CELEX: 62019CJ0585
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu
Työajan järjestäminen
Direktiivi 2003/88/EY
2 artikla
Työajan käsite
3 artikla
Päivittäinen vähimmäislepoaika
Saman työnantajan kanssa useita työsopimuksia tehneet työntekijät
Työntekijäkohtainen soveltaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY (
EUVL 2003, L 299, s. 9
) 2 artiklan 1 alakohdan, 3 artiklan ja 6 artiklan b alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Academia de Studii Economice din Bucureşti (Bukarestin kauppakorkeakoulu, Romania) (jäljempänä ASE) ja Organismul Intermediar pentru Programul Operaţional Capital Uman – Ministerul Educaţiei Naţionale (Inhimillistä pääomaa koskevasta toimenpideohjelmasta vastaava väliasteen toimielin – Opetusministeriö, Romania; jäljempänä OI POCU MEN) ja jossa on kyse rahoitusoikaisusta, jonka viimeksi mainittu toimielin on tehnyt rahoittamassaan ohjelmassa sillä perusteella, ettei ASE ollut noudattanut enimmäistuntimäärää, jonka henkilö voi työskennellä päivässä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2003/88 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
2.   Tämä direktiivi koskee:
a)
vuorokautisia ja viikoittaisia vähimmäislepoaikoja ja vuosilomaa sekä taukoja ja viikoittaista enimmäistyöaikaa; ja
b)
tiettyjä yötyötä, vuorotyötä ja työaikajärjestelyjä koskevia seikkoja.
3.   Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkeen [toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston] direktiivin 89/391/ETY [(
EYVL 1989, L 183, s. 1
)] 2 artiklassa tarkoitettuun yksityiseen ja julkiseen toimintaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin 14, 17, 18 ja 19 artiklan soveltamista.
– –”
Direktiivin 2003/88 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1.
’työajalla’ ajanjaksoa, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti;
2.
’lepoajalla’ ajanjaksoa, joka ei ole työaikaa;
– –”
Direktiivin 2003/88 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Päivittäinen lepoaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään 11 tunnin yhtäjaksoisen lepoajan jokaista 24 tunnin jaksoa kohden.”
Direktiivin 2003/88 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Viikoittainen enimmäistyöaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemiseksi:
a)
rajoitetaan viikoittainen työaika laeilla, asetuksilla tai hallinnollisilla määräyksillä tai työehtosopimuksilla taikka työmarkkinaosapuolten välisillä sopimuksilla;
b)
keskimääräinen työaika jokaisena seitsemän päivän jaksona, ylityö mukaan lukien, on enintään neljäkymmentäkahdeksan tuntia.”
Direktiivin 2003/88 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisessa noudatettavat yleiset periaatteet huomioon ottaen jäsenvaltiot voivat poiketa 3–6, 8 ja 16 artiklan säännöksistä, kun kyseessä olevan toiminnan erityispiirteiden vuoksi työajan pituutta ei mitata ja/tai määritellä ennalta tai työntekijät voivat itse päättää siitä ja erityisesti kun on kyse:
a)
johtavassa asemassa olevista tai muista henkilöistä, joilla on itsenäinen päätöksentekovalta;
b)
työskentelystä perheessä; tai
c)
työntekijöistä, jotka suorittavat uskonnollisia toimituksia kirkoissa ja uskonnollisissa yhteisöissä.
– –”
Direktiivin 2003/88 23 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Rajoittamatta jäsenvaltioiden oikeutta kehittää tilanteen kehityksen perusteella erilaisia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä työaikaa koskevalla alalla, siltä osin kuin tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäisvaatimuksia noudatetaan, tämän direktiivin täytäntöönpano ei ole pätevä peruste alentaa työntekijöiden suojelun yleistä tasoa.”
Romanian oikeus
Työoikeudellisten säädösten koonnoksesta 24.1.2003 annetun lain nro 53/2003, sellaisena kuin se on muutettuna (Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 345, 18.5.2011; jäljempänä työlaki), 111 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Työajaksi katsotaan kaikki sellaiset jaksot, joiden aikana työntekijä on työssä, työnantajan käytettävissä ja tekee työtä tai suorittaa tehtäviään työsopimuksensa, sovellettavan työehtosopimuksen ja/tai voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti.”
Työlain 112 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kokoaikaisessa työsuhteessa olevien työntekijöiden säännöllinen työaika on 8 tuntia päivässä ja 40 tuntia viikossa.”
Sen 114 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Säännöllinen viikoittainen enimmäistyöaika on korkeintaan 48 tuntia, ylityö mukaan luettuna.”
Sen 119 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Työnantajan velvollisuutena on pitää kirjaa kunkin työntekijän suorittamista työtunneista ja saattaa tämä rekisteri pyydettäessä työsuojeluviranomaisen tarkastettavaksi.”
Työlain 120 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Työ, joka tehdään 112 §:ssä säädetyn viikoittaisen työajan ulkopuolella, katsotaan ylityöksi.
2.   Ylityötä ei voida teettää ilman työntekijän suostumusta, lukuun ottamatta pakottavaa tarvetta tai tilanteita, joissa työ on välttämätöntä, onnettomuuksien ehkäisemiseksi tai niistä aiheutuneiden vahinkojen poistamiseksi.”
Sen 135 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työntekijöillä on kahden työpäivän välillä oikeus vähintään 12 tunnin mittaiseen yhtäjaksoiseen lepoaikaan.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
ASE osallistuu henkilöstöresurssien kehittämiseen tähtäävään toimialakohtaiseen toimintaohjelmaan POSDRU/89/1.5/S/59184, jonka otsikko on ”Suorituskyky ja huippuosaaminen kauppatieteellisen jatkotutkimuksen alalla Romaniassa” (jäljempänä hanke).
Varainhoidollisista sääntöjenvastaisuuksista ja rahoitusoikaisujen vahvistamisesta 4.6.2018 laatimassaan asiakirjassa (jäljempänä varainhoitokertomus) OI POCU MEN velvoitti ASEn vastaamaan hanketta toteuttavan työryhmän työntekijöiden palkkakuluihin liittyvästä menoerästä, jonka suuruus oli 13490,42 Romanian leuta (RON) (n. 2800 euroa). Nämä palkkakuluista muodostuneet summat todettiin tukikelvottomiksi sen vuoksi, että niiden työtuntien enimmäismäärä, jotka nämä työntekijät saivat päivittäin suorittaa, oli ylitetty.
OI POCU MEN hylkäsi ASEn tästä varainhoitokertomuksesta tekemän oikaisuvaatimuksen muun muassa direktiivin 2003/88 3 artiklan perusteella, jossa säädetään työntekijän päivittäistä työaikaa koskevasta 13 tunnin ylärajasta, jota ei kuitenkaan tämän viranomaisen mukaan sovelleta kuhunkin kyseisen työntekijän työsopimukseen erikseen.
ASE on ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa nostamallaan kanteella riitauttanut tämän hylkäävän päätöksen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että tukikelvottomiksi ilmoitetut summat vastaavat tiettyjen sellaisten asiantuntijoiden palkkakuluja, joille oli vuoden 2012 lokakuun ja vuoden 2013 tammikuun välisellä jaksolla kertynyt tietyiltä päiviltä perustyöajan puitteissa 8 työtuntia päivässä ja näiden lisäksi työtunteja, jotka he olivat suorittaneet hankkeen ja muiden ohjelmien ja toimintojen puitteissa. Kyseisten asiantuntijoiden päivittäin suorittamien työtuntien määrä ylitti päivittäistä työaikaa koskevan 13 tunnin ylärajan, joka oli vahvistettu hanketta ohjaavan viranomaisen ohjeissa, ja OI POCU MENin mukaan yläraja perustuu direktiivin 2003/88 3 ja 6 artiklaan.
Tribunalul Bucureşti (Bukarestin alioikeus, Romania) on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Tarkoitetaanko käsitteellä ’työaika’, sellaisena kuin se on määritelty direktiivin 2003/88 – – 2 artiklan 1 alakohdassa ’ajanjaksoksi, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään’, yhtä (kokoaikaista) työsopimusta vai kaikkia asianomaisen työntekijän tekemiä (työ)sopimuksia?
2)
Onko jäsenvaltioille direktiivin 2003/88 3 artiklassa asetettuja velvollisuuksia (velvollisuus toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään 11 tunnin yhtäjaksoisen lepoajan jokaista 24 tunnin jaksoa kohden) ja direktiivin 2003/88 6 artiklan b alakohdassa asetettuja velvollisuuksia (keskimääräisen työajan rajoittaminen enintään 48 tuntiin viikossa, ylityö mukaan luettuna) tulkittava siten, että niissä tarkoitetut rajat koskevat yksittäistä sopimusta, vai siten, että niissä tarkoitetut rajat koskevat kaikkia saman työnantajan tai eri työnantajien kanssa tehtyjä sopimuksia?
3)
Jos ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annettavien vastausten perusteella päädytään sellaiseen tulkintaan, että jäsenvaltioilla ei ole mahdollisuutta säätää kansallisesti, että kuhunkin sopimukseen sovelletaan direktiivin 2003/88 3 artiklaa ja 6 artiklan b alakohtaa, kun kansallisessa lainsäädännössä ei ole säännöksiä siitä, että päivittäisen vähimmäislepoajan ja viikoittaisen enimmäistyöajan on oltava työntekijäkohtaisia (riippumatta siitä, kuinka monta työsopimusta tämä tekee saman työnantajan tai eri työnantajien kanssa), voiko valtion nimissä toimiva jäsenvaltion julkinen instituutio vedota direktiivin 2003/88 3 artiklan ja 6 artiklan b alakohdan suoraan soveltamiseen ja määrätä työnantajalle seuraamuksia siitä, ettei direktiivissä päivittäiselle lepoajalle ja/tai viikoittaiselle enimmäistyöajalle asetettuja rajoja ole noudatettu?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
[Teksti oikaistu 15.4.2021 annetulla määräyksellä] Euroopan komissio väittää, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole kuvannut asiassa kyseessä olevia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja riittävän yksityiskohtaisesti eikä esittänyt selvitystä tarpeesta saada ennakkoratkaisu. Lisäksi komissio katsoo Romanian hallituksen tavoin, etteivät kolmas ja neljäs kysymys täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä siltä osin kuin niiden kohteena on direktiivin 2003/88 6 artikla. Romanian hallitus lisää tähän, ettei unionin tuomioistuimen vastauksesta, joka koskee tilannetta, jossa työntekijä on tehnyt sopimuksia useiden eri työnantajien kanssa, olisi mitään hyötyä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, sillä ennakkoratkaisupyynnössä esitetyn tarkastelun on kohdistuttava pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen eli tässä tapauksessa tilanteeseen, jossa työntekijä on tehnyt useita sopimuksia yhden ja saman työnantajan kanssa. Tämän lisäksi komissio esittää epäilynsä siitä, voidaanko direktiiviä 2003/88 soveltaa pääasiassa, koska siinä on kyse työntekijöiden palkkauksesta ja oikeuskäytännön mukaan mainitulla direktiivillä ei säännellä tätä kysymystä.
Tässä yhteydessä on muistettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun siis kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne (tuomio 19.12.2019, Darie,
C‑592/18
,
EU:C:2019:1140
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 8.10.2020, Union des industries de la protection des plantes,
C‑514/19
,
EU:C:2020:803
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on päivittäistä vähimmäislepoaikaa koskevien kysymysten osalta mainittava ensinnä, että ennakkoratkaisupyynnöstä saadaan tarvittavat tiedot pääasian tosiseikoista, ja siinä mainitaan asiassa sovellettavat unionin oikeussäännöt ja kansallinen lainsäädäntö, joiden avulla kyseessä olevan riita-asian kohteesta ja siinä esitetyistä kysymyksistä voidaan saada riittävä selvyys.
Sen lisäksi, että ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan ne työlain säännökset, joissa säädetään päivittäisistä työ- ja lepoajoista, eli työlain 111, 112 ja 135 §, siinä todetaan, että OI POCU MEN oli vahvistanut maksuvelvoitteen sillä perusteella, ettei ASE ollut noudattanut säännöksiä, joissa säädetään enimmäistuntimäärästä, jonka henkilö voi työskennellä päivässä, ja tehdään tarkemmin selkoa ASEn palveluksessa olevien asiantuntijoiden suorittamien työtuntien laskemisesta.
Esitettyjen kysymysten voidaan siis tältä osin katsoa täyttävän tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Toiseksi toisen ja kolmannen kysymyksen, siltä osin kuin ne koskevat viikoittaisen enimmäistyöajan noudattamatta jättämistä, osalta on todettava, että vaikka OI POCU MEN on ennakkoratkaisupyynnön mukaan vedonnut varainhoitokertomuksessa toteamiensa sääntöjenvastaisuuksien perusteena sekä direktiivin 2003/88 3 artiklaan että sen 6 artiklan b alakohtaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole todennut mitään syitä, joiden vuoksi viimeksi mainitulla säännöksellä olisi merkitystä asian kannalta, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 23 kohdassa esittänyt, vaan se on maininnut nimenomaisesti vain siitä, että ASEa moitittiin päivittäisten vähimmäislepoaikojen noudattamatta jättämisestä.
Näin ollen toinen ja kolmas kysymys on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat direktiivin 2003/88 6 artiklaa.
Kolmanneksi esitetyistä kysymyksistä on todettava, siltä osin kuin ne koskevat direktiivin 2003/88 säännösten tulkintaa tilanteessa, jossa työntekijä on tehnyt työsopimuksia useiden työnantajien kanssa, ettei ennakkoratkaisupyynnöstä mitenkään ilmene, että palkat, jotka OI POCU MEN on varainhoitokertomuksessa katsonut tukikelvottomiksi menoiksi, liittyisivät työsopimuksiin, jotka asiantuntijat olivat tehneet yhtäältä ASEn ja toisaalta muiden työnantajien kanssa. Siinä mainitaan yksinomaan menot, jotka liittyvät työsopimuksiin, jotka nämä asiantuntijat ovat tehneet ASEn kanssa.
Esitetyt kysymykset on näin ollen jätettävä tutkimatta myös siltä osin kuin ne koskevat direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan ja 3 artiklan tulkintaa tilanteessa, jossa työntekijä on tehnyt työsopimuksia useiden työnantajien kanssa.
Mitä tulee komission näkemykseen, jonka mukaan pääasia koskee työntekijöiden palkkausta, eikä siinä näin ollen ole kyse direktiivistä 2003/88, todettakoon neljänneksi, ettei pidä unohtaa, että direktiivillä 2003/88 säännellään – sen 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua palkallista vuosilomaa koskevaa erityistilannetta lukuun ottamatta – ainoastaan tiettyjä työajan järjestämistä koskevia seikkoja työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemiseksi, minkä vuoksi sitä ei lähtökohtaisesti sovelleta työntekijöiden palkkaukseen (tuomio 30.4.2020, Készenléti Rendőrség,
C‑211/19
,
EU:C:2020:344
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä toteamus ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei käsiteltävässä asiassa esitettyihin kysymyksiin olisi syytä vastata.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näet katsoo, että tiettyjen direktiivin 2003/88 säännösten tulkinta on tarpeen, jotta se voi ratkaista kysymyksen OI POCU MENin maksuvaatimuksen lainmukaisuudesta. Selvittääkseen erityisesti sen, onko ASE toiminut asianmukaisesti maksaessaan asiantuntijoidensa työtunnit, se haluaa tietää, onko tämä noudattanut säännöksiä enimmäistuntimäärästä, jonka henkilö voi työskennellä päivässä.
On siis katsottava, että siltä osin kuin esitetyt kysymykset koskevat direktiivin 2003/88 niiden säännösten noudattamatta jättämistä, jotka koskevat enimmäistuntimäärää, jonka henkilö voi työskennellä päivässä, niillä on merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan riita-asian ratkaisun kannalta, ja ne on näin ollen otettava tutkittaviksi.
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, vastauksen asiallisesti siihen, onko direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa ja 3 artiklaa tulkittava siten, että jos työntekijä on tehnyt saman työnantajan kanssa useita työsopimuksia, 3 artiklassa säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa sovelletaan näihin sopimuksiin kokonaisuutena, vai siten, että sitä sovelletaan kuhunkin sopimukseen erikseen.
Aluksi on mainittava siitä, että työntekijän oikeus enimmäistyöajan rajoittamiseen sekä päivittäisiin ja viikoittaisiin lepoaikoihin on erittäin tärkeä unionin työ- ja sosiaalioikeuden periaate, minkä lisäksi se on nimenomaisesti vahvistettu perusoikeuskirjan, jolle SEU 6 artiklan 1 kohdassa tunnustetaan sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksille, 31 artiklan 2 kohdassa (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2003/88 säännöksissä ja erityisesti sen 3 artiklassa säädetään tarkemmin tästä perusoikeudesta, minkä vuoksi niitä on tulkittava sen valossa (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän tultua todetuksi, on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeussäännön tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa tämä oikeussääntö on (ks. mm. tuomio 6.10.2020, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Todettakoon ensimmäiseksi direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan ja 3 artiklan sanamuodon osalta, että 2 artiklan 1 alakohdassa ”työaika” määritellään ajanjaksoksi, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti.
Direktiivin 3 artiklassa puolestaan velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet, joilla taataan jokaiselle työntekijälle vähintään 11 tunnin yhtäjaksoinen lepoaika jokaista 24 tunnin jaksoa kohden (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ilmaisun ”jokainen työntekijä” käyttö puoltaa 3 artiklan tulkintaa työntekijäkohtaisesti tilanteissa, joissa työntekijä on tehnyt useita työsopimuksia saman työnantajan kanssa. Sillä, että 3 artiklassa käytetään indefiniittipronominia ”jokainen”, painotetaan näet sitä, että kaikkien työntekijöiden on saatava jokaista 24 tunnin jaksoa kohden vähintään 11 tunnin yhtäjaksoinen lepoaika riippumatta siitä, ovatko he tehneet useita sopimuksia työnantajansa kanssa vai eivät.
Asiayhteydestä, johon direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohta ja 3 artikla kuuluvat, todettakoon tämän jälkeen, että direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa lepoaika on määritelty ajanjaksoksi, joka ei ole työaikaa.
Unionin tuomioistuin on useita kertoja todennut, että tämä käsite ja työajan käsite ovat toisensa poissulkevia ja ettei direktiivissä 2003/88 säädetä työajan ja lepoajan välimuodosta (tuomio 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseisen direktiivin 2 artikla ei myöskään kuulu niihin direktiivin säännöksiin, joista on sallittua poiketa (tuomio 10.9.2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen direktiivin 3 artiklassa olevaa vaatimusta siitä, että jokainen työntekijä saa päivittäin vähintään 11 tunnin yhtäjaksoisen lepoajan, ei kyetä täyttämään, jos lepoaikoja tarkastellaan erikseen kunkin sopimuksen osalta, jonka työntekijä on tehnyt työnantajansa kanssa. Tällaisessa tapauksessa tunnit, jotka katsotaan tietyn työsopimuksen puitteissa lepoajaksi, voivat näet olla työaikaa jonkin muun työsopimuksen puitteissa, kuten pääasian oikeusriita osoittaa. Edellä 43 kohdassa lainatun oikeuskäytännön mukaan samaa ajanjaksoa ei kuitenkaan voida katsoa yhtä aikaa sekä työajaksi että lepoajaksi.
Tästä seuraa, että työsopimuksia, jotka työntekijä on tehnyt työantajansa kanssa, on tarkasteltava yhdessä, jotta voitaisiin todeta, että päivittäiseksi lepoajaksi katsottu ajanjakso on direktiivin 2003/88 2 artiklan 2 alakohdassa olevan lepoajan määritelmän mukainen eli että kyse on ajanjaksosta, joka ei ole työaikaa.
Todettakoon kolmanneksi, että myös direktiivin 2003/88 tavoite tukee direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdan ja 3 artiklan sanamuotoon ja asiayhteyteen perustuvaa tulkintaa.
Oikeuskäytännössä on näet vakiintuneesti katsottu, että direktiivin 2003/88 tarkoituksena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset, joilla parannetaan työntekijöiden elin- ja työoloja lähentämällä erityisesti työajan kestoa koskevia kansallisia säännöksiä (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän unionin tasolla tapahtuvan työajan järjestämistä koskevan lainsäädännön yhdenmukaistamisen tarkoituksena on taata työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parempi suojelu takaamalla työntekijöille – muun muassa päivittäinen – vähimmäislepoaika (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädettyjä vähimmäisvaatimuksia tulkittaisiin siten, että niitä sovelletaan erikseen kuhunkin työsopimukseen, jonka työntekijä on tehnyt työnantajansa kanssa, takeet kyseisen työntekijän suojelun parantumisesta heikentyisivät, sillä kussakin työnantajan kanssa tehdyssä sopimuksessa erikseen vahvistettujen työaikojen kumuloitumisella voitaisiin tehdä mahdottomaksi se, että työntekijälle taataan vähintään 11 tunnin mittainen yhtäjaksoinen lepoaika kutakin 24 tunnin jaksoa kohti, vaikka unionin lainsäätäjän mukaan tätä lepoaikaa on pidettävä välttämättömänä vähimmäismääränä, jonka avulla työntekijä kykenee palautumaan päivittäiseen työhön kuuluvasta väsymyksestä.
Lisäksi on muistettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan työntekijä on katsottava työsuhteen heikommaksi osapuoleksi, minkä vuoksi on tarpeen estää se, että työnantajalla on mahdollisuus rajoittaa hänen oikeuksiaan (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän heikomman aseman vuoksi työntekijä voidaan saada luopumaan vetoamasta nimenomaisesti oikeuksiinsa suhteessa työnantajaansa muun muassa silloin, kun oikeuksien vaatiminen voi johtaa siihen, että työnantaja ryhtyy työntekijää kohtaan sellaisiin toimenpiteisiin, että työsuhde kärsii niistä työntekijän vahingoksi (tuomio 14.5.2019, CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos päivittäistä vähimmäislepoaikaa koskevia direktiivin 2003/88 säännöksiä olisi tulkittava siten, että niitä sovelletaan erikseen kuhunkin niistä työsopimuksista, jotka työntekijä on tehnyt saman työnantajan kanssa, työnantaja saisi mahdollisuuden painostaa työntekijää pilkkomalla tämän työajan useisiin eri työsopimuksiin, mikä olisi omiaan tekemään tyhjäksi näiden säännösten tehokkaan vaikutuksen.
Lopuksi on vielä korostettava, että liikkumavaralla, johon ASE sekä Puolan ja Romanian hallitukset vetoavat ja joka jäsenvaltioilla on käytössään kyseisen direktiivin 3 artiklan säännösten täytäntöönpanotapojen osalta, ei ole merkitystä ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 57 kohdassa todennut, unionin tuomioistuimelle esitetty kysymys ei näet koske näiden säännösten täytäntöönpanotapoja vaan niiden soveltamisalaa. Direktiivin 2003/88 23 artiklan mukaan jäsenvaltioiden oikeutta kehittää erilaisia työaikaan liittyviä kysymyksiä koskevia lakeja, asetuksia tai sopimusperusteisia määräyksiä ei rajoiteta, kunhan direktiivissä 2003/88 säädettyjä vähimmäisvaatimuksia noudatetaan.
Edellä esitetystä tarkastelusta seuraa käsiteltävässä tapauksessa, että koska tietyillä hankkeen toteuttamiseen käytetyillä asiantuntijoilla on ollut useita työsopimuksia ASEn kanssa, sen selvittämiseksi, onko direktiivin 2003/88 3 artiklan säännöksiä noudatettu, näitä sopimuksia on tarkasteltava yhdessä.
Lisättäköön tähän, että pääasiassa kyseessä olevien asiantuntijoiden erityisten ominaispiirteiden vuoksi komissio on huomauttanut, että direktiiviä 2003/88 sovelletaan ainoastaan kyseisessä direktiivissä tarkoitettuihin ”työntekijöihin”.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan työsuhteen olennainen ominaispiirre on se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan toisen henkilön hyväksi tämän johdon alaisena työsuorituksia vastiketta vastaan (tuomio 20.11.2018, Sindicatul Familia Constanţa ym.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän perusteella on katsottava, että työsuhde edellyttää sitä, että työntekijän ja hänen työnantajansa välillä vallitsee alisteisuussuhde. Tällaisen alisteisuussuhteen olemassaoloa on arvioitava kussakin yksittäistapauksessa osapuolten välisiin suhteisiin liittyvien kaikkien seikkojen ja olosuhteiden perusteella (tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley,
C‑603/17
,
EU:C:2019:310
,
kohta).
Aika, jonka pääasiassa kyseessä olevat asiantuntijat ovat käyttäneet hankkeeseen kuuluvien tehtävien suorittamiseen, on siis merkityksellinen selvitettäessä sitä, onko direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa noudatettu, vain jos ASEn ja kyseisten asiantuntijoiden välillä on ollut tämän hankkeen puitteissa tällainen alisteisuussuhde. Unionin tuomioistuimelle toimitetun aineiston perusteella vaikuttaa siltä, että näin on ollut, mutta tämän tarkistaminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
ASE ja Tanskan hallitus ovat lisäksi vedonneet direktiivin 2003/88 poikkeussäännöksiin ja erityisesti sen 17 artiklan 1 kohtaan perustellakseen sen, ettei direktiivin 3 artiklaa sovelleta tiettyihin työntekijöihin.
On muistettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä todetaan, että sikäli kuin kyse on direktiivissä 2003/88 ja erityisesti sen 17 artiklassa säädetyistä poikkeamismahdollisuuksista, niitä on tulkittava poikkeuksina direktiivillä käyttöön otetusta työajan järjestämistä koskevasta unionin järjestelmästä siten, että niiden soveltamisala ulottuu ainoastaan siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä näillä poikkeuksilla suojattavien intressien turvaamiseksi (tuomio 21.1.2018, Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on lisäksi todettu, että direktiivin 2003/88 17 artiklan 1 kohtaa sovelletaan työntekijöihin, joiden työajan pituutta ei kokonaisuudessaan mitata tai määritellä ennalta tai jotka voivat itse päättää työajastaan kyseessä olevan toiminnan erityispiirteiden vuoksi (tuomio 26.7.2017, Hälvä ym.,
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy käsiteltävässä tapauksessa ilmi, että pääasiassa kyseessä olevilla asiantuntijoilla oli kokoaikaiset työsopimukset, joissa määrättiin 40 tunnin viikoittaisesta työajasta. Näin ollen vaikuttaa siltä, että työnantaja on määrännyt ainakin osasta näiden asiantuntijoiden työaikaa, niissäkin tapauksissa, joissa kyse oli korkeakouluopettajista, mikä tarkoittaa, ettei direktiivin 2003/88 17 artiklan 1 kohdassa säädettyä poikkeusta voida soveltaa heihin. Tämän selvittäminen kuuluu kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on edellä tarkasteltujen näkökohtien perusteella vastattava, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa ja 3 artiklaa on tulkittava siten, että jos työntekijä on tehnyt saman työnantajan kanssa useita työsopimuksia, 3 artiklassa säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa on sovellettava näihin sopimuksiin kokonaisuutena eikä kuhunkin sopimukseen erikseen.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa vastauksen asiallisesti siihen, voiko valtion nimissä toimiva julkinen instituutio siinä tapauksessa, että direktiivin 2003/88 3 artiklaa on tulkittava siten, että siinä säädetty päivittäinen vähimmäislepoaika koskee niitä sopimuksia kokonaisuutena, jotka työntekijä on tehnyt saman työnantajan kanssa, vedota kyseisen säännöksen välittömään oikeusvaikutukseen sellaista työnantajaa vastaan, joka ei noudata kyseistä säännöstä.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan aina, kun direktiivin säännökset ovat sisältönsä osalta ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, niihin voidaan vedota kansallisissa tuomioistuimissa valtiota vastaan, jos valtio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti (ks. vastaavasti tuomio 6.11.2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Aluksi on kuitenkin korostettava, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 81 kohdassa todennut – yhtäkään kansallista oikeussääntöä ei ole riitautettu käsiteltävässä tapauksessa sillä perusteella, että se ei olisi direktiivin 2003/88 säännösten mukainen.
Tähän on lisättävä, että kysymys siitä, onko kansallinen säännös jätettävä soveltamatta, koska se on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, tulee esiin vain, jos kyseistä säännöstä ei ole mahdollista tulkita yhdenmukaisesti unionin oikeuden kanssa (tuomio 6.11.2018, Bauer ja Willmeroth,
C‑569/16 ja C‑570/16
,
EU:C:2018:871
,
kohta).
Periaate kansallisen oikeuden unionin oikeuden mukaisesta tulkinnasta eli periaate, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen on tulkittava kansallista oikeutta mahdollisimman pitkälle unionin oikeudesta johtuvien vaatimusten mukaisesti, on erottamaton osa perussopimuksilla luotua järjestelmää, sillä näin kansallinen tuomioistuin voi toimivaltansa rajoissa varmistaa unionin oikeuden täyden tehokkuuden, kun se ratkaisee käsiteltäväkseen saatetun asian (tuomio 14.5.2020, Staatsanwaltschaft Offenburg,
C‑615/18
,
EU:C:2020:376
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa Romanian hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan korostanut, että Romaniassa on tilanteessa, jossa työntekijä tekee useita sopimuksia saman työnantajan kanssa, sovellettava työlain 135 §:n 1 momenttia, yhdessä saman lain 119 ja 120 §:n kanssa.
Työlain 135 §:n 1 momentissa säädetään, että työntekijöillä on kahden työpäivän välillä oikeus vähintään 12 tunnin mittaiseen yhtäjaksoiseen lepoaikaan.
Työlain 135 §:n 1 momentissa tunnustetut oikeudet näyttävät siis tarjoavan paremman suojan kuin oikeudet, joista säädetään direktiivin 2003/88 3 artiklassa, jonka mukaan kultakin 24 tunnin jaksolta myönnettävän yhtäjaksoisen vähimmäislepoajan pituus on 11 tuntia.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 82 kohdassa todennut, käsiteltävässä asiassa ei näin ollen ole mitään, minkä perusteella voitaisiin olettaa, ettei OI POCU MEN olisi voinut perustaa ratkaisuaan Romanian lainsäädäntöön asian kannalta merkityksellisten direktiivin 2003/88 säännösten mukaisesti tulkittuna.
Koska asiassa ei ole missään vaiheessa väitetty Romanian oikeuden olevan ristiriidassa direktiivin 2003/88 3 artiklan kanssa, ja koska joka tapauksessa on selvää, että sitä voidaan tulkita kyseisen artiklan mukaisesti, kolmanteen kysymykseen ei tarvitse vastata.
Käsiteltävässä asiassa annettavan tuomion vaikutusten ajallinen rajaaminen
Romanian hallitus ja ASE ovat kirjallisissa huomautuksissaan pyytäneet, että unionin tuomioistuin rajaisi ajallisesti käsiteltävässä asiassa annettavan tuomion vaikutukset.
Todettakoon ensin Romanian hallituksen vaatimuksesta, jonka se on esittänyt siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoisi, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa ja 3 artiklaa on sovellettava työntekijäkohtaisesti, että tämä vaatimus perustuu siihen, että tällainen soveltaminen vaikuttaisi rakenteellisesti Romanian työmarkkinoihin, joilla lukuisilla työntekijöillä on Romanian hallituksen mukaan sopimuksia useiden työnantajien kanssa. Vaatimuksen kohteena on siis se mahdollisuus, että käsiteltävässä asiassa annettava tuomio kohdistuisi tapauksiin, joissa työsopimuksia on tehty useiden työnantajien kanssa. Koska ennakkoratkaisupyyntö ei täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä siltä osin kuin siinä on kyse direktiivin 2003/88 säännösten tulkinnasta tällaisissa tapauksissa, vaatimukseen käsiteltävässä asiassa annettavan tuomion vaikutusten rajaamisesta ajallisesti ei tarvitse vastata.
Todettakoon tämän jälkeen Romanian hallituksen vaatimuksesta, jonka se on esittänyt siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoisi, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa ja 3 artiklaa on sovellettava erikseen kuhunkin työntekijän työnantajansa kanssa tekemään sopimukseen, ettei tähänkään vaatimukseen tarvitse vastata, koska kuten edellä 64 kohdassa on jo todettu, direktiivin 3 artiklassa säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa sovelletaan niihin sopimuksiin kokonaisuutena, jotka työntekijä on tehnyt työnantajansa kanssa.
ASEn esittämän vaatimuksen osalta on vielä lopuksi todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinnalla, jonka unionin tuomioistuin SEUT 267 artiklassa sille annettua toimivaltaa käyttäen antaa unionin oikeussäännölle, selvennetään ja täsmennetään kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että unionin tuomioistuimen tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että tuomioistuimet siis voivat ja niiden täytyy soveltaa näin tulkittua oikeussääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyyntöä koskevaa tuomiota, jos edellytykset kyseisen oikeussäännön soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muuten täyttyvät (tuomio 3.10.2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin voi ainoastaan täysin poikkeuksellisissa tapauksissa unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan säännökseen tai määräykseen vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien uhan, on täytyttävä (tuomio 3.10.2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on tarkemmin ottaen tullut tällaiseen tulokseen vain hyvin täsmällisesti määritetyissä olosuhteissa muun muassa silloin, kun on ollut olemassa sellaisten vakavien taloudellisten seurausten vaara, joita aiheutuisi erityisesti vilpittömässä mielessä perustettujen sellaisten oikeussuhteiden lukuisuudesta, jotka perustuivat pätevästi voimassa olevana pidettyyn säännöstöön, ja kun on ollut ilmeistä, että objektiivinen ja huomattava epäselvyys – johon oli mahdollisesti myötävaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden tai komission toiminta – unionin säännösten tai määräysten ulottuvuudesta oli saanut yksityiset ja kansalliset viranomaiset toimimaan unionin oikeuden vastaisesti (tuomio 3.10.2019, Schuch-Ghannadan,
C‑274/18
,
EU:C:2019:828
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa on huomattava, että ASE on muita selvityksiä esittämättä todennut vain, että asiassa on otettava huomioon sekä asianomaisten vilpitön mieli että vaara talouteen kohdistuvista vakavista häiriöistä Romaniassa. Se ei tässä yhteydessä kuitenkaan ole tuonut esiin seikkoja, joista saataisiin riittävä näyttö siitä, että asianomaisten vilpitöntä mieltä koskeva vaatimus täyttyy, eikä toimittanut unionin tuomioistuimelle yksityiskohtaisia tietoja kyseeseen tulevien oikeussuhteiden määrästä tai luonteesta taikka asiassa annettavan tuomion mahdollisista taloudellisista vaikutuksista. Niiden edellä 79 kohdassa mainittujen edellytysten, joiden perusteella käsiteltävässä asiassa annettavan tuomion vaikutukset voitaisiin rajata ajallisesti, ei siis voida katsoa täyttyvän.
Edellä todetun perusteella on katsottava, ettei käsiteltävässä asiassa annettavan tuomion vaikutuksia ole rajattava ajallisesti.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 2 artiklan 1 alakohtaa ja 3 artiklaa on tulkittava siten, että jos työntekijä on tehnyt saman työnantajan kanssa useita työsopimuksia, 3 artiklassa säädettyä päivittäistä vähimmäislepoaikaa sovelletaan näihin sopimuksiin kokonaisuutena eikä kuhunkin sopimukseen erikseen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.