CELEX: 62020CJ0408
Appel
regler for institutionerne
fælles statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet
medlemmer af Europa-Parlamentet, der er valgt i italienske valgkredse
ændring af pensionsrettigheder
bebyrdende retsakt
foreløbig holdning
selvstændige retsvirkninger

Danilo Poggiolini har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 3. juli 2020, Falqui og Poggiolini mod Parlamentet (
T-347/19 og T-348/19
, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede kendelse,
EU:T:2020:303
), hvorved Retten afviste det søgsmål, han havde anlagt med påstand om annullation af meddelelsen af 11. april 2019, der var udarbejdet af chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Finanser, og som vedrørte tilpasningen af størrelsen af de pensioner, som han har ret til efter ikrafttrædelsen den 1. januar 2019 af afgørelse nr. 14/2018 vedtaget af Ufficio di Presidenza della Camera dei deputati (præsidiet for deputeretkammer, Italien) (herefter »den omtvistede meddelelse«).
Sagens baggrund
Danilo Poggiolini er tidligere medlem af Europa-Parlamentet valgt i Italien. Han modtager i kraft heraf en alderspension.
Den 12. juli 2018 besluttede præsidiet for deputeretkammeret at foretage en ny beregning efter bidragsordningen af størrelsen af pensionen for de tidligere medlemmer af dette kammer for mandatårene indtil den 31. december 2011 (herefter »afgørelse nr. 14/2018«).
Ved tilføjelse af en bemærkning i appellantens pensionsopgørelse for januar 2019 underrettede Parlamentet ham om, at størrelsen af hans pension kunne blive ændret i henhold til afgørelse nr. 14/2018, og at den nye beregning eventuelt kunne give anledning til tilbagesøgning af uberettiget udbetalte beløb.
Ved en udateret meddelelse fra chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Parlamentets Generaldirektorat for Finanser vedlagt som bilag til appellantens pensionsopgørelse for februar 2019 meddelte Parlamentet ham for det første, at dets juridiske tjeneste havde tiltrådt, at afgørelse nr. 14/2018 automatisk fandt anvendelse på hans situation. Dernæst var det i meddelelsen præciseret, at så snart Parlamentet havde modtaget de nødvendige oplysninger fra Camera dei deputati (deputeretkammeret, Italien), ville det meddele appellanten den nye fastsættelse af hans pensionsrettigheder og foretage tilbagesøgning af det eventuelt for meget udbetalte beløb i løbet af de følgende 12 måneder. Endelig blev appellanten ved denne meddelelse oplyst om, at den endelige fastsættelse af hans pensionsrettigheder ville ske ved en formel retsakt, som ville kunne gøres til genstand for en klage eller et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.
Herefter meddelte omtalte chef ved den omtvistede meddelelse appellanten, at størrelsen af hans pension ville blive tilpasset efter den nedsættelse af de tilsvarende pensioner, der blev udbetalt i Italien til tidligere nationale parlamentsmedlemmer i henhold til afgørelse nr. 14/2018. I denne meddelelse blev det ligeledes præciseret, at størrelsen af appellantens pension ville blive tilpasset fra april 2019 i henhold til det udkast til fastsættelse af de nye pensionsrettigheder, der var vedlagt som bilag til den nævnte meddelelse. Ved samme meddelelse blev appellanten i øvrigt indrømmet en frist på 30 dage fra modtagelsen af meddelelsen til at fremsætte sine bemærkninger. Såfremt sådanne bemærkninger ikke blev fremsat inden for den fastsatte frist, ville den omtvistede meddelelse blive anset for at have endelige virkninger, hvilket navnlig ville indebære tilbagesøgning af uberettiget modtagne beløb for månederne januar til marts 2019.
Ved en e-mail af 22. maj 2019 fremsendte appellanten sine bemærkninger til Parlamentets kompetente tjenestegren. Ved en e-mail af samme dato bekræftede Parlamentet modtagelsen af disse bemærkninger og meddelte appellanten, at han ville modtage et svar, når hans argumenter var blevet gennemgået.
Efter anlæggelsen af søgsmålet ved Retten besvarede chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Parlamentets Generaldirektorat for Finanser ved skrivelse af 8. juli 2019 de bemærkninger, som appellanten havde fremsendt, idet chefen anførte, at disse ikke indeholdt oplysninger af en sådan karakter, at de kunne begrunde en ændring af Parlamentets holdning, således som den var kommet til udtryk i den omtvistede meddelelse, og at appellantens pensionsrettigheder og planen for tilbagesøgning af uberettiget udbetalte beløb som beregnet og meddelt i bilaget til denne meddelelse derfor var blevet endelige på datoen for meddelelsen af denne skrivelse.
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. juni 2019 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den omtvistede meddelelse.
Den 29. august 2019 påstod Parlamentet ved særskilt dokument sagen afvist.
Den 6. september 2019 indgav appellanten en anmodning om tilpasning af stævningen.
Den 20. januar 2020 besluttede Retten at forene behandlingen af det annullationssøgsmål, som Danilo Poggiolini havde anlagt, registreret under sagsnummer T-348/19, med behandlingen af den sag, der var registreret under sagsnummer T-347/19, og som var anlagt af en anden sagsøger, der ligeledes var tidligere medlem af Parlamentet.
Ved den appellerede kendelse, som blev afsagt i henhold til artikel 126 i Rettens procesreglement, afviste Retten disse to sager, idet det var åbenbart, at de ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Retten fastslog først, i den appellerede kendelses præmis 53, at den omtvistede meddelelse ikke udgjorde en bebyrdende retsakt og derfor ikke kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål som omhandlet i artikel 263 TEUF. Følgelig fastslog den i den appellerede kendelses præmis 59, at det var åbenbart, at appellantens første påstand om annullation af denne meddelelse måtte afvises fra realitetsbehandling.
Som begrundelse herfor præciserede Retten for det første i den appellerede kendelses præmis 47-49, at den omstændighed, at den nye metode til beregning af pensionerne havde fundet anvendelse siden april 2019, ikke var tilstrækkelig til at godtgøre, at Parlamentet havde taget endelig stilling til dette spørgsmål. For det første fremstod den omtvistede meddelelse klart og tydeligt som et udkast. For det andet var det heri præciseret, at den alene ville blive endelig, såfremt adressaten for den ikke fremsatte bemærkninger inden for en frist på 30 dage regnet fra modtagelsen af meddelelsen. Appellanten havde imidlertid fremsat sådanne bemærkninger inden for denne frist.
Retten fandt for det andet i den appellerede kendelses præmis 52 og 56, at Parlamentets skrivelse af 8. juli 2019 udgjorde dets endelige stillingtagen med hensyn til appellanten, og at den ikke kunne anses for at være en retsakt, der alene bekræftede den omtvistede meddelelse.
For det tredje fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 57, at afvisningen af det søgsmål, der var anlagt til prøvelse af den omtvistede meddelelse, ikke gjorde indgreb i retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, eftersom påberåbelse af denne ret for det første ikke kunne føre til fravigelse af de formalitetskrav for søgsmål, som udtrykkeligt er fastsat i EUF-traktaten, og appellanten for det andet kunne anlægge et annullationssøgsmål vedrørende skrivelsen af 8. juli 2019.
For det fjerde forkastede Retten i den appellerede kendelses præmis 58 appellantens argumentation om, at Parlamentet kunne unddrage sig Rettens kontrol ved at undlade at besvare bemærkningerne til den omtvistede meddelelse, idet den anførte, at Parlamentet i den foreliggende sag havde besvaret de fremsatte bemærkninger. Retten præciserede desuden, at selv hvis Parlamentet ulovligt havde undladt at handle på dette punkt, havde de berørte personer under alle omstændigheder stadig mulighed for at anlægge et passivitetssøgsmål for at tvinge Parlamentet til at tage endelig stilling.
Dernæst afviste Retten i den appellerede kendelses præmis 62 og 63 appellantens anden påstand om annullation af den afgørelse, der var kommet til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019. I denne henseende fandt Retten, at den anmodning om tilpasning, som appellanten havde indgivet, åbenbart måtte afvises, eftersom en part kun kan tilpasse sine påstande og anbringender i det oprindelige søgsmål, når dette selv kunne antages til realitetsbehandling på det tidspunkt, hvor det blev anlagt.
Endelig afviste Retten i den appellerede kendelses præmis 67 appellantens tredje påstand om, at Parlamentet skulle tilpligtes at betale de uretmæssigt tilbageholdte beløb, for så vidt som denne påstand åbenbart ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Parternes påstande
Appellanten har nedlagt følgende påstande i appelskriftet:
–
Den appellerede kendelse ophæves.
–
Følgelig annulleres den omtvistede meddelelse og den meddelelse, der blev fremsendt ved skrivelsen af 8. juli 2019.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten.
–
Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne i appelsagen.
Om appellen
Parternes argumentation
Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender vedrørende retlige fejl begået af Retten med hensyn til vurderingen af henholdsvis spørgsmålet om, hvorvidt den formalitetsindsigelse, som Parlamentet rejste for Retten, blev indgivet for sent, spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede meddelelse kunne anfægtes, og spørgsmålet om, hvorvidt den annullationspåstand, der blev nedlagt i anmodningen om tilpasning, kunne antages til realitetsbehandling.
Henset til den argumentation, som appellanten har fremført til støtte for sine anbringender, må han anses for at have nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede kendelse, for så vidt som Retten herved afviste hans påstand om annullation af den omtvistede meddelelse og den afgørelse, der kom til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019.
Med det andet anbringende, som skal behandles først, har appellanten gjort gældende, at den omtvistede meddelelse udgør en anfægtelig retsakt, og at Retten tilsidesatte artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse ved at afvise det annullationssøgsmål, der var anlagt til prøvelse af denne meddelelse.
Appellanten har i denne henseende anført, at denne meddelelse ikke blot er en forberedende retsakt, eftersom den har haft umiddelbare retsvirkninger, idet den fra april 2019 har medført en nedsættelse af det pensionsbeløb, han modtager.
Appellanten har desuden anført, at der alene var tale om en mulighed for at fremsætte bemærkninger, og såfremt denne mulighed ikke blev udnyttet, ville nedsættelsen af pensionsbeløbet ved udløbet af den frist på 30 dage, der var fastsat i den omtvistede meddelelse, fortsat have fundet anvendelse uden yderligere indgriben fra administrationen. Appellanten har gjort gældende, at han i den foreliggende sag ikke havde modtaget svar på sine bemærkninger på det tidspunkt, hvor han anlagde søgsmålet, og at han var tvunget til at handle for at undgå forældelse.
Rettens tilgang gør desuden indgreb i retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. For det første fratager den appellanten dennes beskyttelse mod en foranstaltning, der har direkte indvirkning på hans situation. For det andet giver den Parlamentet mulighed for at undgå enhver domstolskontrol ved at undlade at besvare de bemærkninger, som de berørte parter fremsatte.
Parlamentet har for det første gjort gældende, at nedsættelsen af størrelsen af appellantens pension havde en foreløbig karakter, og at den kunne være blevet ændret på grundlag af de bemærkninger, som appellanten fremsatte. Denne foreløbige karakter fremgår klart af ordlyden af den omtvistede meddelelse og af appellantens mulighed for at fremsætte bemærkninger til meddelelsen, før den blev endelig, hvilken mulighed han netop udnyttede. Parlamentets endelige holdning blev først fastlagt senere.
For det andet var appellantens domstolsbeskyttelse sikret gennem muligheden for at anlægge et søgsmål til prøvelse af den endelige afgørelse, der kom til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019, idet denne prøvelse efter omstændighederne ville have gjort det muligt at annullere den omtvistede meddelelse og følgelig afhjælpe virkningerne af denne. I denne henseende kunne risikoen for, at Parlamentet ville undlade at besvare bemærkningerne, udelukkes af den grund, der er anført i den appellerede kendelses præmis 58.
Domstolens bemærkninger
Som Retten bemærkede i den appellerede kendelses præmis 45, fremgår det af Domstolens faste praksis, at enhver af institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger, udgør en »anfægtelig retsakt« i artikel 263 TEUF’s forstand (dom af 20.2.2018, Belgien mod Kommissionen,
C-16/16 P
,
EU:C:2018:79
, præmis
, og af 9.7.2020, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen,
C-575/18 P
,
EU:C:2020:530
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Ved afgørelsen af, om en anfægtet retsakt har sådanne virkninger, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og disse virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom den nævnte retsakts indhold, i givet fald under hensyn til baggrunden for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser (dom af 20.2.2018, Belgien mod Kommissionen,
C-16/16 P
,
EU:C:2018:79
, præmis
, og af 9.7.2020, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen,
C-575/18 P
,
EU:C:2020:530
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes ligeledes, således som Retten i det væsentlige fremhævede i den appellerede kendelses præmis 46, at mellemkommende foranstaltninger, der i en procedure med flere trin har til formål at forberede den endelige afgørelse, principielt ikke udgør retsakter, som kan være genstand for et annullationssøgsmål (jf. i denne retning dom af 3.6.2021, Ungarn mod Parlamentet,
C-650/18
,
EU:C:2021:426
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Sådanne mellemkommende foranstaltninger er først og fremmest retsakter, som udtrykker den pågældende institutions foreløbige opfattelse (dom af 3.6.2021, Ungarn mod Parlamentet,
C-650/18
,
EU:C:2021:426
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 47-51, at den omtvistede meddelelse ikke fastlagde Parlamentets endelige holdning, idet den holdning, der kom til udtryk heri, kunne ændres for at tage hensyn til de oplysninger, der var indeholdt i appellantens bemærkninger.
I denne henseende kan appellantens argument om, at den omtvistede meddelelse ikke var af foreløbig karakter, fordi dens virkninger ville blive endelige, såfremt han ikke fremsatte bemærkninger inden for den i meddelelsen fastsatte frist, ikke tiltrædes.
Som Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 49, fremsatte appellanten nemlig bemærkninger inden udløbet af denne frist, hvorved det blev forhindret, at virkningerne af den omtvistede meddelelse blev endelige.
Konstateringen af, at en retsakt fra en institution udgør en mellemkommende foranstaltning, som ikke er udtryk for institutionens endelige holdning, er imidlertid ikke tilstrækkelig til systematisk at godtgøre, at denne akt ikke udgør en »anfægtelig retsakt« som omhandlet i artikel 263 TEUF.
Det fremgår således af Domstolens praksis, at en mellemkommende retsakt, der har selvstændige retsvirkninger, kan være genstand for et annullationssøgsmål, for så vidt som den ulovlighed, som denne retsakt er behæftet med, ikke kan afhjælpes ved et søgsmål, der er rettet mod den endelige afgørelse, som den forbereder (dom af 3.6.2021, Ungarn mod Parlamentet,
C-650/18
,
EU:C:2021:426
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Når anfægtelse af lovligheden af en mellemkommende retsakt i forbindelse med et sådant søgsmål ikke sikrer sagsøgeren en effektiv domstolsbeskyttelse mod virkningerne af denne akt, skal den kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF (jf. i denne retning dom af 9.10.2001, Italien mod Kommissionen,
C-400/99
,
EU:C:2001:528
, præmis
, af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen,
C-463/10 P og C-475/10 P
,
EU:C:2011:656
, præmis
, og af 3.6.2021, Ungarn mod Parlamentet,
C-650/18
,
EU:C:2021:426
, præmis
).
I den foreliggende sag skal det fremhæves, således som Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 47, og således som appellanten har gjort gældende i appelskriftet, at den omtvistede meddelelse medførte en øjeblikkelig nedsættelse af størrelsen af appellantens pension regnet fra april 2019, idet anvendelsen af denne nedsættelse ikke afventede udfaldet af den procedure, som Parlamentet gennemførte.
Det følger heraf, at den omtvistede meddelelse som sådan havde selvstændige retsvirkninger for appellantens formueforhold.
Sådanne virkninger kan ikke sidestilles med de processuelle virkninger af akter, der udtrykker Europa-Kommissionens foreløbige holdning, eller de virkninger af sådanne akter, som anses for ikke at gøre indgreb i de berørte personers interesser, hvilke virkninger Domstolen har fundet ikke kunne medføre, at et annullationssøgsmål til prøvelse af sådanne akter kan antages til realitetsbehandling (jf. i denne retning dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen,
60/81
,
EU:C:1981:264
, præmis
og
).
Den af Retten i den appellerede kendelses præmis 50 fremhævede omstændighed, at det fremgår af den omtvistede meddelelse, at Parlamentet kun ville tilbagesøge de beløb, der var modtaget i perioden fra januar til marts 2019, såfremt appellanten ikke fremsatte bemærkninger inden for en frist på 30 dage efter modtagelsen af denne meddelelse, kan ikke rejse tvivl om den umiddelbare karakter af de retsvirkninger, som den nævnte meddelelse affødte.
Selv om det i den omtvistede meddelelse var fastsat, at Parlamentet ville indtage en endelig holdning efter modtagelsen af appellantens bemærkninger, er det desuden ubestridt, at der ikke var fastsat en frist herfor.
De selvstændige retsvirkninger af den omtvistede meddelelse kunne derfor vare ved i en potentielt lang periode, hvis udløb ikke var fastsat på forhånd.
Under disse omstændigheder skulle appellanten, eftersom en vedvarende nedsættelse af en pensions størrelse har potentielt uoprettelige konsekvenser for den berørte persons situation, have mulighed for at iværksætte effektive retsmidler mod den omtvistede meddelelse og således forhindre nedsættelsen af sin pension (jf. analogt dom af 30.6.1992, Italien mod Kommissionen,
C-47/91
,
EU:C:1992:284
, præmis
, og af 9.10.2001, Italien mod Kommissionen,
C-400/99
,
EU:C:2001:528
, præmis
).
Det følger heraf, at i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 57, kunne anlæggelse af et annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige afgørelse, som Parlamentet skulle vedtage efter modtagelsen af appellantens bemærkninger, ikke sikre ham en effektiv domstolsbeskyttelse.
Den berørte persons mulighed for i mangel af svar fra Parlamentet på de bemærkninger, som den pågældende har fremsat, at anlægge et passivitetssøgsmål mod Parlamentet – således som beskrevet af Retten i den appellerede kendelses præmis 58 – kan heller ikke sikre vedkommende en effektiv domstolsbeskyttelse.
Parlamentet har ganske vist pligt til at besvare sådanne bemærkninger inden for en rimelig frist (jf. i denne retning dom af 28.2.2013, Fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB,
C-334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, præmis
), og den berørte person har følgelig ret til at anlægge et passivitetssøgsmål, hvis denne institution ikke overholder denne forpligtelse.
Desuden har Domstolen allerede fastslået, at muligheden for at anlægge et sådant passivitetssøgsmål kunne være tilstrækkelig til at udelukke, at Kommissionen fortsatte sin passivitet efter denne institutions vedtagelse af en foreløbig foranstaltning (jf. i denne retning dom af 18.3.1997, Guérin automobiles mod Kommissionen,
C-282/95 P
,
EU:C:1997:159
, præmis
).
Disse betragtninger kan imidlertid ikke være afgørende i den foreliggende sag, eftersom et passivitetssøgsmål anlagt mod Parlamentet for det første ikke rejser tvivl om de selvstændige retsvirkninger af den omtvistede meddelelse, og den tid, det nødvendigvis tager at behandle et sådant søgsmål og derefter eventuelt et annullationssøgsmål, for det andet vil være for lang i en situation, hvor denne meddelelse umiddelbart medfører en nedsættelse af størrelsen af den pension, der udbetales til en fysisk person.
På denne baggrund har den af Retten i den appellerede kendelses præmis 58 fremhævede omstændighed, at Parlamentet i den foreliggende sag havde besvaret appellantens bemærkninger, under alle omstændigheder ingen betydning for vurderingen af, om annullationssøgsmålet til prøvelse af den omtvistede meddelelse kunne antages til realitetsbehandling, eftersom dette svar blev afgivet efter anlæggelsen af dette søgsmål.
Henset til disse forhold begik Retten en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 53 fastslog, at den omtvistede meddelelses foreløbige karakter gjorde det muligt at lægge til grund, at den ikke udgjorde en bebyrdende retsakt, og at den følgelig ikke kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.
Det andet anbringende skal derfor tages til følge, og den appellerede kendelse ophæves, for så vidt som appellantens første påstand i sag T-348/19 om annullation af den omtvistede meddelelse herved blev afvist.
Det følger ligeledes heraf, at den appellerede kendelse skal ophæves, for så vidt som appellantens anden påstand i sag T-348/19 om annullation af den afgørelse, der kom til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019, herved blev afvist, idet denne påstand alene blev afvist med den begrundelse, at appellantens første påstand om annullation af den omtvistede meddelelse skulle afvises.
Under disse omstændigheder er det ufornødent at behandle det første og det tredje anbringende, for så vidt som disse under alle omstændigheder ikke kan medføre, at den appellerede kendelse ophæves i videre omfang.
Søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver Rettens afgørelse, enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
For det første skal den formalitetsindsigelse, som Parlamentet rejste for Retten, forkastes af de grunde, der er anført i denne doms præmis 38-54, eftersom Parlamentet med denne indsigelse udelukkende gjorde gældende, at appellantens annullationssøgsmål skulle afvises med den begrundelse, at den omtvistede meddelelse udgjorde en forberedende retsakt.
For det andet har Domstolen ikke de nødvendige oplysninger til at træffe endelig afgørelse i sagen, eftersom Rettens bedømmelse udelukkende vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålene kunne antages til realitetsbehandling, og eftersom Retten afviste det af appellanten anlagte annullationssøgsmål uden at indlede den mundtlige forhandling.
Følgelig skal sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om appellantens påstande om annullation af den omtvistede meddelelse og af den afgørelse, der kom til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019.
Sagsomkostninger
Da sagen hjemvises til Retten, skal afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets kendelse af 3. juli 2020, Falqui og Poggiolini mod Parlamentet (
T-347/19 og T-348/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:303
), ophæves, for så vidt som Danilo Poggiolinis påstande i sag T-348/19 om annullation af meddelelsen af 11. april 2019, der var udarbejdet af chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Finanser, og som vedrørte tilpasningen af størrelsen af de pensioner, som appellanten har ret til efter ikrafttrædelsen den 1. januar 2019 af afgørelse nr. 14/2018 vedtaget af Ufficio di Presidenza della Camera dei deputati (præsidiet for det italienske deputeretkammer, Italien), og af den afgørelse truffet af Europa-Parlamentet, som kom til udtryk i skrivelsen af 8. juli 2019, herved blev afvist.

2)
Den formalitetsindsigelse, som Europa-Parlamentet rejste for Den Europæiske Unions Ret i sag T-348/19, forkastes.

3)
Sag T-348/19 hjemvises til Den Europæiske Unions Ret med henblik på, at denne træffer afgørelse om Danilo Poggiolinis påstande om annullation af denne meddelelse og denne afgørelse.

4)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.