CELEX: 62021CJ0529
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Työajan järjestäminen
Direktiivi 2003/88/EY
1 artiklan 3 kohta
Soveltamisala
8 artikla
12 artikla
Yötyöntekijöiden turvallisuus ja terveys työssä
Yötyöntekijöiden suojeleminen heidän työnsä luonteeseen mukautetulla tavalla
Direktiivi 89/391/ETY
2 artikla
Julkisen ja yksityisen sektorin työntekijät
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 artikla
Yhdenvertainen kohtelu

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY (EUVL 2003, L 299, s. 9) 1 artiklan 3 kohdan ja 12 artiklan sekä toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY (EYVL 1989, L 183, s. 1) 2 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty 15 asiassa, joissa asianosaisina ovat Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto” kam Ministerstvo na vatreshnite rabotin (sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestösuojeluasioiden pääosasto, Bulgaria) piiriviraston viranhaltijat ja kyseinen pääosasto ja jotka koskevat näiden viranhaltijoiden yötyötuntien laskemista ja niistä maksettavaa korvausta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus

Direktiivi 2003/88
Direktiivin 2003/88 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
2.      Tämä direktiivi koskee:
a)      vuorokautisia ja viikoittaisia vähimmäislepoaikoja ja vuosilomaa sekä taukoja ja viikoittaista enimmäistyöaikaa; ja
b)      tiettyjä yötyötä, vuorotyötä ja työaikajärjestelyjä koskevia seikkoja.
3.      Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkeen direktiivin 89/391/ETY 2 artiklassa tarkoitettuun yksityiseen ja julkiseen toimintaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin 14, 17, 18 ja 19 artiklan soveltamista.
– –”
Direktiivin 2003/88  2 artiklan otsikko on ”Määritelmät”, ja sen 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3.      ’yöajalla’ kansallisessa lainsäädännössä määriteltyä, vähintään seitsemän tunnin ajanjaksoa, jonka on sisällettävä ainakin kello kahdenkymmenenneljän ja kello viiden välinen ajanjakso;
4.      ’yötyöntekijällä’:
a)      toisaalta työntekijää, joka työskentelee säännönmukaisesti yöaikaan vähintään kolme tuntia vuorokautisesta työajastaan; ja
b)      toisaalta työntekijää, joka todennäköisesti työskentelee yöaikaan tietyn osan vuotuisesta työajastaan, sellaisena kuin kyseinen jäsenvaltio määrittelee sen valintansa mukaan:
i)      joko kansallisella lainsäädännöllä sen jälkeen, kun työmarkkinaosapuolia on kuultu; tai
ii)      työehtosopimuksilla tai työmarkkinaosapuolten välisillä kansallisilla tai alueellisilla sopimuksilla;
5.      ’vuorotyöllä’ työn järjestämistä vuoroihin, jolloin työntekijät seuraavat toisiaan samassa työpisteessä tietyn työvuorosuunnitelman mukaisesti, mukaan lukien kiertävä työvuorosuunnitelma; vuorotyö voi olla joko keskeytymätöntä tai keskeytyvää, siten, että työntekijät joutuvat työskentelemään eri aikoina tietyn päivistä tai viikoista muodostuvan jakson aikana;
6.      ’vuorotyöntekijällä’ työntekijää, joka osallistuu vuorotyöhön;
– –”
Kyseisen direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Yötyön kesto”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että:
а)      yötyöntekijöiden säännöllinen työaika on enintään keskimäärin kahdeksan tuntia kahdenkymmenenneljän tunnin jakson aikana;
b)      yötyöntekijät, joiden työhön liittyy erityisiä vaaroja tai huomattavaa fyysistä tai psyykkistä rasitusta, työskentelevät enintään kahdeksan tuntia sellaisen 24 tunnin jakson aikana, jonka aikana he tekevät yötyötä.
Ensimmäisen kohdan b alakohdan soveltamiseksi on määriteltävä kansallisessa lainsäädännössä ja/tai kansallisen käytännön mukaan tai työehtosopimuksissa taikka muissa työmarkkinaosapuolten välisissä sopimuksissa ne työt, joihin liittyy erityisiä vaaroja tai fyysistä tai henkistä rasitusta, ottaen huomioon yötyön erityiset vaikutukset ja vaarat.”
Mainitun direktiivin 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Turvallisuuden ja terveyden suojeleminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että:
а)      yötyötä ja vuorotyötä tekevien turvallisuutta ja terveyttä suojellaan heidän työnsä luonteen edellyttämällä tavalla;
b)      yötyötä ja vuorotyötä tekevien turvallisuuden ja terveyden suojeluun ja ennalta ehkäisyyn liittyvät palvelut tai keinot ovat vastaavat kuin muille työntekijöille tarkoitetut ja ne ovat aina saatavilla. ”

Direktiivi 89/391
Direktiivin 89/391 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin sekä julkisiin että yksityisiin toiminnan aloihin (kuten teollisuuteen, maatalouteen, kauppaan, hallintoon, palveluihin, koulutukseen, kulttuuriin, vapaa-ajan toimintaan).
2.      Tätä direktiiviä ei sovelleta sellaisiin erityisiin julkisiin tehtäviin kuten asevoimiin tai poliisivoimiin tai tiettyihin väestönsuojelun erityistoimiin, joiden ominaispiirteet ovat väistämättä ristiriidassa tämän direktiivin kanssa.
Näissä tapauksissa työntekijöiden turvallisuus ja terveys on varmistettava mahdollisimman hyvin tämän direktiivin tarkoituksen mukaisesti.”

Bulgarian oikeus

Työlaki
Työlain (Kodeks na truda; DV nro 26, 1.4.1986 ja DV nro 27, 4.4.1986), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä työlaki), 140 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Viikoittaisen yötyöjakson säännöllinen kesto viiden työpäivän työviikossa saa olla enintään 35 tuntia. Yötyöjakson päivittäinen kesto viiden työpäivän viikossa saa olla enintään seitsemän tuntia.
2.      Yötyönä pidetään työtä, joka suoritetaan klo 22.00 ja klo 6.00 välisenä aikana ja alle 16-vuotiaiden työntekijöiden osalta klo 20.00 ja klo 6.00 välisenä aikana.
– –”
Työlain 143 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Ylityötunteina pidetään työtä, joka annetaan työntekijän tehtäväksi hänen kanssaan sovitun työajan ulkopuolella, kun hänen työnantajansa tai esihenkilönsä on tästä tietoinen tai ei vastusta sitä.
– –”

Sisäministeriöstä annettu laki
Sisäministeriöstä 28.5 ja 19.6.2014 annetun lain (Zakon za Ministerstvo na vatreshnite raboti; DV nro 53, 27.6.2014, s. 2), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasioissa, 142 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Sisäministeriön henkilöstöä ovat:
1)      poliisin sekä paloturvallisuus- ja väestösuojeluasioiden pääosaston viranhaltijat
2)      viranhaltijat
3)      sopimussuhteiset työntekijät.
– –”
Sisäministeriöstä annetun lain muuttamisesta ja täydentämisestä 11.6. ja 1.7.2020 annetun lain (zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za Ministerstvo na vatreshnite raboti) (DV nro 60, 7.7.2020, s. 3), sellaisena kuin sitä sovellettiin ennen sisäministeriöstä annetun lain muuttamisesta ja täydentämisestä 11.6.2020 ja 1.7.2020 annetun lain (Zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za Ministerstvo na vatreshnite raboti) voimaantuloa, 187 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”1.      Sisäministeriön viranhaltijoiden säännöllinen työaika on kahdeksan tuntia päivässä ja 40 tuntia viikossa viiden päivän työviikon aikana.
– –
3.      Viranhaltijoiden työaika on 24 tuntia. 24 tunnin työvuoro on poikkeus. – – Vuorotyön osalta yötyötä voidaan tehdä klo 22:n ja klo 6:n välillä, mutta keskimääräinen työaika saa olla enintään kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla.
– –
9.      Menettelyistä, joiden mukaisesti työaika järjestetään ja jaetaan sekä lasketaan, julkisen sektorin henkilöstön säännöllisen työajan ulkopuolella suorittamasta työstä maksettavasta korvauksesta sekä palvelussuhdetta koskevasta järjestelmästä, lepoajasta ja vapaista määrätään sisäministeriön määräyksellä.
– –”
Sisäministeriöstä annetun lain 187 §:n, sellaisena kuin sitä sovelletaan sisäministeriöstä annetun lain muuttamisesta ja täydentämisestä 11.6 ja 1.7.2020 annetun lain voimaantulosta alkaen, sanamuoto on seuraava:
”1.      Sisäministeriön henkilöstön säännöllinen työaika on kahdeksan tuntia päivässä ja 40 tuntia viikossa viiden päivän työviikon aikana. Yötyön säännöllinen pituus on kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla. Yötyötä voidaan tehdä klo 22:n ja klo 6:n välillä.
2.      Lyhennetty työaika vahvistetaan henkilöstölle, joka hoitaa tehtäviään erityisissä olosuhteissa, joissa he altistuvat elämään ja terveyteen kohdistuville riskeille.
3.      Henkilöstön työaika lasketaan työpäivittäin päiväkohtaisesti, mutta 8, 12 tai 24 tunnin työvuoroja tekevien osalta se lasketaan kolmen kuukauden ajanjaksolta. 24 tunnin työvuoro on poikkeus.
– –
10.      Menettelyistä, joiden mukaisesti työaika järjestetään ja jaetaan sekä lasketaan, 142 §:n 1 momentin 1 kohdassa ja 3 momentissa tarkoitetun julkisen sektorin henkilöstön säännöllisen työajan ulkopuolella suorittamasta työstä maksettavasta korvauksesta sekä palvelussuhdetta koskevasta järjestelmästä, lepoajasta ja vapaista määrätään sisäministeriön määräyksellä.”
Kyseisen lain 188 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Sisäministeriön henkilöstö, joka työskentelee klo 22:n ja klo 6:n välillä, saavat erityistä suojaa työlain nojalla.”

Määräykset, jotka sisäministeri on antanut sisäministeriöstä annetun lain 187 §:n mukaisesti
Määräyksen nro 8121z-776, joka annettiin 29.7.2016 (naredba n
o
8121z-776, DV nro 60, 2.8.2016, s. 16) ja kumottiin 14.1.2020, 3 §:n 3 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Sisäministeriön henkilöstö voidaan velvoittaa työskentelemään myös yöllä klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana, mutta työaika saa olla enintään kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla.”
Määräyksen nro 8121z-36, joka annettiin 7.1.2020 (naredba n
o
8121z-36, DV nro 3, 10.1.2020, s. 3) ja kumottiin 21.10.2020, 3 §:n 2 momentin sanamuoto oli seuraava:
”Sisäministeriön henkilöstö voidaan velvoittaa työskentelemään myös yöllä klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana, mutta työaika saa olla enintään kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla.”
Määräyksen nro 8121z-1174, joka annettiin 21.10.2020 (naredba n
o
8121z-1174, DV nro 3, 30.10.2020) ja kumottiin 15.12.2020, 3 §:n 2 momentin sanamuoto oli seuraava:
”Sisäministeriön henkilöstö voidaan velvoittaa työskentelemään myös yöllä klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana, mutta työaika saa olla enintään kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla.”

Palkkarakenteesta ja
‑
järjestelyistä annettu määräys
Palkkarakenteesta ja  ‑järjestelyistä 17.1.2007 annetun määräyksen (naredba za strukturata i organizatsiata na rabotnata zaplata; DV nro 9, 26.1.2007, s. 2) 8 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”Työntekijät ja toimihenkilöt saavat kultakin työtunnilta tai sen osalta klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana yötyölisän, joka on suuruudeltaan vähintään 0,25 Bulgarian levaa [(BGN)] (n. 0,13 euroa).”
Tämän säännöksen, sellaisena kuin sitä sovelletaan palkkarakenteesta ja  ‑järjestelyistä annetun määräyksen muuttamisesta 21.7.2020 annetun määräyksen (postanovlenie za izmenenie na Naredbata za strukturata i organizatsiata na rabotnata zaplata; DV nro 66, 24.7.2020, s. 7) voimaantulosta lukien, sanamuoto on seuraava:
”Työntekijät ja toimihenkilöt saavat kultakin työtunnilta tai sen osalta klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana yötyölisän, joka on suuruudeltaan vähintään 0,25 Bulgarian levaa [(BGN)] (n. 0,13 euroa).”
Palkkarakenteesta ja  ‑järjestelyistä annetun määräyksen 9 §:n 2 momentin sanamuoto on seuraava:
”Työajan kokonaistasauksessa yötyötunnit on muunnettava päivätyötunneiksi kertoimella, joka vastaa päivätyön säännöllisen keston suhdetta yötyön kestoon laskettuna asianomaisen työpaikan osalta.”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat ovat viranhaltijoita, ja he työskentelevät pelastajina sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestönsuojeluasioiden pääosastolla Kulan piirikunnan (Bulgaria) yksikössä.
Pääasian oikeudenkäynnit koskevat ajanjaksoa 31.1.2018–31.12.2020, jonka aikana pääasian kantajat työskentelivät 24 tunnin päivystysvuoroja, jotka tasattiin neljännesvuosittain. Tämän jakson aikana pääasian kantajat tekivät yötyötä klo 22:n ja klo 6:n välisenä aikana tekemällä 24 tunnin jakson aikana 8 tuntia yötyötä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että Bulgarian lainsäädännössä yötyötä koskeva yleinen järjestelmä sisältyy työlakiin, jossa säädetään yhtäältä, että yötyö saa olla enintään seitsemän tuntia 24 tunnin jakson aikana ja toisaalta, että ylityötunneista, jotka ovat sovitun työajan ulkopuolella tehtyä työtä, maksetaan korotus, jonka  suuruus vaikuttaa olevan 50 prosenttia.
Se lisää, että sisäministeriöstä annetussa laissa säädetyn työtä koskevan erityisen järjestelmän mukaan yötyön säännöllinen kesto on sitä vastoin kahdeksan tuntia 24 tunnin jakson aikana ja että vaikka tässä järjestelmässä säädetään yötyötä koskevan yleisen järjestelmän tavoin, että ylityötunnit ovat sovitun työajan ulkopuolella tehtävää työtä, kahdeksan tunnin säännöllinen työaika johtaa vain 0,25 BGN:n tuntikohtaiseen korotukseen.
Pääasian kantajat väittävät, että yötyö on ylityötä, koska se vastaa heihin sovellettavan järjestelmän mukaisen yötyön säännöllisen keston ja yksityisen sektorin työntekijöihin sovellettavan järjestelmän mukaisen yötyön säännöllisen keston välistä eroa, joka on yhden tunnin. Nämä ylityötunnit eivät kuitenkaan johda työlaissa säädetyn kaltaisen korotuksen maksamiseen. Sisäministeriöstä annetussa laissa säädetyssä yötyötä koskevassa erityisessä järjestelmässä nimittäin säädetään vain, että yötyöstä maksetaan 0,25 BGN:n suuruinen korotus jokaiselta tunnilta. Pääasian kantajat katsovat näin ollen, että sisäministeriöstä annetussa laissa säädetty yötyökorvauksen laskentatapa on syrjivä ja että heihin on sovellettava suotuisinta järjestelmää eli yleistä järjestelmää.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasian kantajilla, jotka ovat sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestönsuojeluasioiden pääosaston yhden piirikunnan viranhaltijoita, on oikeus tiettyihin etuihin verrattuna työntekijöihin, joiden työhön sovelletaan työlaissa säädettyä yleistä yötyötä koskevaa järjestelmää, kuten pidempiin palkallisiin lomiin tai suurempiin korvauksiin eläkkeelle jäämisen yhteydessä.
Se pohtii siis, voidaanko tällaisiin henkilöihin soveltaa työehtoja, jotka ovat muilta osin epäedullisempia, muun muassa siltä osin kuin yötyön säännölliseksi kestoksi on vahvistettu kahdeksan tuntia.
Tässä tilanteessa Rayonen sad Kula (Kulan piirituomioistuin, Bulgaria) päätti lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, joiden sanamuoto on sama asioissa C‑529/21–C‑536/21 ja asioissa C‑732/21–C‑738/21:
”1)      Sovelletaanko direktiiviä 2003/88, kun sellaisiin erityisiin julkisiin tehtäviin kuten asevoimiin tai poliisivoimiin tai tiettyihin väestönsuojelun erityistoimiin liittyvät ominaispiirteet ovat väistämättä ristiriidassa sen kanssa, kun otetaan huomioon, että
–        direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohdassa säädetään, että sitä sovelletaan kaikkeen direktiivin 89/391 2 artiklassa tarkoitettuun yksityiseen ja julkiseen toimintaan;
–        direktiivin 89/391 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että sitä ei sovelleta sellaisiin erityisiin julkisiin tehtäviin kuten asevoimiin tai poliisivoimiin tai tiettyihin väestönsuojelun erityistoimiin, joiden ominaispiirteet ovat väistämättä ristiriidassa tämän direktiivin kanssa?
2)      Onko toiseen ryhmään kuuluvien työntekijöiden saamat edut otettava huomioon, kun arvioidaan, vastaavatko direktiivin 2003/88 12 artiklan b alakohdassa tarkoitetut suojelun keinot, jotka koskevat yötyötä tekevää työntekijäryhmää, jonka yötyövuoron pituus on enintään 7 tuntia 24 tunnin jaksolla, suojelun keinoja, jotka koskevat yötyötä tekevää toista työntekijäryhmää, jonka yötyövuoron pituus on enintään 8 tuntia mutta jolla on etuja, kuten palkallisia vapaapäiviä, suuremmat eläkkeelle jäämisen yhteydessä suoritettavat korvaukset ja suurempi työuran pituuden perusteella suoritettava lisäkorvaus?”

Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt, että asioiden C‑529/21–C‑536/21 ennakkoratkaisupyynnöt käsiteltäisiin unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä.
Unionin tuomioistuin päätti 9.9.2021 esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja julkisasiamiestä kuultuaan, ettei pyyntöä ollut syytä hyväksyä.
Unionin tuomioistuimen presidentin 24.9.2021 ja 16.12.2021 tekemillä päätöksillä asiat C‑529/21–C‑536/21 ja asiat C‑732/21–C‑738/21 yhdistettiin ja asian käsittelyä unionin tuomioistuimessa lykättiin siihen saakka, kunnes julistettiin 24.2.2022 annettu tuomio Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto” (C‑262/20, EU:C:2022:117).
Asian käsittelyä jatkettiin 28.2.2022.
Unionin tuomioistuimen 13.12.2022 tekemällä päätöksellä asiat C‑529/21–C‑536/21 ja asiat C‑732/21–C‑738/21 yhdistettiin tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, sovelletaanko direktiiviä 2003/88 sen kaltaisiin tehtäviin, joita pääasian ne kantajat hoitavat, jotka ovat sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestönsuojeluasioiden pääosaston viranhaltijoita, jotka toimivat pelastajan tehtävissä ja joiden katsotaan olevan yötyötä tekeviä työntekijöitä, kun otetaan huomioon yhtäältä, että direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohdassa direktiivin soveltamisala määritellään viittaamalla nimenomaisesti direktiivin 89/391 2 artiklaan, kun taas toisaalta direktiiviä 89/391 ei sen 2 artiklan mukaan sovelleta sellaisiin erityisiin julkisiin tehtäviin kuten asevoimiin tai poliisivoimiin tai tiettyihin väestönsuojelun erityistoimiin, joiden ominaispiirteet ovat väistämättä ristiriidassa direktiivin kanssa.
Aluksi on muistutettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetut asiat koskevat ainoastaan direktiivin 2003/88 soveltamista viranhaltijoihin, jotka hoitavat pelastajan tehtäviä, jotka tekevät säännöllisesti yötyötä. Kuten Euroopan komissio esittää, ensimmäinen kysymys on siis ymmärrettävä siten, että sillä pyritään selvittämään, onko direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 89/391 2 artiklan kanssa, tulkittava siten, että direktiiviä 2003/88 sovelletaan pelastajien kaltaisiin julkisen sektorin työntekijöihin, joiden katsotaan olevan yötyötä tekeviä työntekijöitä.
Tästä on muistutettava ensinnäkin, että direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä direktiivin 89/391 2 artiklan, johon siinä viitataan, kanssa, mukaan kyseisiä direktiivejä sovelletaan kaikkiin sekä yksityisiin että julkisiin toimialoihin työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä ja tiettyjen heidän työaikansa järjestämistä koskevien seikkojen sääntelemiseksi (tuomio 3.5.2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 20 kohta).
Toiseksi tästä seuraa, että direktiivin 89/391 soveltamisala on ymmärrettävä laajasti, joten tätä soveltamisalaa koskevia poikkeuksia, joista säädetään sen 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, on tulkittava suppeasti. Nämä poikkeukset nimittäin on sisällytetty direktiiviin ainoastaan, jotta voidaan taata kansanterveyden ja yleisen järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitämisen kannalta välttämättömien palvelujen moitteeton toiminta poikkeuksellisen vakavissa ja laajamittaisissa olosuhteissa (tuomio 3.5.2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmanneksi unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 89/391 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistettu kriteeri, jonka avulla tietyt toiminnot voidaan jättää direktiivin 89/391 ja siten direktiivin 2003/88 soveltamisalan ulkopuolelle, ei suinkaan perustu siihen, kuuluvatko työntekijät jollekin kyseisessä säännöksessä tarkoitetulle julkishallinnon toimialalle kokonaisuutena tarkastellen, vaan yksinomaan sellaisten tiettyjen erityistehtävien, joita tässä säännöksessä tarkoitetuilla aloilla työskentelevät työntekijät suorittavat, erityisluonteeseen, joka oikeuttaa poikkeamaan työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä koskevista säännöistä, koska yhteiskunnan tehokkaan suojelun varmistaminen on ehdottoman välttämätöntä (tuomio 15.7.2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 56 kohta).
Unionin tuomioistuin on todennut tältä osin, että vaikka tietyissä palveluissa  voidaan joutua vastakkain sellaisten tapahtumien kanssa, jotka luonteensa vuoksi eivät ole ennakoitavissa, toimet, joita hoidetaan normaaliolosuhteissa ja jotka lisäksi vastaavat tehtävää, joka kyseisille palveluille on nimenomaisesti uskottu, ovat suunniteltavissa etukäteen, mukaan luettuna henkilöstön työajat (tuomio 5.10.2004, Pfeiffer ym., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 57 kohta).
Tässä asiayhteydessä unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiiviä 2003/88 on sovellettava pelastajien toimintaan, vaikka sitä harjoittavat toimintayksiköt kentällä, ja riippumatta siitä, onko niiden tarkoituksena toimia palosuojelussa vai antaa muuta apua, kun näitä tehtäviä hoidetaan tavanomaisissa olosuhteissa kyseiselle yksikölle annetun tehtävän mukaisesti, ja vaikka toimenpiteet, joihin näissä tehtävissä saatetaan joutua, eivät luonteeltaan ole ennalta arvattavissa ja ne voivat saattaa tehtäviä hoitavat työntekijät alttiiksi tietyille heidän turvallisuuteensa ja/tai terveyteensä vaikuttaville riskeille (tuomio 21.2.2018, Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, 27 kohta).
Näin ollen direktiiviä 2003/88 on sovellettava pelastajien kaltaisten sellaisten julkisen sektorin työntekijöiden tehtäviin, joiden katsotaan olevan yötyötä tekeviä työntekijöitä, siltä osin kuin nämä tehtävät suoritetaan tavanomaisissa olosuhteissa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava, suoritetaanko pääasian kantajien tehtävät tällaisissa olosuhteissa.
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 89/391 2 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että direktiiviä 2003/88 sovelletaan pelastajien kaltaisiin julkisen sektorin työntekijöihin, joiden katsotaan olevan yötyötä tekeviä työntekijöitä, edellyttäen, että nämä työntekijät suorittavat tehtäviään tavanomaisissa olosuhteissa.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko yötyötä ja vuorotyötä tekevien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojeluun ja ennalta ehkäisyyn liittyvien palvelujen ja keinojen vastaavuuden, sellaisena kuin sitä edellytetään direktiivin 2003/88 12 artiklan b alakohdassa, arvioimiseksi tarpeen ottaa huomioon yötyötä tekevien työntekijöiden eri ryhmien väliset mahdolliset erot jäsenvaltiossa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 2003/88 12 artiklan b alakohdassa säädetään, että yötyötä ja vuorotyötä tekevillä työntekijöillä on oltava turvallisuuden ja terveyden suojeluun ja ennalta ehkäisyyn liittyvät palvelut tai keinot, jotka vastaavat niitä, jotka on tarkoitettu ”muille työntekijöille”. Tällä säännöksellä ei säännellä eri sektoreiden tai toimialojen yötyötä tekevien työntekijöiden välistä suhdetta vaan yötyötä ja päivätyötä tekevien työntekijöiden välistä suhdetta niiden palvelujen ja keinojen osalta, joihin heillä on oikeus.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä katsotaan kuitenkin vakiintuneesti, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuin saattaa myös joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeussääntöjä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole viitannut kysymyksessään (tuomio 15.7.2021, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 31 kohta ja tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, С-262/20, EU:C:2022:117, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, toinen kysymys koskee tosiasiallisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun yleisen periaatteen sovellettavuutta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin pohtii, onko yksityisen sektorin yötyötä tekeviin työntekijöihin direktiivin 2003/88 12 artiklan a alakohdan mukaisesti sovellettavia, mahdollisesti edullisempia työehtoja sovellettava myös julkisen sektorin yötyötä tekeviin työntekijöihin.
Näin ollen toisen kysymyksen on katsottava koskevan lähinnä sitä, onko direktiivin 2003/88 12 artiklaa, luettuna perusoikeuskirjan 20 artiklan valossa, tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallisessa oikeudessa yksityisen sektorin työntekijöille vahvistettua yötyön lyhyempää säännöllistä kestoa ei sovelleta julkisen sektorin työntekijöihin, kuten pelastajiin.
Ensinnäkin siitä turvallisuuden ja terveyden suojelun tasosta, joka jäsenvaltioiden on tarjottava yötyötä tekeville työntekijöille sekä työntekijöiden turvallisuudesta on todettava ensimmäiseksi, että direktiivin 2003/88 12 artiklan a alakohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot ottavat tätä suojelun tasoa määrittäessään huomioon yötyön luonteen, kun taas kyseisen direktiivin 12 artiklan b alakohdan mukaan yötyötä ja vuorotyötä tekevillä työntekijöillä on oltava suojeluun ja ennalta ehkäisyyn liittyvät palvelut tai keinot, jotka vastaavat niitä, jotka on tarkoitettu ”muille työntekijöille”.
Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin”, sen 31 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että ”jokaisella työntekijällä on oikeus enimmäistyöajan rajoitukseen sekä päivittäisiin ja viikoittaisiin lepoaikoihin sekä palkalliseen vuosilomaan” ja että direktiivin 2003/88 12 artiklassa konkretisoidaan siten tämä perusoikeuskirjan 31 artiklassa vahvistettu perusoikeus.
Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut, että mainitun direktiivin 12 artiklan a alakohdassa säädetty velvollisuus toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että yötyötä ja vuorotyötä tekevien turvallisuutta ja terveyttä suojellaan heidän työnsä luonteen edellyttämällä tavalla, jättää puolestaan jäsenvaltioille tietyn harkintavallan toteutettavien asianmukaisten toimenpiteiden osalta (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi tämä velvollisuus on pantava täytäntöön siten, että direktiivissä itsessään vahvistetut suojelun tavoitteet saavutetaan. Jäsenvaltioiden on erityisesti huolehdittava työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelua koskevien periaatteiden noudattamisesta, kun ne määrittävät yötyöntekijöiden terveyden ja turvallisuuden tarpeellisen suojelun tason. Niiden on näin ollen huolehdittava siitä, että yötyöntekijöihin sovelletaan muita suojelutoimia, jotka koskevat työaikaa, palkkaa, korvauksia tai samankaltaisia etuuksia ja joilla voidaan korvata tämän tyyppisen työn erityinen rasitus, jota muun muassa direktiivissä 2003/88 korostetaan, ja siten otettava huomioon yötyön luonne (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 51 kohta).
Kolmanneksi on myös muistutettava, että kun otetaan huomioon yötyön suurempi rasittavuus päivätyöhön verrattuna, yötyön säännöllisen keston lyhentäminen päivätyön säännölliseen kestoon nähden voi näin ollen olla asianmukainen ratkaisu asianomaisten työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden varmistamiseksi, vaikka tämä ei olisikaan ainoa mahdollinen ratkaisu. Kyseisen toiminnan luonteen mukaan esimerkiksi ylimääräisten lepoaikojen tai vapaa-ajan antaminen voisi myös edistää näiden työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelua (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 53 kohta).
Tämän jälkeen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen merkityksellisyydestä, sellaisena kuin se vahvistetaan perusoikeuskirjan 20 artiklassa, jonka mukaan ”kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä”, on muistutettava ensinnäkin, että unionin tuomioistuin on katsonut, että tämä periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Erilainen kohtelu on perusteltua, kun se perustuu objektiiviseen ja kohtuulliseen perusteeseen eli kun se vastaa asianomaisessa lainsäädännössä hyväksyttävästi tavoiteltua päämäärää ja kun tämä erilainen kohtelu on oikeassa suhteessa asianomaisella kohtelulla tavoiteltuun päämäärään (ks. vastaavasti tuomio 24.2.2022,Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on muistutettava, että perusoikeuskirjan soveltamisala on jäsenvaltioiden toimenpiteiden osalta määritelty perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat Euroopan unionin toimielimiä ja jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta, ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tässä määräyksessä tarkoitettu käsite ”unionin oikeuden soveltaminen” edellyttää sellaisen yhteyden olemassaoloa, joka ylittää kyseisten alojen läheisyyden tai niiden väliset epäsuorat vaikutukset, unionin oikeuden toimen ja kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen välillä, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen määrittelemät arviointiperusteet (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on todettava yhtäältä, että työlain 140 §:n 1 momentissa säädetään, että yötyöjakson säännöllinen kesto viiden työpäivän viikossa on seitsemän tuntia. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, tätä säännöstä sovelletaan yksityisen sektorin työntekijöihin. Toisaalta sisäministeriöstä annetun lain 187 §:n 3 momentin mukaan vuorotyön osalta yötyötä voidaan tehdä klo 22:n ja klo 6:n välillä, mutta tämän ministeriön virkamiesten keskimääräinen työaika saa olla enintään kahdeksan tuntia 24 tunnin ajanjaksolla. Näissä säännöksissä täsmennetään yötyöhön sovellettavat yksityiskohtaiset säännöt, jotka liittyvät turvallisuuteen ja terveyteen, ja erityisesti yötyön keston raja. Tällaisilla säännöksillä pannaan kyseinen direktiivi täytäntöön, ja ne kuuluvat näin ollen unionin oikeuden soveltamisalaan (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 61–63 kohta).
Kolmanneksi, siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä otetaan käyttöön yksityisen sektorin työntekijöihin sovellettava järjestelmä, joka on edullisempi kuin julkisen sektorin työntekijöihin, pääasian kantajat mukaan lukien, sovellettava järjestelmä, on todettava, että unionin tuomioistuin on todennut, että siihen, perustuuko työsuhde lakiin vai sopimukseen, perustuvaa erilaista kohtelua voidaan lähtökohtaisesti arvioida suhteessa yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen, joka on unionin oikeuden yleinen periaate, josta nykyisin määrätään perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 65 kohta).
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt kyseessä olevien tilanteiden vertailukelpoisuutta koskevasta vaatimuksesta, kun on kyse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen olemassaolon toteamisesta, ensinnäkin, että tilanteiden vertailukelpoisuutta ei ole tutkittava kokonaisuutena ja abstraktisti vaan tapauskohtaisesti ja konkreettisesti kaikkien näille tilanteille ominaisten seikkojen perusteella sen kansallisen lainsäädännön, jolla kyseessä oleva erottelu on luotu, tarkoituksen ja päämäärän kannalta sekä tarvittaessa sen alan periaatteiden ja tavoitteiden kannalta, johon kyseinen kansallinen lainsäädäntö kuuluu (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, jolla yksin on toimivalta arvioida tosiseikkoja, tehtävänä on suorittaa tarvittavat tarkistukset yhtäältä merkityksellisten työntekijäryhmien yksilöimiseksi ja toisaalta sen määrittämiseksi, täyttyykö kyseessä olevien tilanteiden vertailukelpoisuutta koskeva vaatimus (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimella on kuitenkin ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään toimivalta esittää täsmennyksiä oikeudenkäyntiaineistossa olevien seikkojen perusteella ohjatakseen kansallista tuomioistuinta pääasian oikeusriidan ratkaisun suhteen (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin erottelee toisistaan yötyöntekijöiden abstraktit ryhmät eli yhtäältä ”julkisen sektorin yötyöntekijät”, vaikka se esittää esimerkkinä tietyn ryhmän, johon kuuluvat sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestönsuojeluasioiden pääosaston viranhaltijat, ja toisaalta ”yksityisen sektorin yötyöntekijät”.
Unionin tuomioistuin on katsonut, että perusoikeuskirjan 20 artiklan nojalla kyseessä olevien tilanteiden vertailukelpoisuutta, kun on kyse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen olemassaolon toteamisesta, ei ole tutkittava kokonaisuutena ja abstraktisti vaan tapauskohtaisesti ja konkreettisesti kaikkien näille tilanteille ominaisten seikkojen perusteella sen kansallisen lainsäädännön, jolla kyseessä oleva erottelu on luotu, tarkoituksen ja päämäärän kannalta sekä tarvittaessa sen alan periaatteiden ja tavoitteiden kannalta, johon kyseinen kansallinen lainsäädäntö kuuluu (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 67 kohta).
Vaikka ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että julkisen sektorin työntekijät saavat ylimääräisiä etuja suhteessa yksityisen sektorin työntekijöihin, ei kuitenkaan ole täsmennetty, liittyvätkö nämä edut suoraan pääasioissa kyseessä olevien julkisen sektorin työntekijöiden eli sisäministeriön paloturvallisuus- ja väestösuojeluasioiden pääosaston viranhaltijoiden yötyön luonteeseen vai onko niillä eri tarkoitus.
On myös todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt siinä tapauksessa, että kahta toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa olevaa työntekijöiden ryhmää katsotaan kohdellun eri tavoin, mihin päämääriin kansallisella lainsäädännöllä, jossa tällaisesta erilaisesta kohtelusta säädetään, mahdollisesti pyritään.
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on näin ollen tutkia ensinnäkin, ovatko kyseessä olevat työntekijöiden ryhmät toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, toiseksi, kohdellaanko näitä ryhmiä eri tavoin ja kolmanneksi, perustuuko tämä erilainen kohtelu objektiiviseen ja kohtuulliseen perusteeseen eli vastaako se asianomaisessa lainsäädännössä hyväksyttävästi tavoiteltua päämäärää, ja onko se oikeassa suhteessa tähän päämäärään (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia ”Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”, C‑262/20, EU:C:2022:117, 80 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2003/88 12 artiklaa, luettuna perusoikeuskirjan 20 artiklan valossa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion lainsäädännössä yksityisen sektorin työntekijöiden osalta seitsemäksi tunniksi vahvistettua yötyön säännöllistä kestoa ei sovelleta julkisen sektorin työntekijöihin, kuten pelastajiin, jos tällainen erilainen kohtelu, siltä osin kuin asianomaiset työntekijöiden ryhmät ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, perustuu objektiiviseen ja kohtuulliseen perusteeseen eli kun se vastaa asianomaisessa lainsäädännössä hyväksyttävästi tavoiteltua päämäärää, ja kun se on oikeassa suhteessa tähän päämäärään.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 1 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY 2 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että
direktiiviä 2003/88 sovelletaan julkisen sektorin työntekijöihin, kuten pelastajiin, joiden katsotaan olevan yötyötä tekeviä työntekijöitä, siltä osin kuin nämä työntekijät suorittavat tehtävänsä tavanomaisissa olosuhteissa.
2)
Direktiivin 2003/88 12 artiklaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 artiklan valossa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion lainsäädännössä yksityisen sektorin työntekijöiden osalta seitsemäksi tunniksi vahvistettua yötyön säännöllistä kestoa ei sovelleta julkisen sektorin työntekijöihin, kuten pelastajiin, jos tällainen erilainen kohtelu, siltä osin kuin asianomaiset työntekijöiden ryhmät ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, perustuu objektiiviseen ja kohtuulliseen perusteeseen eli kun se vastaa mainitussa lainsäädännössä hyväksyttävästi tavoiteltua päämäärää, ja kun se on oikeassa suhteessa tähän päämäärään.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.