CELEX: 62018CJ0366
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Direktiivi 2010/18/EU
Vanhempainvapaata koskeva tarkistettu puitesopimus
Kansallinen säännöstö, jonka mukaan vanhempainvapaan myöntäminen edellyttää työajan lyhentämistä ja palkan vähentämistä samassa suhteessa
Vuorotyö
Työntekijän pyyntö työskennellä vakituisessa työvuorossa alaikäisten lastensa hoitamiseksi
Direktiivi 2006/54/EY
Miesten ja naisten yhtäläiset mahdollisuudet ja yhdenvertainen kohtelu työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa
Välillinen syrjintä
Osittainen tutkimatta jättäminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 8, SEUT 10 ja SEUT 157 artiklan, SEU 3 artiklan, Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 23 artiklan ja 33 artiklan 2 kohdan sekä miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY (
EUVL 2006, L 204, s. 23
) 1 artiklan ja 14 artiklan 1 kohdan – luettuina yhdessä BUSINESSEUROPEN, UEAPME:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän vanhempainvapaata koskevan tarkistetun puitesopimuksen täytäntöönpanosta ja direktiivin 96/34/EY kumoamisesta 8.3.2010 annetun neuvoston direktiivin 2010/18/EU (
EUVL 2010, L 68, s. 13
) kanssa – tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain José Manuel Ortiz Mesonero ja UTE Luz Madrid Centro ja joka koskee sitä, että viimeksi mainittu on evännyt kyseiseltä henkilöltä oikeuden työskennellä vakituisessa työvuorossa lastensa hoitamiseksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2006/54
Direktiivin 2006/54 1 artiklassa, jonka otsikkona on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on taata miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpano työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa.
Tätä varten siinä on säännöksiä, joilla pyritään panemaan yhdenvertaisen kohtelun periaate täytäntöön seuraavilla aloilla:
a)
mahdollisuudet työhön, myös uralla etenemiseen, ja ammatilliseen koulutukseen;
b)
työehdot, mukaan lukien palkka;
c)
ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät.
Siinä on myös säännöksiä, joilla pyritään takaamaan, että täytäntöönpanoa tehostetaan ottamalla käyttöön asianmukaiset menettelyt.”
Direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä sovelletaan seuraavia määritelmiä:
– –
b)
’välillinen syrjintä’: tilanne, jossa näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden sukupuolen perusteella erityisen epäedulliseen asemaan toiseen sukupuoleen verrattuna, paitsi jos kyseisellä säännöksellä, perusteella tai käytännöllä on puolueettomasti perusteltavissa oleva oikeutettu tavoite ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia;
– –”
Direktiivin 14 artiklan, jonka otsikko on ”Syrjinnän kieltäminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Julkisella tai yksityisellä sektorilla, julkiset laitokset mukaan lukien, ei saa olla välitöntä tai välillistä sukupuoleen perustuvaa syrjintää seuraavien seikkojen suhteen:
– –
c)
työehdot ja työolot, mukaan lukien irtisanominen, sekä palkka [EY] 141 artiklassa määrätyn mukaisesti.”
Direktiivi 2010/18
Vanhempainvapaata koskeva tarkistettu puitesopimus, joka tehtiin 18.6.2009 (jäljempänä vanhempainvapaata koskeva puitesopimus), on direktiivin 2010/18 liitteessä. Puitesopimuksen yleisten näkökohtien 15 ja 16 kohdassa todetaan seuraavaa:
”15.
ottaen huomioon sen, että tämä sopimus on puitesopimus, jossa esitetään äitiysvapaasta erillistä vanhempainvapaata ja pakottavista syistä töistä poissaoloa koskevat vähimmäisvaatimukset ja jolla siirretään vapaan myöntämisperusteiden ja soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistaminen jäsenvaltioiden ja työmarkkinaosapuolten tehtäväksi, jotta kunkin jäsenvaltion tilanne voidaan ottaa huomioon,
16.
ottaen huomioon sen, että oikeus tämän sopimuksen mukaiseen vanhempainvapaaseen on yksilöllinen oikeus eikä periaatteessa ole siirrettävissä, mutta jäsenvaltiot voivat tehdä siitä siirrettävän oikeuden; kokemusten mukaan se, että vapaa ei ole siirrettävissä, voi kannustaa isiä pitämään vapaata, minkä vuoksi Euroopan tason työmarkkinaosapuolet sopivat, että osa vapaasta ei ole siirrettävissä.”
Puitesopimuksen 1 lausekkeen, jonka otsikko on ”Tarkoitus ja soveltamisala”, 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.
Tässä sopimuksessa määrätään vähimmäisvaatimuksista, joilla on tarkoitus helpottaa työssäkäyvien vanhempien vanhemmuuteen ja työhön liittyvien velvollisuuksien yhteensovittamista ottaen huomioon perherakenteiden kasvava monimuotoisuus ja noudattaen samalla kansallisia säädöksiä, työehtosopimuksia ja/tai käytäntöjä.
2.
Tätä sopimusta sovelletaan kaikkiin työntekijöihin, sekä miehiin että naisiin, joilla on kussakin jäsenvaltiossa voimassa olevissa säädöksissä, työehtosopimuksissa ja/tai käytännöissä määritelty työsopimus tai työsuhde.”
Vanhempainvapaata koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeessa, jonka otsikko on ”Vanhempainvapaa”, määrätään seuraavaa:
”1.
Sekä mies- että naispuolisilla työntekijöillä on tämän sopimuksen nojalla yksilöllinen oikeus vanhempainvapaaseen lapsen syntymän tai adoptoinnin vuoksi, jotta he voivat huolehtia lapsesta tiettyyn ikään asti, joka voi ulottua kahdeksaan vuoteen ja jonka jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittelevät.
2.
Vapaa myönnetään ainakin neljän kuukauden ajaksi, ja miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien sekä yhdenvertaisen kohtelun edistämiseksi vapaa olisi periaatteessa myönnettävä siten, että se ei ole siirrettävissä. Jotta molemmat vanhemmat pitäisivät tasapuolisemmin vanhempainvapaata, ainakin yksi neljästä vapaakuukaudesta on myönnettävä siten, että se ei ole siirrettävissä. Kauden, joka ei ole siirrettävissä, soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettava kansallisen tason lainsäädännössä ja/tai työehtosopimuksissa ottaen huomioon jäsenvaltioissa olemassa olevat vapaajärjestelyt.”
Puitesopimuksen 3 lausekkeen, jonka otsikko on ”Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Vanhempainvapaan myöntämisperusteet ja sen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään jäsenvaltioiden lainsäädännössä ja/tai työehtosopimuksissa tämän sopimuksen vähimmäisvaatimuksia noudattaen. Jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet voivat erityisesti
a)
päättää, myönnetäänkö vanhempainvapaa kokoaikaisena, osa-aikaisena, jaksoittaisena vai aikahyvityksenä, ottaen huomioon sekä työnantajien että työntekijöiden tarpeet;
– –”
Puitesopimuksen 6 lausekkeen, jonka otsikko on ”Työhönpaluu”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Parantaakseen työ- ja perhe-elämän yhteensovittamista jäsenvaltioiden ja/tai työmarkkinaosapuolten on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että työntekijät voivat vanhempainvapaalta palatessaan pyytää muutoksia työaikaansa ja/tai työmuotoonsa tietyksi ajaksi. Työnantajien on harkittava näitä pyyntöjä ja vastattava niihin sekä työnantajan että työntekijän tarpeet huomioon ottaen.
Tätä kohtaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritetään kansallisten säädösten, työehtosopimusten ja/tai käytäntöjen mukaisesti.”
Espanjan oikeus
Työntekijöiden asemasta annetun lain konsolidoidun toisinnon hyväksymisestä 23.10.2015 annetun kuninkaan asetuksen 2/2015 (Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) (BOE nro 255, 24.10.2015, s. 100224), sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan (jäljempänä työntekijöiden asemasta annettu laki), 34 §:n 8 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työntekijällä on oikeus mukauttaa työaikansa pituutta ja sen jakautumista yksityis-, perhe- ja työelämän yhteensovitusta koskevan oikeutensa käyttämiseksi ehdoilla, jotka määritellään työehtosopimuksessa tai työnantajan kanssa erikseen ja tarvittaessa työehtosopimuksen määräyksiä noudattaen tehtävässä sopimuksessa.
– –”
Työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilöllä, jolla on lapsen lakisääteisen huollon nojalla välittömästi hoidettavanaan alle 12-vuotias lapsi tai vammainen henkilö, joka ei harjoita palkallista toimintaa, on oikeus päivittäisen työajan lyhentämiseen vähintään 1/8:lla ja enintään puolella työajan pituudesta niin, että palkka vähenee samassa suhteessa.
Sama oikeus myönnetään henkilölle, jolla on välittömästi hoidettavanaan enintään toisessa alenevassa tai ylenevässä polvessa oleva tai avioliiton kautta sukua oleva perheenjäsen, joka ei ikänsä, tapaturman tai sairauden takia voi huolehtia itsestään ja joka ei harjoita palkallista toimintaa.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Ortiz Mesonero työskentelee UTE Luz Madrid Centrossa, joka on tilapäinen yhteenliittymä yritysten SICE SA, Urbalux SA, ImesAPI SA, Extralux SA ja Citelum Ibérica SA välillä ja joka on saanut hankintasopimuksen Madridin kaupungin (Espanja) katuvalaistuksen huollosta. Asianosaisten väliseen työsopimukseen sovelletaan Madridin alueen metalliteollisuuden työehtosopimusta.
Ortiz Mesonerolla on kaksi lasta, joista toinen on syntynyt vuonna 2010 ja toinen vuonna 2014. Hänen vaimonsa harjoittaa asianajajan ammattia.
UTE Luz Madrid Centro on perustanut vuorotyöjärjestelmän niin, että aamuvuoro on kello 7.15–15.15, iltavuoro kello 15.15–23.15 ja yövuoro kello 23.15–7.15. Ortiz Mesonero työskentelee tällaisessa kiertävässä kolmivuorojärjestelmässä siten, että hänellä on viikossa kaksi lepopäivää, jotka vaihtelevat työantajan laatimien työvuorolistojen mukaisesti.
Ortiz Mesonero pyysi 26.3.2018 UTE Luz Madrid Centrolta, että hän saisi työskennellä yksinomaan aamuvuorossa maanantaista perjantaihin saman työtuntimäärän mukaisesti ilman palkan vähentymistä, jotta hän voisi hoitaa lapsiaan. Hänen työnantajansa hylkäsi kyseisen pyynnön.
Ortiz Mesonero nosti tästä hylkäyspäätöksestä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Juzgado de lo Social n
o
33 de Madridissa (Madridin työ- ja sosiaaliasioiden tuomioistuin nro 33, Espanja).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Ortiz Mesonero esitti aamuvuoroon siirtymistä koskevan pyyntönsä työntekijöiden asemasta annetun lain 34 §:n 8 momentin nojalla. Ortiz Mesonero ja hänen työnantajansa eivät kuitenkaan ole sopineet mainitun säännöksen soveltamisesta eikä asiasta määrätä myöskään Madridin alueen metalliteollisuuden työehtosopimuksessa. Niinpä kyseinen tuomioistuin on päättänyt Espanjan siviiliprosessilain nojalla – jonka mukaan tuomioistuimella on toimivalta ratkaista asia tapaukseen sovellettavien oikeussääntöjen mukaisesti, vaikka asianosaiset eivät olisikaan vedonneet niihin asianmukaisesti –, että Ortiz Mesoneron pyyntö perustuu todellisuudessa työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momenttiin.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tässä viimeksi mainitussa säännöksessä säädetään vain työntekijän oikeudesta siihen, että perhe- ja työelämän sovittamiseksi yhteen hänen tavanomaista työaikaansa lyhennetään ja hänen palkkaansa vähennetään samassa suhteessa.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan samassa säännöksessä ei säädetä työntekijän mahdollisuudesta pyytää työskentelylleen toista aikaväliä ilman lyhyempää työaikaa ja alempaa palkkaa. On kuitenkin niin, että kun tuotantotoiminnan aikaväli on työntekijän noudatettavana olevaa työaikaa pidempi, työjaksoa on ilman työajan lyhentämistä mahdollista mukauttaa perhe-elämään liittyviin tarpeisiin sopivaksi. Kansallisen tuomioistuimen mukaan näin on nyt käsiteltävässä asiassa Ortiz Mesoneron osalta, koska hän tekee kiertävää kolmivuorotyötä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa erityisesti, että Instituto Nacional de Estadístican (Espanjan tilastotoimisto) vuonna 2011 tehdyn väestölaskennan pohjalta laatiman tilaston mukaan 23,79 prosenttia naispuolisista työntekijöistä oli lyhentänyt työaikaansa yli kuukauden ajan lastenhoidon vuoksi, kun miespuolisilla työntekijöillä vastaava osuus oli 2,05 prosenttia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että vaikka ennakkoratkaisukysymys perustuu siihen, että sovellettava kansallinen säännöstö merkitsee välillistä sukupuoleen perustuvaa syrjintää naispuolisia työntekijöitä kohtaan, se, että nyt käsiteltävässä asiassa työaikansa mukauttamista perhe- ja työelämänsä sovittamiseksi yhteen pyytää mies eikä nainen, ei voi tarkoittaa sitä, että tämä kysymys olisi hypoteettinen. On nimittäin niin, että jos kyseinen kansallinen säännöstö todettaisiin välillisesti syrjiväksi naispuolisia työntekijöitä kohtaan, tällaisen toteamuksen vaikutuksia sovellettaisiin myös miespuolisiin työntekijöihin, jotka vetoavat oikeuteen sovittaa perhe- ja työelämänsä yhteen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa myös, että Espanjan lainsäätäjän säätämät säännökset perhe- ja työelämän sovittamisesta yhteen ovat edullisempia kuin vanhempainvapaata koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 2 kohdan määräykset. Niiden edullisemmalla luonteella ei kuitenkaan voida oikeuttaa sitä, että kansallisen säännöstön soveltaminen olisi sukupuolten välisen tasa-arvon periaatteen vastaista.
Niinpä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka viittaa 30.9.2010 annettuun tuomioon Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), 20.6.2013 annettuun tuomioon Riežniece (
C‑7/12
,
EU:C:2013:410
) ja 16.7.2015 annettuun tuomioon Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
), on epävarma siitä, merkitseekö työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentti välillistä syrjintää naispuolisia työntekijöitä, jotka ovat pääasiallisia vanhempainvapaan käyttäjiä, kohtaan.
Tässä tilanteessa Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko [SEUT] 8, [SEUT] 10 ja [SEUT] 157 artikla, [SEU] 3 artikla, [perusoikeuskirjan] 23 artikla ja 33 artiklan 2 kohta sekä direktiivin 2006/54 1 artikla ja 14 artiklan 1 kohta, kun niitä kaikkia tarkastellaan direktiivin 2010/18 valossa, esteenä työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentin kaltaiselle kansalliselle oikeussäännölle, jonka mukaan työntekijän työ- ja perhe-elämän yhteensovitusta koskevan oikeuden käyttäminen huollettavina olevien alaikäisten tai perheenjäsenten välitöntä hoitamista varten edellyttää, että työntekijän on kaikissa tapauksissa tällöin lyhennettävä tavanomaisen työaikansa pituutta, mikä johtaa palkan vähentymiseen samassa suhteessa?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Espanjan hallitus väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
Yhtäältä kyseinen hallitus viittaa 30.9.2010 annetun tuomion Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
) 43 kohtaan ja väittää, että vaikkei voidakaan sulkea pois sitä, että työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentissa säädetty oikeus kuuluu direktiivissä 2010/18 tarkoitetun käsitteen ”vanhempainvapaa” soveltamisalaan, ennakkoratkaisupyynnössä ei esitetä vanhempainvapaata koskevien kansallisten säännösten sisältöä eikä täsmennetä syitä, joiden vuoksi kyseistä oikeutta olisi pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna vanhempainvapaana.
Espanjan hallitus väittää toisaalta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei selitä yhteyttä, joka sen mielestä on työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentin ja direktiivin 2006/54 1 artiklan ja 14 artiklan 1 kohdan, joihin se viittaa kysymyksessään, välillä.
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (tuomio 2.5.2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Niinpä tarve tulkita unionin oikeutta siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, edellyttää, että tämän on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Unionin tuomioistuimella nimittäin on ainoastaan toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (tuomio 2.5.2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on myös esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tiettyjen määräysten ja säännösten tulkintaa ja pitämään tarpeellisena ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle. Lisäksi on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden määräykset ja säännökset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä määräykset ja säännökset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (tuomio 2.5.2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nämä ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevat vaatimukset mainitaan nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa, jonka mukaan ennakkoratkaisupyyntöihin on sisällytettävä ”yhteenveto oikeudenkäynnin kohteesta ja asiaa koskevista tosiseikoista, siten kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ne todennut, tai ainakin selostus niistä tosiseikoista, joihin kysymykset perustuvat”, ”asiassa mahdollisesti sovellettaviksi tulevien kansallisten säännösten sisältö ja tarvittaessa asiaan liittyvä kansallinen oikeuskäytäntö” ja ”selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä”.
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomattava, että työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentin 1 kohdan mukaan henkilöllä, jolla on lapsen lakisääteisen huollon nojalla välittömästi hoidettavanaan alle 12-vuotias lapsi tai vammainen henkilö, joka ei harjoita palkallista toimintaa, on oikeus päivittäisen työajan lyhentämiseen vähintään 1/8:lla ja enintään puolella työajan pituudesta niin, että palkka vähenee samassa suhteessa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo ensinnäkin direktiivin 2010/18 soveltamisesta pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa, että kyseinen direktiivi on avoin säännöstö, jota on täydennettävä kussakin jäsenvaltiossa, ja että Espanjan kuningaskunta on työntekijöiden asemasta annetun lain 34 §:n 8 momentin ja 37 §:n 6 momentin mukaisesti päättänyt perustaa vähimmäistason oikeudellisen kehyksen, jota voidaan parantaa työehtosopimuksilla tai yksittäisillä sopimuksilla. Kyseisen tuomioistuimen mielestä siis työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentissa tarkoitettu työntekijän oikeus kuuluu direktiivissä 2010/18 tarkoitetun käsitteen ”vanhempainvapaa” soveltamisalaan.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täten todennut, että mainitun direktiivin ja työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentin välillä on yhteys, esitetystä kysymyksestä ei voida katsoa siltä osin kuin se koskee direktiiviä 2010/18, ettei se täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa toiseksi pääasiallisesti, että direktiiviä 2010/18 on tulkittava perusoikeuskirjan 23 artiklassa vahvistetun naisten ja miesten välisen tasa-arvon periaatteen ja sen 33 artiklan 2 kohdassa vahvistetun perhe-elämää koskevan oikeuden valossa. Niinpä esitetyn kysymyksen on siltä osin kuin se koskee kyseisiä perusoikeuskirjan määräyksiä katsottava täyttävän tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kolmanneksi direktiivistä 2006/54, että työntekijöiden asemasta annetun lain 37 §:n 6 momentti merkitsee kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua välillistä syrjintää naispuolisia työntekijöitä kohtaan.
Tältä osin on huomattava, että kyseinen 37 §:n 6 momentti on sääntö, jota sovelletaan erotuksetta mies- ja naispuolisiin työntekijöihin, toisin kuin kyseessä ollut kansallinen säännöstö asioissa, jotka johtivat 30.9.2010 annettuun tuomioon Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
) ja 16.7.2015 annettuun tuomioon Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan osoita, kun kyseessä on tällainen erotuksetta sovellettava sääntö, mikä olisi se erityisen epäedullinen asema, johon Ortiz Mesoneron kaltainen miespuolinen työntekijä joutuu pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa, jos sukupuoleen perustuvaa välillistä syrjintää sovelletaan naispuolisiin työntekijöihin.
Niinpä toteamus välillisestä syrjinnästä naispuolisia työntekijöitä kohtaan – vaikka sellaista esiintyisikin – ei ole merkityksellinen pääasian ratkaisun kannalta. Esitetty kysymys on siis siltä osin kuin se koskee direktiiviä 2006/54 luonteeltaan hypoteettinen, joten siitä on katsottava tällä perusteella, ettei se täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa lopuksi kysymyksessään myös SEUT 8, SEUT 10 ja SEUT 157 artiklaan sekä SEU 3 artiklaan.
Kyseinen tuomioistuin ei kuitenkaan täsmennä niitä syitä, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan kyseisten määräysten tulkintaa, eikä sitä, miten sen mielestä nämä määräykset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa. Niinpä mainittuja määräyksiä ei ole tarpeen tulkita.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että ennakkoratkaisukysymys täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset siltä osin kuin se koskee direktiiviä 2010/18 sekä perusoikeuskirjan 23 artiklaa ja 33 artiklan 2 kohtaa mutta siltä puuttuu kyseiset edellytykset siltä osin kuin se koskee direktiiviä 2006/54, SEUT 8, SEUT 10 ja SEUT 157 artiklaa sekä SEU 3 artiklaa.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko direktiiviä 2010/18 sekä perusoikeuskirjan 23 artiklaa ja 33 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työntekijällä on huollettavinaan olevien alaikäisten tai perheenjäsentensä välittömäksi hoitamiseksi oikeus lyhentää tavanomaista työaikaansa siten, että hänen palkkansa vähenee samassa suhteessa, mutta hän ei voi silloin, kun hänen tavanomainen työskentelyjärjestelmänsä on vuorotyötä, päästä vakituiseen työvuoroon ja säilyttää samalla tavanomainen työaikansa.
Tässä yhteydessä on huomattava, että vanhempainvapaata koskevan puitesopimuksen 1 lausekkeen 1 kohdan mukaan tässä sopimuksessa määrätään vähimmäisvaatimuksista, joilla on tarkoitus helpottaa työssäkäyvien vanhempien vanhemmuuteen ja työhön liittyvien velvollisuuksien yhteensovitusta noudattaen samalla kansallisia säädöksiä, työehtosopimuksia ja/tai käytäntöjä.
Vanhempainvapaata koskevan puitesopimuksen ainoa määräys työajan mukauttamisesta on sen 6 lausekkeen 1 kohta, jonka mukaan jäsenvaltioiden ja/tai työmarkkinaosapuolten on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että työntekijät voivat ”vanhempainvapaalta palatessaan” pyytää muutoksia työaikaansa ja/tai työmuotoonsa tietyksi ajaksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa Ortiz Mesonero, jonka tavanomainen työskentelyjärjestelmä on vuorotyötä, haluaa mukauttaa työjaksoaan voidakseen työskennellä vakituisessa työvuorossa. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene, että hän olisi puitesopimuksen 6 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetussa vanhempainvapaalta paluun tilanteessa.
Niinpä on todettava, että direktiivissä 2010/18 ei ole säännöstä eikä vanhempainvapaata koskevassa puitesopimuksessa ole määräystä, jolla jäsenvaltiot voitaisiin velvoittaa vanhempainvapaahakemuksen yhteydessä myöntämään hakijalle oikeuden työskennellä vakituisessa työvuorossa silloin, kun hänen tavanomainen työskentelyjärjestelmänsä on vuorotyötä.
Perusoikeuskirjan 23 artiklasta ja 33 artiklan 2 kohdasta on muistutettava, että perusoikeuskirjan määräykset koskevat sen 51 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun nämä soveltavat unionin oikeutta. SEU 6 artiklan 1 kohdassa ja perusoikeuskirjan 51 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että perusoikeuskirjan määräyksillä ei uloteta unionin oikeuden soveltamisalaa unionin toimivaltaa laajemmaksi, sellaisena kuin tämä on määritelty perussopimuksissa.
Tältä osin unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että silloin, kun oikeudellinen tilanne ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan, unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen arvioimaan tilannetta, eivätkä perusoikeuskirjan määräykset, joihin mahdollisesti tukeudutaan, sellaisinaan voi perustaa kyseistä toimivaltaa (tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
kohta ja määräys 15.5.2019, Corte dei Conti ym.,
C‑789/18 ja C‑790/18
, ei julkaistu,
EU:C:2019:417
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että siltä osin kuin tämän tuomion 40, 42 ja 48 kohdasta ilmenee, ettei direktiiviä 2010/18 eikä mitään muutakaan ennakkoratkaisukysymyksessä mainittua määräystä tai säännöstä ole sovellettava pääasiaan, tämä asia ei koske kansallista säännöstöä, jossa perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla sovellettaisiin unionin oikeutta (ks. analogisesti määräys 15.5.2019, Corte dei Conti ym.,
C‑789/18 ja C‑790/18
, ei julkaistu,
EU:C:2019:417
,
kohta).
Perusoikeuskirjan 23 artiklaa ja 33 artiklan 2 kohtaa ei siis ole tarpeen tulkita.
Esitettyyn kysymykseen on vastattava edellä esitetyn perusteella, että direktiiviä 2010/18 on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kansalliseen säännöstöön, jonka mukaan työntekijällä on huollettavinaan olevien alaikäisten tai perheenjäsentensä välittömäksi hoitamiseksi oikeus lyhentää tavanomaista työaikaansa siten, että hänen palkkansa vähenee samassa suhteessa, mutta hän ei voi silloin, kun hänen tavanomainen työskentelyjärjestelmänsä on vuorotyötä, päästä vakituiseen työvuoroon ja säilyttää samalla tavanomainen työaikansa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

BUSINESSEUROPEN, UEAPME:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän vanhempainvapaata koskevan tarkistetun puitesopimuksen täytäntöönpanosta ja direktiivin 96/34/EY kumoamisesta 8.3.2010 annettua neuvoston direktiiviä 2010/18/EU on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kansalliseen säännöstöön, jonka mukaan työntekijällä on huollettavinaan olevien alaikäisten tai perheenjäsentensä välittömäksi hoitamiseksi oikeus lyhentää tavanomaista työaikaansa siten, että hänen palkkansa vähenee samassa suhteessa, mutta hän ei voi silloin, kun hänen tavanomainen työskentelyjärjestelmänsä on vuorotyötä, päästä vakituiseen työvuoroon ja säilyttää samalla tavanomainen työaikansa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.