Spānijas tiesiskais regulējums, kā tas ir interpretēts šī sprieduma 20. punktā minētajā
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) spriedumā, tā nevarētu veikt nekādu vērtējumu par SI personīgo situāciju un viņa integrāciju Spānijā, ar
Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona
(Barselonas Krimināltiesa Nr. 18) viņam piespriestā soda, kas ir minēts šī sprieduma 26. punktā, izpildes statusu, izdarīto pārkāpumu vai citiem apstākļiem, jo tai būtu jāņem vērā ieinteresētās personas sodāmības reģistrā nedzēstā sodāmība. Šai tiesai ir šaubas par šādas pieejas atbilstību Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvai 2003/109.
Šajos apstākļos
Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
5 de Barcelona
(Barselonas Administratīvā tiesa Nr. 5, Spānija), kas ir iesniedzējtiesa lietā C‑592/19, arī nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2003/109 4. pants un 6. panta 1. punkts ir interpretējami tādējādi, ka jebkāda veida kriminālsodāmība ir pietiekams iemesls, lai atteiktu tiesības uz pastāvīgā iedzīvotāja statusu, neizvērtējot uzturēšanās ilgumu un saiknes ar mītnes valsti esamību?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms, ciktāl iesniedzējtiesa lietā C‑503/19 savā pirmajā, trešajā un ceturtajā jautājumā ir minējusi Direktīvas 2003/109 17. pantu, ir jāprecizē, ka šis pants, kas ir iekļauts direktīvas III nodaļā “Uzturēšanās citās dalībvalstīs”, attiecas uz tāda trešās valsts pilsoņa situāciju, kurš ir ieguvis pastāvīgā iedzīvotāja statusu pirmajā dalībvalstī un kurš vēlas uzturēties otrajā dalībvalstī.
Līdz ar to minētais pants nav nozīmīgs tādā situācijā kā tā, kas pastāv pamatlietās, kurās tiek aplūkots dalībvalsts atteikums piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu trešās valsts pilsonim, kas ir likumīgi un nepārtraukti nodzīvojis [šīs dalībvalsts] teritorijā piecus gadus tieši pirms ieinteresētās personas pieteikuma iesniegšanas.
Pēc šī precizējuma ir jānorāda, ka ar jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesas būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kā to ir interpretējušas noteiktas šīs dalībvalsts tiesas, kurā ir paredzēts, ka trešās valsts pilsonim pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršana šajā dalībvalstī var tikt atteikta tikai tā iemesla dēļ vien, ka viņam ir kriminālsodāmība, neizskatot konkrēti viņa situāciju saistībā tostarp ar šī pilsoņa izdarītā nodarījuma raksturu, apdraudējumu, ko viņš, iespējams, rada sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, viņa uzturēšanās ilgumu minētās dalībvalsts teritorijā un saiknes ar pēdējo minēto esamību.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkta pirmajā daļā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja, nevis pienākums atteikt pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai izpildītu tiesiskās drošības prasības, direktīvas noteikumi ir jāīsteno ar neapstrīdamu saistošu spēku, nodrošinot vajadzīgo konkrētumu, precizitāti un skaidrību (spriedums, 2014. gada 11. septembris, Komisija/Portugāle,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet – lai pareizi īstenotu Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkta pirmo daļu, dalībvalstij savās iekšējās tiesībās ir jāparedz iespēja atteikt pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu trešās valsts pilsonim sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ, nodrošinot tiesiskās drošības prasību izpildei nepieciešamo konkrētumu, precizitāti un skaidrību.
Tādējādi iesniedzējtiesām, kurām vienīgajām ir kompetence interpretēt valsts tiesības LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
28.
punkts, kā arī 2018. gada 21. novembris, De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
80.
punkts), ir jāpārbauda, vai Spānijas tiesībās ir ietverta norma, kurai ir šī sprieduma iepriekšējā punktā minētās īpašības.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai ar šādu tiesību normu var tikt paredzēts, ka ar to vien, ka ieinteresētajai personai ir kriminālsodāmība, pietiek, lai sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ atteiktu šai personai pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu, no paša Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkta otrās daļas formulējuma izriet, ka, izsakot šādu atteikumu, ir jāņem vērā un ir jāizsver noteikts apstākļu skaits, tas ir, no vienas puses, attiecīgās personas veiktā nodarījuma veids un nopietnība, apdraudējums, ko tā rada sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, un, no otras puses, tās uzturēšanās ilgums uzņēmējā dalībvalstī, kā arī tās iespējamā saikne ar šo dalībvalsti.
Visu šo apstākļu ņemšana vērā prasa veikt katra konkrētā gadījuma vērtējumu, kas izslēdz to, ka atteikums piešķirt pastāvīgā iedzīvotāja statusu ieinteresētajai personai varētu tikt izteikts tikai tā iemesla dēļ vien, ka tai ir kriminālsodāmība, lai kāds arī nebūtu tās raksturs.
Šādu Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkta interpretāciju apstiprina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru ar sabiedrisko kārtību vai sabiedrības drošību pamatotie pasākumi var tikt veikti tikai tad, ja valsts kompetentās iestādes, atsevišķi izvērtējot katru konkrēto gadījumu, konstatē, ka attiecīgās personas personīgā rīcība rada pastāvošu, faktisku un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamatinteresēm (spriedums, 2018. gada 2. maijs, K. un H. F. (Uzturēšanās tiesības un apsūdzības par kara noziegumiem),
C‑331/16 un C‑366/16
,
EU:C:2018:296
,
52.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Direktīvas 2003/109 12. panta 3. punktu, kura formulējums ir ļoti līdzīgs šīs direktīvas 6. panta 1. punkta otrās daļas formulējumam, tika nospriests, ka lēmumu par izraidīšanu attiecībā uz trešās valsts pilsoni, kas ir pastāvīgais iedzīvotājs, nevar pieņemt tikai tā iemesla dēļ vien, ka viņam ir ticis piespriests brīvības atņemšanas sods uz laiku, kas pārsniedz vienu gadu (spriedums, 2017. gada 7. decembris, López Pastuzano,
C‑636/16
,
EU:C:2017:949
,
28.
punkts).
No tā izriet, ka dalībvalsts kompetentās iestādes nedrīkst automātiski uzskatīt, ka trešās valsts pilsonim tiek atteikta pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršana sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ saskaņā ar Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punktu tikai tā iemesla dēļ vien, ka viņš ir ticis par kaut ko krimināltiesiski notiesāts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 12. decembris, G. S. un V. G. (Sabiedriskās kārtības apdraudējums),
C‑381/18 un C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
,
65.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kā to ir interpretējusi daļa šīs dalībvalsts tiesu, kurā ir paredzēts, ka trešās valsts pilsonim pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršana šajā dalībvalstī var tikt atteikta tikai tā iemesla dēļ vien, ka viņam ir kriminālsodāmība, neizskatot konkrēti viņa situāciju saistībā tostarp ar šī pilsoņa izdarītā nodarījuma raksturu, apdraudējumu, ko viņš, iespējams, rada sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, viņa uzturēšanās ilgumu minētās dalībvalsts teritorijā un saiknes esamību ar šo dalībvalsti.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kā to ir interpretējusi daļa šīs dalībvalsts tiesu, kurā ir paredzēts, ka trešās valsts pilsonim pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršana šajā dalībvalstī var tikt atteikta tikai tā iemesla dēļ vien, ka viņam ir kriminālsodāmība, neizskatot konkrēti viņa situāciju saistībā tostarp ar šī pilsoņa izdarītā nodarījuma raksturu, apdraudējumu, ko viņš, iespējams, rada sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, viņa uzturēšanās ilgumu minētās dalībvalsts teritorijā un saiknes esamību ar šo dalībvalsti.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.