CELEX: 62016CJ0577
Řízení o předběžné otázce
Životní prostředí
Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v Evropské unii
Směrnice 2003/87/ES
Oblast působnosti
Článek 2 odst. 1
Příloha I
Činnosti podléhající systému obchodování
Výroba polymerů
Využívání tepla dodávaného třetím zařízením
Žádost o bezplatné přidělení emisních povolenek
Období 2013-2020

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 1 a přílohy I směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (
Úř. věst. 2003, L 275, s. 32
; Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009 (
Úř. věst. 2009, L 140, s. 63
) (dále jen „směrnice 2003/87“), a rozhodnutí Komise 2011/278/EU ze dne 27. dubna 2011, kterým se stanoví přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek na emise platná v celé Unii podle článku 10a směrnice 2003/87 (
Úř. věst. 2011, L 130, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž proti sobě stojí společnost Trinseo Deutschland Anlagengesellschaft mbH (dále jen „Trinseo“) a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Německo), kterou zastupuje Umweltbundesamt (Spolkový úřad pro životní prostředí, Německo), a jehož předmětem je odmítnutí přidělit bezplatné povolenky na emise skleníkových plynů (dále jen „emisní povolenky“) zařízení na výrobu polykarbonátu.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2003/87
Článek 1 směrnice 2003/87, nadepsaný „Účel“, uvádí:
„Tato směrnice vytváří systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství (dále jen ‚systém Společenství‘), aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným.
[…]“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Tato směrnice se použije na emise z činností uvedených v příloze I a na skleníkové plyny uvedené v příloze II.“
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
[…]
b)
‚emisemi‘ rozumí uvolňování skleníkových plynů do atmosféry ze zdrojů v zařízení […]
[…]“
Článek 10a téže směrnice, nadepsaný „Přechodná pravidla harmonizovaného přidělování bezplatných povolenek platná v celém Společenství“, v odstavci 1 stanoví:
„Do 31. prosince 2010 přijme Komise prováděcí opatření k harmonizovanému přidělování povolenek […]“
Článek 11 směrnice 2003/87, nadepsaný „Vnitrostátní prováděcí opatření“, v odstavci 1 stanoví:
„Každý členský stát do 30. září 2011 zveřejní a předloží Komisi seznam zařízení na svém území, na která se vztahuje tato směrnice, a každé přidělení bezplatných povolenek každému zařízení na svém území vypočítané podle pravidel uvedených v čl. 10a odst. 1 a v článku 10c.“
Příloha I této směrnice, nadepsaná „Kategorie činností, na které se vztahuje tato směrnice“, uvádí ve vztahu k emisím oxidu uhličitého (CO
) mimo jiné následující činnosti:
„Spalování paliv v zařízeních s celkovým jmenovitým tepelným příkonem vyšším než 20 [megawattů (MW)] […]
[…]
Množstevní výroba organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy, o výrobní kapacitě větší než 100 t denně.“
Rozhodnutí 2011/278
Podle bodu 6 odůvodnění rozhodnutí 2011/278:
„Hodnoty referenčních úrovní (benchmark values) by měly zahrnovat veškeré přímé emise spojené s výrobou, včetně emisí spojených s výrobou měřitelného tepla použitého k výrobě, bez ohledu na to, zda bylo měřitelné teplo uvolněno na místě nebo jiným zařízením. […]“
Bod 21 odůvodnění tohoto rozhodnutí uvádí:
„V případě, že je mezi dvěma nebo více zařízeními uskutečňována výměna měřitelného tepla, přidělení bezplatných povolenek na emise by mělo být založeno na spotřebě tepla jednotlivých zařízení a mělo by být při něm zohledněno riziko úniku uhlíku. Aby se zajistilo, že množství bezplatných povolenek na emise, které mají být přiděleny, je nezávislé na struktuře, která zajišťuje dodávku tepla, povolenky na emise by měly být přiděleny spotřebiteli tepla.“
Článek 3 uvedeného rozhodnutí zní:
„Pro účely tohoto rozhodnutí se rozumí:
[…]
c)
‚dílčím zařízením pro referenční úroveň tepla (heat benchmark sub-installation)‘ vstupy, výstupy a příslušné emise, které nejsou spojeny s dílčím zařízením pro referenční úroveň produktu a které souvisejí s výrobou, dovozem (ze zařízení nebo jiného subjektu, na který se vztahuje systém Unie) nebo s výrobou i dovozem (ze zařízení nebo jiného subjektu, na který se vztahuje systém Unie) měřitelného tepla, jež se
–
spotřebovává v rámci hranic zařízení při výrobě produktů, při výrobě jiné mechanické energie než energie používané k výrobě elektřiny, při topení nebo chlazení s výjimkou tepla spotřebovaného při výrobě elektřiny nebo jež se
–
vyváží do zařízení nebo jiného subjektu, na který se nevztahuje systém Unie, s výjimkou tepla vyvezeného za účelem výroby elektřiny;
[…]“
Rozhodnutí 2013/448/EU
Body 16 a 17 odůvodnění rozhodnutí Komise 2013/448/EU ze dne 5. září 2013 o vnitrostátních prováděcích opatřeních pro přechodné bezplatné přidělování povolenek na emise skleníkových plynů v souladu s čl. 11 odst. 3 směrnice 2003/87 (
Úř. věst. 2013, L 240, s. 27
) znějí takto:
„(16)
Komise také zjistila, že seznam zařízení uvedený v německých vnitrostátních prováděcích opatřeních není úplný, a neodpovídá tedy čl. 11 odst. 1 směrnice [2003/87]. V seznamu nejsou uvedena zařízení na výrobu polymerů, zvláště [suspenzního polyvinylchloridu] (S-PVC), E-PVC a monomerů vinylchloridu, a předpokládané množství povolenek, které by mělo být těmto zařízením nacházejícím se na území Německa přiděleno, ačkoli se na ně směrnice vztahuje a jsou uvedena v oddílu 5.1 pokynů Komise k výkladu přílohy I směrnice [2003/87] schválených 18. března 2010 Výborem pro změnu klimatu. Komise si je v této souvislosti vědoma, že podle názoru Německa výroba polymerů, zvláště S-PVC a E-PVC a monomerů vinylchloridu, do přílohy I směrnice [2003/87] nepatří. Komise shledává, že výroba polymerů, včetně S-PVC a E-PVC a monomerů vinylchloridu, splňuje definici příslušných činností v příloze I směrnice [2003/87] (množstevní výroba organických chemikálií). V souladu s tím a v úzké spolupráci s členskými státy a dotčenými průmyslovými odvětvími byly odvozeny a do přílohy I rozhodnutí [2011/278] zařazeny referenční úrovně produktu pro S-PVC, E-PVC a monomery vinylchloridu.
(17)
Komise zjistila, že neúplný seznam německých zařízení nepříznivě ovlivňuje příděly založené na dílčím zařízení pro referenční úroveň tepla pro zařízení vyjmenovaná v bodě E přílohy I tohoto rozhodnutí, která dodávají teplo zařízením s množstevní výrobou organických chemikálií. Zatímco bezplatné povolenky na základě dílčího zařízení pro referenční úroveň tepla lze přidělit pouze na dodávky tepla do zařízení nebo jednotek nespadajících do působnosti směrnice [2003/87], v německých vnitrostátních prováděcích opatřeních jsou započítány příděly pro zařízení dodávající teplo do zařízení s aktivitami náležejícími do oblasti přílohy I směrnice [2003/87] vyjmenovanými v příloze I k tomuto rozhodnutí. Proto navržené příděly pro zařízení uvedená v bodě E přílohy I neodpovídají pravidlům pro přidělování povolenek. Komise proto nesouhlasí s přídělem zařízením uvedeným v bodě E přílohy I tohoto rozhodnutí.“
Článek 1 rozhodnutí 2013/448 stanoví:
„1.   Začlenění zařízení uvedených v příloze I tohoto rozhodnutí do seznamů zařízení, na které se vztahuje směrnice [2003/87], předložených Komisi podle čl. 11 odst. 1 směrnice [2003/87] a příslušné předběžné celkové množství bezplatných povolenek na emise k přidělení zařízením uvedeným v příloze I tohoto rozhodnutí se zamítá.
2.   […]
Není námitek proti tomu, aby členský stát změnil předběžné celkové roční množství povolenek na emise k bezplatnému přidělení zařízením na jeho území zařazeným do seznamu podle odstavce 1 a uvedeným v bodě E přílohy I tohoto rozhodnutí předtím, než stanoví konečné celkové roční množství pro každý rok období 2013–2020 podle [rozhodnutí 2011/278], pokud v rámci změny nedojde k přidělení na teplo dodávané zařízením vyrábějícím polymery, jako jsou S-PVC a E-PVC a VCM.
[…]“
Bod E přílohy I tohoto rozhodnutí vyjmenovává pět zařízení uvedených v německých vnitrostátních prováděcích opatřeních, k nimž patří i Dow Deutschland Anlagengesellschaft, jež podléhají systému obchodování s emisními povolenkami a dodávají teplo výlučně zařízením na výrobu polymerů.
Nařízení (EU) č. 601/2012
Článek 5 nařízení Komise (EU) č. 601/2012 ze dne 21. června 2012 o monitorování a vykazování emisí skleníkových plynů podle směrnice 2003/87 (
Úř. věst. 2012, L 181, s. 30
), nadepsaný „Úplnost“, stanoví:
„Monitorování a vykazování musí být úplné a zahrnovat všechny emise z procesů a ze spalování u všech zdrojů emisí a zdrojových toků náležejících k činnostem uvedeným v příloze I směrnice [2003/87] […] a emise všech skleníkových plynů uvedených v souvislosti s těmito činnostmi, přičemž je nutno zamezit dvojímu započtení.
[…]“
Článek 49 tohoto nařízení, nadepsaný „Přemístěný CO
“, obsahuje v odstavci 1 následující ustanovení:
„Provozovatel odečte od emisí zařízení veškeré množství CO
, který pochází z fosilního uhlíku u činností, na něž se vztahuje příloha I směrnice [2003/87], a který není emitován ze zařízení, nýbrž je přemístěn ze zařízení do některé [z] následujících možností:
a)
zařízení pro zachytávání za účelem přepravy a dlouhodobého geologického ukládání v úložišti povoleném podle směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2009/31/ES [ze dne 23. dubna 2009 o geologickém ukládání oxidu uhličitého a o změně směrnice Rady 85/337/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES, 2001/80/ES, 2004/35/ES, 2006/12/ES a 2008/1/ES a nařízení (ES) č. 1013/2006 (
Úř. věst. 2009, L 140, s. 114
)];
b)
přepravní sítě za účelem dlouhodobého geologického ukládání v úložišti povoleném podle směrnice [2009/31];
c)
úložiště povoleného podle směrnice [2009/31] za účelem dlouhodobého geologického ukládání.
Pro jiné typy přemístění CO
ze zařízení není povoleno žádné odečítání CO
od emisí ze zařízení.“
Příloha IV uvedeného nařízení, nadepsaná „Metodiky monitorování specifické pro jednotlivé činnosti týkající se zařízení (čl. 20 odst. 2)“, obsahuje mimo jiné následující ustanovení:
„1.   Zvláštní pravidla monitorování pro emise z procesů spalování
A)
Oblast působnosti
[…]
[…] Provozovatel přiřadí veškeré emise ze spalování paliv v daném zařízení tomuto zařízení bez ohledu na případné vývozy tepla nebo elektřiny do jiných zařízení. Provozovatel nepřiřadí dovážejícímu zařízení emise spojené s výrobou tepla nebo elektřiny dovážených z jiných zařízení.
[…]“
Německé právo
Ustanovení § 2 Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz (zákon o obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů) ze dne 21. července 2011 (BGBl. I s. 1475, dále jen „TEHG“), nadepsané „Oblast působnosti“, stanoví:
„(1)   Tento zákon se použije na emise skleníkových plynů uvedených v příloze 1 části 2, které vyplývají ze zde uvedených činností. Na zařízení uvedená v příloze 1 části 2 se tento zákon vztahuje i tehdy, když tvoří součást nebo přidruženou jednotku zařízení, které není uvedeno v příloze 1 části 2.
[…]“
Ustanovení § 9 TEHG, nadepsané „Bezplatné přidělování povolenek provozovatelům zařízení“, stanoví:
„(1)   Provozovatelům zařízení se bezplatně přidělí emisní povolenky podle zásad uvedených v článku 10a [směrnice 2003/87] v platném znění a v rozhodnutí [2011/278].
[…]“
Příloha 1 část 2 bod 27 TEHG se týká „zařízení na výrobu základních organických chemikálií (alkeny a chlorované alkeny; alkyny; aromáty a alkylaromáty; fenoly, alkoholy; aldehydy, ketony; karboxylové kyseliny, dikarboxylové kyseliny, anhydridy karboxylových kyselin a dimethyltereftalát; epoxidy; vinylacetát, akrylonitril; kaprolaktam a melamin) o výrobní kapacitě větší než 100 t denně“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Trinseo provozuje zařízení na výrobu polykarbonátu, jehož povolená výrobní kapacita převyšuje 100 tun denně. Toto zařízení získává páru nezbytnou pro tuto výrobu od elektrárny provozované ve stejné lokalitě jinou společností, Dow Deutschland Anlagengesellschaft, která podléhá systému obchodování s emisními povolenkami zavedenému směrnicí 2003/87.
Dne 23. ledna 2012 požádala společnost Trinseo agenturu Deutsche Emissionshandelsstelle (německá služba prodeje emisních povolenek) (dále jen „DEHSt“) o bezplatné přidělení emisních povolenek uvedenému zařízení pro obchodovací období 2013–2020.
Rozhodnutím ze dne 17. února 2014 DEHSt tuto žádost zamítla s odůvodněním, že polykarbonát není uveden na seznamu látek a skupin látek v příloze 1 části 2 bodě 27 TEHG, takže sporné zařízení nespadá do oblasti působnosti TEHG.
Správní stížnost, kterou podala Trinseo proti tomuto rozhodnutí, zamítla DEHSt s týmž odůvodněním.
Dne 2. října 2015 podala Trinseo proti uvedenému rozhodnutí žalobu k Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně, Německo).
Na podporu této žaloby Trinseo uvádí, že podle článku 2 směrnice 2003/87 ve spojení s přílohou I téže směrnice jakákoli množstevní výroba organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy spadá bez omezení na určité látky do oblasti působnosti této směrnice.
Trinseo v této souvislosti zdůrazňuje, že jak z dokumentu Komise ze dne 18. března 2010, nazvaného „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)“ [„Pokyny k výkladu přílohy I směrnice [2003/87] (s výjimkou činností v letectví)“], tak z bodu 16 odůvodnění rozhodnutí 2013/448 vyplývá, že výroba polymerů spadá do oblasti působnosti směrnice 2003/87. Přitom na základě rozhodnutí 2011/278 platí, že pokud zařízení podléhající systému obchodování s emisními povolenkami dodává teplo jinému zařízení podléhajícímu témuž systému, musí být emisní povolenky bezplatně přiděleny posledně uvedenému zařízení, neboť rozhodnutí 2013/448 mimo jiné zakazuje přidělení těchto povolenek prvně uvedenému zařízení. Vzhledem k tomu, že příloha 1 část 2 bod 27 TEHG neprovádí směrnici 2003/87 správně, může se společnost Trinseo domáhat práva na bezplatné přidělení těchto povolenek, jež pro ni vyplývá přímo z této směrnice.
Naproti tomu DEHSt tvrdí, že směrnice 2003/87 neukládá povinnost začlenit zařízení na výrobu polymerů do systému pro obchodování s emisními povolenkami. Proti přímé použitelnosti této směrnice navíc podle ní svědčí i to, že celkově vzato představuje uvedená směrnice v zásadě zátěž pro provozovatele zařízení.
Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Berlin (správní soud v Berlíně) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 1 ve spojení s přílohou I směrnice [2003/87] vykládán v tom smyslu, že výroba polymerů, a zejména polykarbonátu v zařízeních o výrobní kapacitě větší než 100 tun denně spadá pod činnost, která je v ní uvedena, jmenovitě pod množstevní výrobu organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku: Má provozovatel takovéhoto zařízení nárok na bezplatné přidělení emisních povolenek na základě přímého použití ustanovení směrnice 2003/87 a rozhodnutí [2011/278], pokud bezplatné přidělení emisních povolenek nepřichází podle vnitrostátního práva v úvahu již proto, že dotyčný členský stát nezahrnul zařízení na výrobu polymerů do oblasti působnosti vnitrostátního zákona, kterým byla směrnice [2003/87] provedena, a tato zařízení se již z tohoto důvodu neúčastní obchodování s emisemi?“
K návrhu na znovuotevření ústní části řízení
Po přednesení stanoviska generálního advokáta společnost Trinseo podáním doručeným kanceláři Soudního dvora dne 29. prosince 2017 navrhla, aby bylo nařízeno znovuotevření ústní části řízení. Trinseo na podporu svého návrhu v podstatě uvádí, že generální advokát ve svém stanovisku nevzal v potaz některé aspekty vnitrostátního práva týkající se bezplatného přidělení emisních povolenek zařízením, která neprodukují emise CO
; tyto aspekty si podle společnosti Trinseo zasluhují, aby o nich proběhla kontradiktorní diskuse.
Je třeba připomenout, že statut Soudního dvora Evropské unie ani jeho jednací řád nedávají zúčastněným stranám možnost podat vyjádření v reakci na stanovisko přednesené generálním advokátem (rozsudek Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, bod
a citovaná judikatura).
Podle čl. 252 druhého pododstavce SFEU je úlohou generálního advokáta předkládat veřejně, zcela nestranně a nezávisle odůvodněná stanoviska ve věcech, které podle statutu Soudního dvora Evropské unie vyžadují jeho účast. Soudní dvůr není vázán stanoviskem generálního advokáta ani důvody, na základě kterých k němu dospěl (rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, bod
).
Nesouhlas účastníka řízení se stanoviskem generálního advokáta tedy nemůže sám o sobě představovat důvod ke znovuotevření ústní části řízení, a to bez ohledu na otázky, kterými se ve stanovisku zabýval (rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, bod
).
Soudní dvůr však může kdykoli po vyslechnutí generálního advokáta nařídit znovuotevření ústní části řízení v souladu s článkem 83 svého jednacího řádu, zejména pokud má za to, že věc není dostatečně objasněna nebo že musí být rozhodnuta na základě argumentu, který nebyl mezi účastníky řízení nebo zúčastněnými uvedenými v článku 23 statutu Soudního dvora Evropské unie projednán (rozsudek ze dne 29. dubna 2015, Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, bod
).
V projednávaném případě tomu tak není. Společnost Trinseo totiž stejně jako další strany, které se účastnily tohoto řízení, uvedla, a to jak v písemné, tak v ústní části řízení, všechny skutkové a právní okolnosti, jež považovala za relevantní pro odpověď na předběžné otázky položené předkládajícím soudem, zejména pokud jde o oblast působnosti směrnice 2003/87, jak vyplývá z jejího článku 2, i o dosah ustanovení rozhodnutí 2011/278 a 2013/448 týkajících se bezplatného přidělení emisních povolenek. Soudní dvůr má tedy po vyslechnutí generálního advokáta za to, že má všechny poznatky nezbytné pro vydání rozhodnutí a že tyto byly před ním projednány.
S ohledem na výše uvedené úvahy má Soudní dvůr za to, že není namístě nařizovat znovuzahájení ústní části řízení.
K předběžným otázkám
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 vykládán v tom smyslu, že takové zařízení na výrobu polymerů, zejména polykarbonátu, jako je zařízení dotčené v původním řízení, které získává teplo nezbytné pro tuto výrobu od třetího zařízení, spadá pod „množstevní výrobu organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy“ ve smyslu přílohy I této směrnice, takže na ně musí být nahlíženo tak, že spadá do působnosti systému obchodování s emisními povolenkami zavedeného touto směrnicí.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tato otázka byla položena v rámci sporu, jenž vyvstal v návaznosti na odmítnutí příslušných vnitrostátních orgánů přidělit tomuto zařízení bezplatné emisní povolenky pro obchodovací období 2013–2020.
Úvodem je třeba připomenout, že účelem směrnice 2003/87 je vytvořit systém pro obchodování s emisními povolenkami, který má snížit emise skleníkových plynů do atmosféry na úroveň, jež brání nebezpečným důsledkům vzájemného působení lidstva a klimatického systému, a jehož konečným cílem je ochrana životního prostředí (viz zejména rozsudek ze dne 8. března 2017, ArcelorMittal Rodange et Schifflange,
C‑321/15
,
EU:C:2017:179
, bod
).
Tento systém spočívá na ekonomické logice, která podněcuje všechny účastníky tohoto sytému k tomu, aby vypouštěli nižší množství skleníkových plynů, než jaké odpovídá povolenkám, které jim byly původně poskytnuty, aby pak převedli přebytečné povolenky na jiného účastníka, který vyprodukoval vyšší množství emisí, než byly přidělené povolenky (viz zejména rozsudek ze dne 8. března 2017, ArcelorMittal Rodange et Schifflange,
C‑321/15
,
EU:C:2017:179
, bod
).
Účelem směrnice 2003/87 je snížit do roku 2020 celkové emise skleníkových plynů v Unii nejméně o 20 % pod úroveň roku 1990 ekonomicky účinným způsobem (rozsudek ze dne 8. září 2016, E.ON Kraftwerke,
C‑461/15
,
EU:C:2016:648
, bod
).
Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87, který definuje její oblast působnosti, se tato směrnice použije na „na emise z činností uvedených v příloze I“, která ve vztahu k emisím CO
uvádí mimo jiné „množstevní výrob[u] organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy, o výrobní kapacitě větší než 100 t denně“.
V projednávané věci je nesporné, že jak vyplývá ze znění předběžné otázky, překračuje zařízení na výrobu polymerů, o něž se jedná v původním řízení, prahovou hodnotu výrobní kapacity stanovenou v této příloze.
Avšak zatímco společnost Trinseo a Komise uvádí, že polymery lze považovat za „organické chemikálie vyráběné množstevní výrobou“ a „postupem podobným“ krakování, reformování nebo oxidaci ve smyslu uvedené přílohy, Spolková agentura pro životní prostředí a německá a nizozemská vláda tvrdí, že tento druh zařízení tyto podmínky nesplňuje, neboť polymery jsou konečné výrobky, a nikoli meziprodukty používané k výrobě jiných chemikálií, a kromě toho postup polymerace nevykazuje charakteristiky podobné krakování, reformaci nebo oxidaci.
Je však třeba bez dalšího uvést, že podle samotného znění čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 spadají činnosti uvedené v příloze I této směrnice do její působnosti, a tudíž podléhají systému obchodování s emisními povolenkami zavedenému uvedenou směrnicí, pouze tehdy, jestliže produkují „emise“ skleníkových plynů vyjmenované v příloze II uvedené směrnice.
Aby tedy mohlo být určeno, zda takové zařízení na výrobu polymerů, o jaké se jedná v původním řízení, spadá do oblasti působnosti směrnice 2003/87, je třeba v souladu s jejím čl. 2 odst. 1 nejprve ověřit, zda toto zařízení vykonává činnosti, které produkují takové „emise“.
V této souvislosti je třeba připomenout, že podle čl. 3 písm. b) směrnice 2003/87 se „emisemi“ pro účely této směrnice rozumí uvolňování skleníkových plynů do atmosféry ze zdrojů v zařízení.
Ze samotného znění tohoto ustanovení tedy plyne, že „emise“ v jeho smyslu předpokládá uvolňování skleníkového plynu do atmosféry daným zařízením (rozsudek ze dne 19. ledna 2017, Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, bod
).
V projednávané věci ze skutečností předložených Soudnímu dvoru vyplývá – a mezi stranami účastnícími se tohoto řízení není o těchto skutečnostech sporu – že takové zařízení na výrobu polymerů, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které získává teplo nezbytné pro výrobu polymerů od třetího zařízení, samo o sobě neuvolňuje CO
do atmosféry; k tomu dochází pouze při výrobě tepla tímto třetím zařízením. Při polymeraci se totiž CO
neuvolňuje, a uhlík, jak vysvětlila nizozemská vláda, je právě nezbytný pro výrobu polymerů, například polykarbonátu.
Z toho plyne, že z výroby polymerů takovým zařízením, o jaké jde ve věci v původním řízení, které nevyrábí integrovaným způsobem teplo nezbytné pro polymeraci, nevznikají přímé emise CO
.
Přitom platí, že nevznikají-li emise, nemůže daná činnost – přestože je uvedena v příloze I směrnice 2003/87 – spadat do oblasti působnosti této směrnice, a tedy ani pod systém obchodování s emisními povolenkami zavedený touto směrnicí.
Tento závěr je podpořen cílem sledovaným touto směrnicí, připomenutým v bodech 39 až 41 tohoto rozsudku, kterým je podnítit zařízení podléhající systému obchodování s emisními povolenkami ke snížení svých emisí skleníkových plynů, aby mohla přebytečné povolenky převést na jiné zařízení, jež podléhá tomuto systému. Zařízení na výrobu polymerů totiž sama o sobě žádné přímé emise CO
neprodukují, takže provozovatelé těchto zařízení nemohou být motivováni ke snižování svých emisí skleníkových plynů přidělením emisních povolenek.
Společnost Trinseo a Komise nicméně tvrdí, že emise z výroby polymerů musí být zahrnuty pod „nepřímé“ emise, jež vznikají při výrobě tepla třetím zařízením dodávajícím toto teplo k výrobě polymerů. Tento přístup je podle nich v souladu s cílem sledovaným směrnicí 2003/87, neboť motivuje k investicím do snižování spotřeby energie. V jeho prospěch hovoří i článek 10a této směrnice a čl. 3 písm. c) a body 6 a 21 odůvodnění rozhodnutí 2011/278, v nichž se stanoví, že bezplatné emisní povolenky mají být přiděleny zařízení, které teplo využívá, a nikoli zařízení, které je vyrábí. Z článku 1 odst. 1 rozhodnutí 2013/448 ve spojení s bodem E přílohy I tohoto rozhodnutí a s přihlédnutím k bodům 16 a 17 odůvodnění tohoto rozhodnutí tedy podle nich vyplývá, že bezplatné emisní povolenky musí být přiděleny zařízením na výrobu polymerů, a nikoli dodavateli tepla. Příloha I rozhodnutí 2011/278 ostatně stanoví referenční hodnoty pro výrobky vyráběné výlučně v tomto druhu zařízení.
Tento výklad však nelze přijmout.
Jak totiž vyplývá již z bodů 47 a 48 tohoto rozsudku, jsou „emisemi“, na něž se použije směrnice 2003/87, podle samotného znění čl. 3 písm. b) této směrnice pouze ty emise, při nichž dochází k uvolňování skleníkových plynů ze zdrojů v zařízení.
Pokud přitom jde o emise CO
vznikající při výrobě tepla, příloha I směrnice 2003/87 stanoví, že uvedená směrnice se na tyto emise vztahuje, jedná-li se o činnost spalování paliv „v zařízeních s celkovým jmenovitým tepelným příkonem vyšším než 20 MW“.
Z tohoto ustanovení tedy jasně vyplývá, že pouze emise, jež jsou přímo výsledkem činnosti vykonávané zařízením, které samo o sobě vyrábí teplo, mohou být zohledněny pro účely určení, zda tato činnost spadá pod systém obchodování s emisními povolenkami.
Z toho plyne, že pokud jde o emise CO
z výroby tepla, mohou být do tohoto systému začleněna pouze zařízení, jež jsou původci těchto emisí, jako je v projednávaném případě třetí zařízení dodávající teplo zařízení dotčenému ve věci v původním řízení.
Tento výklad je podpořen přílohou IV nařízení č. 601/2012, jejíž bod 1 A druhý pododstavec výslovně stanoví, že „[p]rovozovatel přiřadí veškeré emise ze spalování paliv v daném zařízení tomuto zařízení bez ohledu na případné vývozy tepla nebo elektřiny do jiných zařízení. Provozovatel nepřiřadí dovážejícímu zařízení emise spojené s výrobou tepla nebo elektřiny dovážených z jiných zařízení“.
Z tohoto znění tedy jasně vyplývá, že provozovatel, jemuž je dodáváno teplo třetím zařízením, nemůže uplatňovat emise vyprodukované tímto třetím zařízením.
Jakýkoli jiný výklad, jak uvedl generální advokát v bodech 50 a 51 svého stanoviska, by nutně vedl k riziku dvojího započtení emisí, neboť ty by musely být vykázány jak výrobcem tepla jako přímé emise, tak spotřebitelem tepla jako nepřímé emise.
Toto dvojí započtení by přitom nejen bylo v rozporu s čl. 5 prvním pododstavcem nařízení č. 601/2012, ale – jelikož by emise spojené s výrobou tepla zařízením vyrábějícím vlastní teplo integrovaným způsobem mohly být vykázány pouze jednou – rovněž by ohrozilo zachování podmínek hospodářské soutěže na vnitřním trhu, které je jedním z dílčích cílů režimu zavedeného směrnicí 2003/87 (viz zejména rozsudek ze dne 22. června 2016, DK Recycling und Roheisen v. Komise,
C‑540/14 P
,
EU:C:2016:469
, bod
).
Kromě toho je třeba konstatovat, jak uvedl generální advokát v bodech 52 a 53 svého stanoviska, že čl. 49 odst. 1 nařízení č. 601/2012 sice zavádí mechanismus přemístění CO
ve třech případech vyjmenovaných v tomto ustanovení, avšak režim zavedený směrnicí 2003/87 neupravuje obecný mechanismus, jenž by umožňoval výrobci tepla přemístit emise CO
na uživatele tohoto tepla, ani neobsahuje ustanovení, jež by upravovala otázku případného rozdělení těchto emisí mezi jednotlivé, případně navazující uživatele.
Je sice pravda, že – jak uvádí společnost Trinseo a Komise – nelze vyloučit, že by přidělení emisních povolenek provozovateli zařízení na výrobu polymerů, který získává teplo nezbytné pro tuto výrobu od třetího zařízení, mohlo takového provozovatele motivovat k používání účinnějších technik s cílem zlepšit energetickou účinnost zařízení zejména snížením potřeby paliva. Proto také Komise v bodě 21 odůvodnění rozhodnutí 2011/278 uvádí, že povolenky na emise, jež mají být přiděleny, by měly být přiděleny spotřebiteli tepla.
Zároveň však – jak správně zdůraznila nizozemská vláda – nemůže být takovéto zlepšení energetické účinnosti důvodem pro začlenění činností, které nespadají do oblasti působnosti směrnice 2003/87 definované jejím čl. 2 odst. 1, do systému obchodování s emisními povolenkami.
Tyto úvahy nemohou být zpochybněny ani pravidly stanovenými unijním normotvůrcem pro bezplatné přidělování emisních povolenek.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že bezplatné přidělování těchto emisních povolenek spadá podle článku 10a směrnice 2003/87 pod přechodný režim, který se použije pouze na zařízení spadající pod některá odvětví činnosti, přičemž počet přidělovaných povolenek se v období 2013–2020 postupně snižuje s cílem dosáhnout toho, aby v roce 2027 nebyly přiděleny žádné bezplatné povolenky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. září 2016, E.ON Kraftwerke,
C‑461/15
,
EU:C:2016:648
, bod
, a ze dne 26. října 2016, Yara Suomi a další,
C‑506/14
,
EU:C:2016:799
, bod
).
Takové povolenky přitom mohou být bezplatně přiděleny pouze zařízením, jejichž činnosti spadají podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 pod systém obchodování s emisními povolenkami. Ani článek 10a této směrnice, ani rozhodnutí 2011/278 a 2013/448 totiž nemohou změnit oblast působnosti uvedené směrnice (viz obdobně rozsudek ze dne 19. ledna 2017, Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, body
až
).
Ze samotného znění čl. 3 písm. c) rozhodnutí 2011/278 ostatně vyplývá, že zařízení, které dodává jím vyrobené teplo, musí být bezplatně přiděleny povolenky za toto teplo, jestliže je dodává „do zařízení nebo jiného subjektu, na který se nevztahuje systém Unie“ (rozsudek ze dne 8. září 2016, Borealis a další,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, bod
).
Takový případ nastává právě tehdy, pokud zařízení využívající teplo a vykonávající činnosti, které samy o sobě neprodukují emise ve smyslu čl. 3 písm. b) směrnice 2003/87, nespadá pod čl. 2 odst. 1 této směrnice.
V tomto směru je třeba dodat, že rozdílné zacházení vyplývající ze skutečnosti, že zařízení na výrobu polymerů vyrábějící teplo nezbytné pro tuto výrobu integrovaným způsobem na rozdíl od takového zařízení, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, které toto teplo získává od třetího zařízení, je začleněno do systému obchodování s emisními povolenkami z titulu „spalování paliv“ ve smyslu přílohy I směrnice 2003/87, není v žádném směru diskriminační. Vzhledem k cíli sledovanému směrnicí 2003/87, připomenutému v bodech 39 až 41 tohoto rozsudku, totiž existuje objektivní rozdíl mezi zařízením, při jehož činnostech vznikají emise skleníkových plynů do atmosféry, a zařízením, při jehož činnosti takovéto emise nevznikají (v tomto smyslu viz zejména rozsudek ze dne 19. ledna 2017, Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, bod
).
Z výše uvedeného vyplývá, že takové zařízení, jako je zařízení na výrobu polymerů, o něž se jedná ve věci v původním řízení a u něhož je nesporné, že vykonává činnosti, při nichž nevznikají přímé emise CO
, nespadá do oblasti působnosti směrnice 2003/87 definované v jejím čl. 2 odst. 1.
Takové zařízení tedy – aniž je třeba posuzovat, zda vykonává činnost „množstevní výrob[y] organických chemikálií krakováním, reformováním, částečnou nebo celkovou oxidací nebo podobnými postupy“ ve smyslu přílohy I směrnice 2003/87 – nespadá pod systém obchodování s emisními povolenkami zavedený touto směrnicí.
Na první otázku je tudíž třeba odpovědět, že čl. 2 odst. 1 směrnice 2003/87 musí být vykládán v tom smyslu, že takové zařízení na výrobu polymerů, zejména polykarbonátu, jako je zařízení dotčené v původním řízení, které získává teplo nezbytné pro tuto výrobu od třetího zařízení, nespadá pod systém pro obchodování s emisními povolenkami zavedený touto směrnicí, neboť neprodukuje přímé emise CO
.
S ohledem na tuto odpověď není namístě odpovídat na druhou předběžnou otázku.
K omezení časových účinků rozsudku
Německá vláda na jednání navrhla, aby Soudní dvůr omezil časové účinky tohoto rozsudku jak v případě, že by odpověděl na první otázku kladně, tak v případě, že by na tuto otázku odpověděl záporně.
Je však třeba konstatovat, že německá vláda neuvedla žádnou konkrétní skutečnost, jíž by tento návrh odůvodnila.
Za těchto podmínek není namístě omezit časové účinky tohoto rozsudku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

Článek 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/29/ES ze dne 23. dubna 2009, musí být vykládán v tom smyslu, že takové zařízení na výrobu polymerů, zejména polykarbonátu, jako je zařízení dotčené v původním řízení, které získává teplo nezbytné pro tuto výrobu od třetího zařízení, nespadá pod systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů zavedený touto směrnicí, neboť neprodukuje přímé emise CO
2.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.