CELEX: 62006TJ0056
Esimese Astme Kohtu otsus
22. aprilli; 2016

Vaidluse taust

Vaidlusalune maksuvabastus
Alumiiniumoksiid on valge pulber, mida kasutatakse peamiselt sulatuskodades alumiiniumi tootmiseks. Seda toodetakse boksiidi
maagist rafineerimisprotsessi abil, mille viimane etapp on kaltsineerimine. Üle 90% kaltsineeritud alumiiniumoksiidist kasutatakse
alumiiniumi sulatamisel. Ülejäänu töödeldakse täiendavalt ja seda kasutatakse kemikaalide tootmisel. Esinevad kaks erinevat
tooteturgu: sulatamisel kasutatava alumiiniumoksiidi turg ja kemikaalide tootmisel kasutatava alumiiniumoksiidi turg. Mineraalõli
võib kasutada kütusena alumiiniumoksiidi tootmisel.
Iirimaal, Itaalias ja Prantsusmaal on igaühes vaid üks alumiiniumoksiiditootja. Prantsusmaal on selleks Alcan Inc., mis asub
Gardanne’i piirkonnas. Alumiiniumoksiidi tootjad tegutsevad ka Saksamaal, Hispaanias, Kreekas, Ungaris ja Ühendkuningriigis.
Prantsuse Vabariik vabastab Gardanne’i piirkonnas alumiiniumoksiidi tootmisel kasutatava kütteõli siseriiklikust aktsiisimaksust
alates 1997. aastast (edaspidi „vaidlusalune maksuvabastus“). Prantsuse õiguses kehtestati vaidlusalune maksuvabastus 29. detsembri
1997. aasta seaduse nr 97‑1239 1997. aasta eelarve muutmise kohta (
JORF
, 30.12.1997, lk 19101) artikliga 6.
Prantsusmaal lubati Gardanne’i piirkonnas maksuvabastust kohaldada kuni 31. detsembrini 1998 nõukogu 30. juuni 1997. aasta
otsusega 97/425/EÜ, millega lubatakse liikmesriikidel kohaldada teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide suhtes kehtivaid
vähendatud aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist direktiivis
92/81/EMÜ sätestatud korras (EÜT L 182, lk 22). Euroopa Liidu Nõukogu pikendas luba kuni 31. detsembrini 1999 30. märtsi 1999. aasta
otsusega 1999/255/EÜ, millega lubatakse vastavalt direktiivile 92/81/EMÜ teatavatel liikmesriikidel kohaldada teatavate mineraalõlide
suhtes vähendatud aktsiisimäära või aktsiisimaksust vabastamist või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse kohaldamist
ning millega muudetakse otsust 97/425 (EÜT L 99, lk 26). Nõukogu pikendas seda luba uuesti kuni 31. detsembrini 2000 17. detsembri
1999. aasta otsusega nr 1999/880/EÜ, millega lubatakse liikmesriikidel kohaldada teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide
suhtes kehtivaid vähendatud aktsiisimäärasid või aktsiisimaksust vabastamist või jätkata nimetatud vähenduse või vabastuse
kohaldamist direktiivis 92/81/EMÜ sätestatud korras (EÜT L 331, lk 73).
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta otsusega nr 2001/224/EÜ teatavate eriotstarbeliste mineraalõlide vähendatud aktsiisimäärade
ja aktsiisist vabastamise kohta (EÜT L 84, lk 23), mis on viimane vaidlusalust maksuvabastust puudutav otsus, pikendati maksuvabastust
kuni 31. detsembrini 2006. Otsuse põhjenduses 5 märgitakse, et „otsus ei piira ühegi menetluse tulemust, mida võidakse algatada
seoses ühtse turu toimimise moonutamisega, eelkõige [EÜ] artiklite 87 ja 88 alusel“ ja et „[s]ee ei vabasta liikmesriike kohustusest
teatada komisjonile võimalikest riigiabi juhtudest [EÜ] artikli 88 alusel“.

Haldusmenetlus
2. juuni 1998. aasta kirjaga nõudis Euroopa Ühenduste Komisjon Prantsuse ametiasutustelt teavet, et kontrollida, kas vaidlusalune
maksuvabastus jääb EÜ artiklite 87 ja 88 kohaldamisalasse. Olles palunud 10. juulil 1998 vastamiseks ajapikendust, mis anti
24. juulil 1998, vastas Prantsuse Vabariik 7. augusti 1998. aasta kirjaga.
17. juuli 2000. aasta kirjas nõudis komisjon Prantsusmaalt oma maksuvabastustest teatamist. Prantsuse ametiasutused vastasid
4. septembri 2000. aasta kirjaga, et nad on seisukohal, et vaidlusalune maksuvabastus ei ole riigiabi ja sellest ei ole vaja
seega teatada. Komisjon palus Prantsuse Vabariigilt täiendavat teavet 27. septembri 2000. aasta kirjaga. Komisjon tuletas
oma nõuet meelde 20. novembri 2000. aasta kirjaga, mille järel Prantsuse ametiasutused vastasid 8. detsembril 2000.
30. oktoobri 2001. aasta otsustega K(2001) 3295 algatas komisjon maksuvabastuste suhtes asutamislepingu artikli 88 lõikes 2
sätestatud menetluse (edaspidi „ametlik uurimismenetlus“). Otsus saadeti Prantsuse Vabariigile 5. novembri 2001. aasta kirjaga
ning avaldati 2. veebruaril 2002 Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT C 30, lk 21).
Komisjon sai 26. ja 28. veebruari ja 1. märtsi 2002. aasta kirjadega märkused vastavalt Aughinish Alumina Ltd‑lt, Eurallumina
SpA‑lt, Alcanilt ja Euroopa Alumiiniumi Assotsiatsioonilt. Märkused edastati Prantsuse Vabariigile 26. märtsil 2002.
Olles palunud 21. novembri 2001. aasta kirjaga vastamiseks ajapikendust, mis anti 29. novembril 2001, saatis Prantsuse Vabariik
oma märkused 12. veebruari 2002. aasta kirjaga.

Alumiiniumoksiid I otsus
7. detsembril 2005 võttis komisjon vastu otsuse 2006/323/EÜ Prantsusmaal Gardanne’i piirkonnas, Iirimaal Shannoni piirkonnas
ja Itaalias Sardiinias alumiiniumoksiidi tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisimaksust vabastamise kohta (ELT
2006, L 119, lk 12; edaspidi „alumiiniumoksiid I otsus““).
Alumiiniumoksiid I otsus käsitleb perioodi, mis on varasem 1. jaanuarist 2004, mil muutus kohaldatavaks nõukogu 27. oktoobri
2003. aasta direktiiv 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise ühenduse raamistik
(ELT L 283, lk 51), millega alates 31. detsembrist 2003 (põhjendus 57) tunnistati kehtetuks nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta
direktiiv 92/81/EMÜ mineraalõlidele kehtestatud aktsiisimaksude struktuuri ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk 12) ning nõukogu
19. oktoobri 1992. aasta direktiiv 92/82/EMÜ mineraalõlide aktsiisimäärade ühtlustamise kohta (EÜT L 316, lk 19). Direktiiviga
laiendatakse siiski ametlikku uurimismenetlust 31. detsembrist 2003 hilisemale perioodile (põhjendus 92).
Alumiiniumoksiid I otsuse resolutsioonis on muu hulgas ette nähtud:
„Artikkel 1
Alumiiniumoksiidi tootmisel kasutatava raske kütteõli vabastamine aktsiisimaksust, mida võimaldasid Prantsusmaa, Iirimaa ja
Itaalia kuni 31. detsembrini 2003. aastal, kujutab endast riigiabi [EÜ] artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Artikkel 2
17. juulist 1990. aastal kuni 2. veebruarini 2002. aastal antud abi ei nõuta sel määral, mil see on ühisturuga kokkusobimatu,
tagasi, sest see oleks vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Artikkel 3
Artiklis 1 nimetatud abi, mida anti ajavahemikul 3. veebruarist 2002. aastal kuni 31. detsembrini 2003. aastal, on [EÜ] artikli 87
lõike 3 tähenduses ühisturuga kokkusobiv sel määral, mil abisaajad maksavad vähemalt 13,01 eurot tonni raske kütteõli kohta.
Artikkel 4
[…] abi, mida anti ajavahemikul 3. veebruarist 2002. aastal kuni 31. detsembrini 2003. aastal, on [EÜ] artikli 87 lõike 3
tähenduses ühisturuga kokkusobimatu sel määral, mil abisaajad ei maksnud vähemalt 13,01 eurot tonni raske kütteõli kohta.
Artikkel 5
1.      Prantsusmaa, Iirimaa ja Itaalia võtavad kõik vajalikud meetmed, et artiklis 4 osutatud ühisturuga kokkusobimatu abi abisaajatelt
tagasi nõuda.
[…]
5.      Prantsusmaa, Iirimaa ja Itaalia annavad kahe kuu jooksul käesoleva otsuse teatavakstegemisest arvates korralduse, et artiklis 4
nimetatud ühisturuga kokkusobimatust abist abisaajad maksaksid ebaseaduslikult antud abi koos intressidega tagasi.“

Menetlus ja poolte nõuded
Prantsuse Vabariik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. veebruaril 2006 ja registreeriti numbri T‑56/06
all.
Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 14 ja teise koja ettepaneku alusel otsustas Üldkohus, olles vastavalt nimetatud
kodukorra artiklile 51 ära kuulanud pooled, anda kohtuasi lahendamiseks laiendatud kohtukoosseisule.
Pärast poolte ärakuulamist liitis Üldkohtu laiendatud koosseisus teise koja president 24. mai 2007. aasta määrusega kohtuasja
T‑56/06 ning kohtuasjad T‑50/06, T‑60/06, T‑62/06 ja T‑69/06 (edaspidi „alumiiniumoksiid I kohtuasjad“) suulise menetluse
huvides vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artiklile 50.
12. detsembri 2007. aasta otsusega Iirimaa jt
vs
. komisjon (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 ja T‑69/06, EU:T:2007:383) liitis Üldkohus alumiiniumoksiid I kohtuasjad otsuse
tegemise huvides, tühistas alumiiniumoksiid I otsuse ning jättis kohtuasjas T‑62/06 hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Komisjon esitas Üldkohtu otsuse peale 26. veebruaril 2008 apellatsioonkaebuse.
Euroopa Kohus tühistas 2. detsembri 2009. aasta otsusega komisjon
vs
. Iirimaa jt (C‑89/08 P, EKL, EU:C:2009:742) kohtuotsuse Iirimaa jt
vs
. komisjon, punkt 17 eespool (EU:T:2007:383), osas, milles Üldkohus tühistas alumiiniumoksiid I otsuse, ning saatis alumiiniumoksiid I
kohtuasjad Üldkohtusse tagasi ja jättis kohtukulude kandmise üle otsustamise edaspidiseks.
Pärast kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 19 eespool (EU:C:2009:742), määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra
artikli 118 lõikele 1 Üldkohtu presidendi 18. detsembri 2009. aasta otsusega laiendatud koosseisus teisele kojale.
Pooled esitasid kooskõlas 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 119 lõikega 1 oma kirjalikud seisukohad, Prantsuse Vabariik
esitas need 16. veebruaril 2010 ja komisjon 28. aprillil 2010. Prantsuse Vabariik märkis oma kirjalikes seisukohtades, arvestades
kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 19 eespool (EU:C:2009:742), et ta loobub hagi teisest väitest, et rikutud on põhjendamiskohustust.
Laiendatud koosseisus teise koja presidendi 1. märtsi 2010. aasta määrusega liideti alumiiniumoksiid I kohtuasjad kirjaliku
ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides. Üldkohtu presidendi 20. septembri 2010. aasta otsusega määrati alumiiniumoksiid I
kohtuasjad laiendatud koosseisus neljandale kojale.
Üldkohus tühistas 21. märtsi 2012. aasta otsusega Iirimaa
vs
. komisjon (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV ja T‑69/06 RENV, EKL, EU:T:2012:134) alumiiniumoksiid I
otsuse osas, milles tuvastatakse või tuginetakse asjaolule, et Prantsuse Vabariigi, Iirimaa ja Itaalia Vabariigi poolt kuni
31. detsembrini 2003 kohaldatud alumiiniumoksiidi tootmiseks kasutatavate mineraalõlide aktsiisivabastused (edaspidi „aktsiisivabastused“)
on riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, ning osas, milles kohustati Prantsuse Vabariiki, Iirimaad ja Itaalia Vabariiki
võtma kõik meetmed, mis on vajalikud nende vabastuste tagasisaamiseks abisaajatelt määral, mil nad ei maksnud aktsiisi vähemalt
13,01 eurot tonni raske kütteõli kohta.
Komisjon esitas Üldkohtu otsuse peale 1. juunil 2012 apellatsioonkaebuse.
10. detsembri 2013. aasta otsusega komisjon
vs
. Iirimaa jt (C‑272/12 P, EKL, EU:C:2013:812) tühistas Euroopa Kohus kohtuotsuse Iirimaa
vs
. komisjon, punkt 23 eespool (EU:T:2012:134), saatis alumiiniumoksiid I kohtuasjad Üldkohtusse tagasi ja jättis kohtukulude
üle otsustamise edaspidiseks.
Pärast kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad Üldkohtu presidendi 21. jaanuari ja
10. märtsi 2014. aasta otsusega esimesele kojale.
Pooled esitasid oma kirjalikud seisukohad kooskõlas 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 119 lõikega 1, Prantsuse Vabariik
esitas need 20. veebruaril 2014 ning komisjon 8. aprillil 2014. Oma kirjalikes seisukohtades märkis Prantsuse Vabariik, arvestades
kohtuotsust komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), et ta loobub hagi esimesest väitest, et rikutud on mõistet „riigiabi“ EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses, ning piirdus hagi puhul nõudega tühistada alumiiniumoksiid I otsuse artikkel 5 osas, milles teda kohustati
tagasi nõudma kokkusobimatut riigiabi, mida ta vaidlusaluse maksuvabastuse alusel andis ajavahemikus 3. veebruarist 2002 kuni
31. detsembrini 2003 (edaspidi „vaidlusalune abi“), ning nõudega mõista kohtukulud välja komisjonilt. Komisjon võttis selle
oma kirjalikes seisukohtades teatavaks.
Üldkohtu presidendi 30. septembri 2014. aasta otsusega määrati alumiiniumoksiid I kohtuasjad laiendatud koosseisus esimesele
kojale vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 118 lõikele 1.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus avada suulise menetluse.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 6. märtsi 2015. aasta kohtuistungil.
Prantsuse Vabariik palub Üldkohtul sisuliselt:
–        tühistada alumiiniumoksiid I otsuse artikkel 5 osas, milles nähakse ette vaidlusaluse abi tagasinõudmine (edaspidi „vaidlustatud
otsus“);
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Õiguslik käsitlus
Käesoleva hagi põhjendamiseks esitab Prantsuse Vabariik üksnes ühe väite, mis vastab hagi kolmandale väitele ja mille kohaselt
on komisjon vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega rikkunud õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja mõistliku aja põhimõtteid.
Esiteks, põhjendamaks oma väidet, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja mõistliku aja põhimõtteid,
viitab Prantsuse Vabariik alumiiniumoksiid I otsuse põhjendustele 98 ja 99, kus komisjon möönab erandlike asjaolude esinemist,
mis vastavalt nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ
artikli 88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 14 lõikele 1 ja väljakujunenud kohtupraktikale
takistavad vaidlusalust abi tagasi nõuda.
Teiseks, ta viitab otsusele 2001/224, millega tal lubati jätkata vaidlusaluse maksuvabastuse kohaldamist kuni 31. detsembrini
2006, ning direktiivi 2003/96 artikli 18 lõikele 1, millega seda otsust kinnitati; need takistasid komisjonil asuda seisukohale,
et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse 2. veebruaril 2002 Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamine lõpetas vaidlusaluse
abi saaja ehk Alcani õiguspärase ootuse selle abi seaduslikkusesse.
Kolmandaks, Prantsuse Vabariik viitab Alcani õiguspärasele ootusele vaidlusaluse abi seaduslikkusesse tulenevalt viivitusest,
millega komisjon võttis vastu alumiiniumoksiid I otsuse, mis leidis aset alles 7. detsembril 2005, kuigi ta oli ametliku uurimismenetluse
algatamise otsuse avaldanud ja saanud poolte viimased märkused 2002. aasta veebruaris, ning et õiguskindluse ja mõistliku
aja põhimõtetega on vastuolus see, et komisjon viivitab lõpmatuseni oma pädevuse teostamisega riigiabi valdkonnas.
Neljandaks, ta tugineb komisjoni võimatusele põhjendada ligikaudu nelja aasta pikkust uurimisaega toimiku erilise keerukusega,
kuna ta ei täpsustanud, kuidas tekitas aktsiisivabastuste EÜ artikliga 87 ning täpsemalt 1994. ja 2001. aasta keskkonnakaitseks
antavat riigiabi käsitlevate ühenduse suunistega kokkusobivuse hindamine olulisi raskusi, arvestades pikaajalisi teadmisi,
mis komisjonil aktsiisivabastustest juba oli.
Viiendaks, Prantsuse Vabariik tugineb kohtupraktikale, mis näeb ette Euroopa Liidu kohtu võimaluse hinnata komisjoni ametliku
uurimismenetluse kestuse mõistlikkust ja seda isegi pärast määruse nr 659/1999 jõustumist. Tema sõnul on määruse nr 659/1999
artiklit 15, millega kehtestatakse abi tagasinõudmise puhul kümneaastane aegumistähtaeg, võimatu tõlgendada nii, et komisjon
võib selle tähtaja jooksul uurida abi kokkusobivust, ilma et ta rikuks 18-kuulist soovituslikku uurimistähtaega, mis on selle
määruse artiklis 15 sõnaselgelt ette nähtud.
Komisjon on seisukohal, et käesolev väide ei ole põhjendatud.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 14 lõikele 1 ei nõua komisjon riigiabi tagastamist,
kui see on vastuolus liidu õiguse üldpõhimõttega.
Käesolevas asjas leiab Prantsuse Vabariik just nimelt, et vaidlustatud otsus läheb vastuollu õiguspärase ootuse kaitse, õiguskindluse
ja mõistliku aja põhimõtetega.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et õiguspärase ootuse põhimõte, mis on liidu õiguse aluspõhimõte (kohtuotsus, 14.10.1999,
Atlanta
vs
. Euroopa Ühendus, C‑104/97 P, EKL, EU:C:1999:498, punkt 52), võimaldab sellele tugineda igal ettevõtjal, kelles on institutsioon
tekitanud põhjendatud lootusi (kohtuotsused, 11.3.1987, Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik)
vs
. EMÜ, 265/85, EKL, EU:C:1987:121, punkt 44; 24.3.2011, ISD Polska jt
vs
. komisjon, C‑369/09 P, EKL, EU:C:2011:175, punkt 123, ning 27.9.2012, Producteurs de légumes de France
vs
. komisjon, T‑328/09, EU:T:2012:498, punkt 18). Kui ettevaatlik ja arukas majandustegevuses osaleja on aga võimeline ette
nägema, et institutsioonid võtavad liidu meetme, mis võib tema huve puudutada, ei saa ta selle meetme võtmise korral sellele
põhimõttele tugineda (vt kohtuotsused, 1.2.1978, Lührs, 78/77, EKL, EU:C:1978:20, punkt 6, ning 25.3.2009, Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, T‑332/06, EU:T:2009:79, punkt 102). Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele eeldab seda, et täidetud on kolm
tingimust. Esiteks peab asjassepuutuv institutsioon olema andnud isikule volitatud ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid,
tingimusteta ja ühtelangevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on antud,
tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt eespool viidatud
kohtuotsus Producteurs de légumes de France
vs
. komisjon, eespool viidatud EU:T:2012:498, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seejärel tuleb täpsemalt seoses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohaldatavusega riigiabi valdkonnas meenutada, et liikmesriik,
kelle ametiasutused on abi andmisel rikkunud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusnorme, võib tugineda abi saanud ettevõtja
õiguspärasele ootusele, et vaidlustada liidu kohtus komisjoni otsuse kehtivus, millega teda kohustati abi tagasi nõudma, mitte
aga selleks, et vabaneda kohustusest võtta meetmeid, mis on vajalikud, et täita komisjoni otsust (vt kohtuotsus, 14.1.1997,
Hispaania
vs
. komisjon, C‑169/95, EKL, EU:C:1997:10, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika). Veel nähtub kohtupraktikast,
et arvestades teatamiskohustuse keskset rolli, et komisjoni poolt riigiabi suhtes läbiviidav kohustuslik kontroll oleks tõhus,
siis võivad abisaajad tugineda õiguspärasele ootusele, et abi on seaduslik, põhimõtteliselt vaid juhul, kui abi andmisel on
järgitud EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlust, ja hoolas ettevõtja peab suutma üldjuhul kindlaks teha, kas seda menetlust
järgiti. Eriti juhul, kui abi antakse komisjonile eelnevalt teatamata, mistõttu see on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik,
ei saa abisaajal sel juhul olla õiguspärast ootust, et abi on antud seaduslikult (vt selle kohta kohtuotsus Producteurs de
légumes de France
vs
. komisjon, punkt 42 eespool, EU:T:2012:498, punktid 20 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika), välja arvatud erandlike asjaolude
esinemisel (kohtuotsus, 20.9.1990, komisjon
vs
. Saksamaa, C‑5/89, EKL, EU:C:1990:320, punkt 16; vt ka kohtuotsus, 29.4.2004, Itaalia
vs
. komisjon, C‑298/00 P, EKL, EU:C:2004:240, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika; kohtuotsus, 30.11.2009, Prantsusmaa
vs
. komisjon, T‑427/04 ja T‑17/05, EKL, EU:T:2009:474, punkt 263).
Veel tuleb meenutada, et mõistliku aja järgimine haldusmenetluse läbiviimisel on liidu õiguse üldpõhimõte (kohtuotsus, 27.11.2003,
Regione Siciliana
vs
. komisjon, T‑190/00, EKL, EU:T:2003:316, punkt 136). Lisaks ajendab õiguskindluse tagamise põhinõue, mis välistab võimaluse
komisjonil oma volituste teostamist lõpmatuseni edasi lükata, kohut analüüsima, kas haldusmenetlusest ilmneb, et see institutsioon
on liigselt viivitanud (kohtuotsused, 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs
. komisjon, C‑74/00 P ja C‑75/00 P, EKL, EU:C:2002:524, punktid 140 ja 141, ning 14.1.2004, Fleuren Compost
vs
. komisjon, T‑109/01, EKL, EU:T:2004:4, punktid 145–147).
Kui komisjon viivitab otsustamisega, et abi on ebaseaduslik ja tuleb lõpetada ning liikmesriik peab selle tagasi nõudma, võib
nimetatud abi saajatel teatud asjaoludel tekkida õiguspärane ootus, mis võib takistada komisjoni kohustamast liikmesriiki
abi tagastamist nõuda (kohtuotsus, 24.11.1987, RSV
vs
. komisjon, 223/85, EKL, EU:C:1987:502, punkt 17). Kui tegemist on teatamata riigiabiga, siis on võimalik sellist viivitamist
komisjonile süüks panna siiski alles hetkest, mil ta sai teada ühisturuga kokkusobimatu abi olemasolust (kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punkt 43 eespool, EU:C:2004:240, punkt 91).
Ainuüksi see, et välja arvatud kümneaastane aegumistähtaeg (alates abi andmisest), mille lõppedes ei saa abi tagastamist enam
nõuda, ei näe määrus nr 659/1999 ette ühtegi kas või soovituslikku tähtaega, mille jooksul võib komisjon ebaseaduslikku abi
uurida, vastavalt selle määruse artikli 13 lõikele 2, milles on sätestatud, et komisjonile ei ole selle määruse artikli 7
lõikes 6 kehtestatud tähtaeg siduv, ei takista liidu kohtul kontrollimast seda, kas kõnealune institutsioon on jätnud mõistliku
aja järgimata või on liigselt viivitanud (vt selle kohta analoogia alusel seoses soovitusliku tähtajaga kohtuotsused, 15.6.2005,
Regione autonoma della Sardegna
vs
. komisjon, T‑171/02, EKL, EU:T:2005:219, punkt 57, ja 9.9.2009, Diputación Foral de Álava jt, T‑230/01–T‑232/01 ja T‑267/01–T‑269/01,
EU:T:2009:316, punktid 338 ja 339, ning Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02, EKL, EU:T:2009:314, punktid 259 ja 260).
Lõpuks tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte, et kui ebakindluse ja ebaselguse tõttu kohaldatavates
õigusnormides, millele lisandub komisjoni reaktsiooni kauaaegne puudumine, kuigi ta asjaomasest abist teadis, tekkis ebaselge
olukord, mis on vastuolus komisjoni hoolsuskohustusega, peab komisjon sellesse olukorda selgust tooma enne, kui ta võtab meetmeid
juba antud abi tagasinõudmiseks (vt selle kohta kohtuotsus, 9.7.1970, komisjon
vs
. Prantsusmaa, 26/69, EKL, EU:C:1970:67, punktid 28–32).
Poolte argumente tuleb käesolevas asjas analüüsida eespool punktides 42–47 meenutatud põhimõtetest lähtuvalt.
Prantsuse Vabariik ei vaidle vastu, et ta ei ole komisjonile vaidlusalusest abist kunagi teatanud. Abi anti seega ilma, et
komisjonile oleks sellest eelnevalt teatatud, rikkudes EÜ artikli 88 lõiget 3.
Prantsuse Vabariik tugineb käesolevas asjas erandlike asjaolude esinemisele, mis tekitas Alcanil õiguspärase ootuse vaidlusaluse
maksuvabastuse ja sellest tulenevalt vaidlusaluse abi seaduslikkusesse.
Ent tagapool punktides 52–86 esitatud põhjustel ei ole Prantsuse Vabariigil käesolevas asjas alust sellistele erandlikele
asjaoludele tugineda.
Vastupidi Prantsuse Vabariigi väidetule lõpetas ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamine
õiguspärase ootuse, mis võis Alcanil olla vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkusesse, arvestades ebaselget olukorda, mille
varem tekitas komisjoni ettepanekul vastu võetud nõukogu heakskiitvate otsuste, sh vaidlustatud otsusega hõlmatud ajavahemikul
kehtinud otsuse 2001/224 sõnastus.
Kohtuotsuse komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812) punktides 52 ja 53, mis on Üldkohtule vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja
artikli 61 teisele lõigule siduvad, leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et nõukogu heakskiitvad otsused võeti vastu komisjoni
ettepanekul, kes ei teostanud kunagi oma direktiivi 92/81 artikli 8 lõikest 5 või EÜ artiklitest 230 ja 241 tulenevat pädevust,
et saavutada nende otsuste kehtetuks tunnistamine või muutmine, tuli kokkusobimatu abi tagasinõudmise kohustusega seoses arvesse
võtta õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtete seisukohast, nagu komisjon seda tegi alumiiniumoksiid I otsuses,
loobudes kohustamast tagasi nõuda abi, mis anti kuni 2. veebruarini 2002, mis on EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetluse
algatamise otsuste Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäev. See põhjus oli otsustav, et Euroopa Kohus tõdeks kohtuotsuse
komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), punktis 54, et selle kohtuotsuse punktides 39–44 esitatud põhjused ei saa
õiguslikult toetada Üldkohtu järeldust, mille kohaselt seadis alumiiniumoksiid I otsus kahtluse alla nõukogu heakskiitvate
otsuste kehtivuse ja rikkus seega õiguskindluse ja institutsioonide aktide seaduslikkuse eeldamise põhimõtteid, ning järeldust,
mille aluseks oli samad põhjused ja mille kohaselt rikkus komisjon kohtuasjas T‑62/06 RENV hea halduse põhimõtet.
Arvestades õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtetest tulenevaid nõudeid, takistas komisjoni ettepanekul vastu
võetud nõukogu heakskiitvate otsuste sõnastusega tekitatud ebaselge olukord üksnes selle abi tagasinõudmist, mis oli antud
vaidlusaluse maksuvabastuse alusel kuni EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetluse algatamise otsuse Euroopa Ühenduste Teatajas
avaldamise kuupäevani. Alates sellest avaldamisest pidi Alcan aga teadma, et kui vaidlusalune maksuvabastus on riigiabi, peab
see olema vastavalt EÜ artiklile 88 komisjoni poolt lubatud.
Sellest järeldub, et vastupidi Prantsuse Vabariigi väidetule lõpetas ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamine
õiguspärase ootuse, mis võis Alcanil varem olla vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkusesse, arvestades komisjoni ettepanekul
varem vastu võetud nõukogu heakskiitvaid otsuseid.
Seega võttis komisjon alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 98 õigesti arvesse seda, et käesoleval juhul olid asjaolud erandlikud
seepärast, et komisjon põhjustas ettepanekute nõukogule esitamisega teatavat ebamäärasust ega hajutanud seda, ning seda, et
kuivõrd tal ei olnud võimalik tõendada, kas ja vajaduse korral mis hetkel liikmesriigid eri abisaajaid tema ametliku uurimismenetluse
algatamise otsusest tegelikult teavitasid, ei ole välistatud, et abisaajad võisid tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele
kuni 2. veebruarini 2002, kui tema otsused algatada aktsiisivabastuste suhtes EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus
avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas, kusjuures hiljemalt nende avaldamisega kaotati igasugune ebamäärasus, mis oli seotud
nõukogu heakskiitvate otsuste sõnastusega, asjaolu suhtes, et komisjon peab kõnealused meetmed asutamislepingu artikli 88
kohaselt heaks kiitma, kui need kujutavad endast riigiabi.
Prantsuse Vabariigi eri argumendid ei sea selle lahenduse põhjendatust kahtluse alla.
Esiteks, asjaolu, et direktiivi 2003/96 artikli 18 lõige 1 koosmõjus selle direktiivi artikli 28 lõikega 2 lubas Prantsuse
Vabariigilt jätkuvalt kohaldada vaidlusalust maksuvabastust alates 1. jaanuarist 2003, ei oma mingit tähtsust seoses õiguspärase
ootusega, mis võis Alcanil olla selle maksuvabastuse seaduslikkusesse ajavahemikus 3. veebruarist 2002 kuni 31. detsembrini
2003. Nimelt pidi Alcan kuupäeval, mil direktiivi 2003/96 artikli 18 lõige 1 muutus kohaldatavaks, st 1. jaanuar 2003, olema
teadlik vaidlusaluse maksuvabastuse suhtes käimaolevast ametlikust uurimismenetlusest ning sellest, et kui vaidlusalune maksuvabastus
on riigiabi, peab komisjon selle EÜ artikli 88 kohaselt heaks kiitma. Direktiivi 2003/96 vastuvõtmine 27. oktoobril ja jõustumine
31. oktoobril 2003 ei saanud seda olukorda muuta, kuna põhjenduses 32 on sõnaselgelt märgitud, et direktiiv „ei piira [EÜ]
artiklite 87 ja 88 kohaselt rakendatavate tulevaste riigiabi menetluste tulemuste kohaldamist“ (vt selle kohta analoogia alusel
kohtuotsus komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool, EU:C:2013:812, punkt 51). Seega ei saanud direktiivi 2003/96 artikli 18 lõige 1 tekitada pärast
ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse avaldamist Alcanil õiguspärast ootust, et vaidlusalune maksuvabastus on riigiabi
valdkonna õigusnormide alusel seaduslik.
Teiseks, alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmisega viivitamine komisjoni poolt ei ole erandlik asjaolu, mis võis Alcanil tekitada
õiguspärase ootuse vaidlusaluse maksuvabastuse seaduslikkusesse suhtes ning seda kõikidel tagapool punktides 60–86 esitatud
põhjustel.
Esiteks tuleb analüüsida, kas ametliku uurimismenetluse aeg ületas käesolevas asjas mõistliku aja piirid.
Sellega seoses, Prantsuse Vabariigi viidatud kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), leidis Euroopa Kohus, et 26 kuu pikkune aeg, mis kulus komisjonil oma otsuse
vastuvõtmiseks, ületas mõistliku aja piirid.
Lisaks on määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 6 kohaselt on teatatud riigiabi ametliku uurimismenetluse läbiviimise tähtaeg
18 kuud. Kuigi vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõikele 2 ei ole see tähtaeg kohaldatav ebaseadusliku abi suhtes (vt
punkt 46 eespool), annab see hea lähtepunkti selle hindamiseks, kas niisuguse ametliku uurimismenetluse kestus, mis nagu käesolevas
asjas puudutab teatamata meedet, on mõistlik.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et komisjon palus 17. juulil 2000 Prantsuse Vabariigil, Iirimaal ja Itaalia Vabariigil teatada
aktsiisivabastustest riigiabialaste sätete alusel. Vastused, mis ei olnud teatamised, saabusid 2000. aasta septembris, oktoobris
ja detsembris. Seejärel algatas ta ametliku uurimismenetluse 30. oktoobri 2001. aasta otsusega, mis saadeti asjaomastele liikmesriikidele
5. novembril 2001 ja avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas 2. veebruaril 2002. Ta sai märkused ka Aughinish Aluminalt (26. veebruari
ja 1. märtsi 2002. aasta kirjad), Euralluminalt (28. veebruari 2002. aasta kirjad), Alcanilt (1. märtsi 2002. aasta kiri)
ja Euroopa Alumiiniumi Assotsiatsioonilt (26. veebruari 2002. aasta kiri). Märkused edastati Iirimaale, Itaalia Vabariigile
ja Prantsuse Vabariigile 26. märtsil 2002.
Iirimaa esitas oma märkused ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kohta 8. jaanuaril 2002. Komisjon küsis Iirimaalt
täiendavat teavet 18. veebruaril 2002, kes vastas 26. aprillil 2002, pärast vastamiseks ette nähtud tähtaja pikendamise taotlemist.
Samuti pärast vastamistähtaja pikendamise taotluse esitamist 21. novembril 2001 esitas Prantsuse Vabariik algatamise otsuse
kohta märkused 12. veebruaril 2002. Itaalia Vabariik esitas oma märkused 6. veebruaril 2002.
Alumiiniumoksiid I otsus võeti vastu 7. detsembril 2005.
Seega möödus ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse vastuvõtmisest alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmiseni veidi üle
49 kuu.

A priori
näib see aeg, mis on peaaegu kaks korda pikem sellest, mida võeti arvesse kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), ja veidi üle kahe korra pikem sellest, mis on ette nähtud määruse nr 659/1999
artiklis 7 lõikes 6 ametliku uurimismenetluse läbiviimiseks teatatud riigiabi korral, ebamõistlik. Vastavalt kohtupraktikale
tuleb siiski kontrollida, ega seda aega põhjenda juhtumi asjaolud.
Käesolevas asjas ei põhjenda komisjoni viidatud asjaolud siiski 49-kuulist uurimisaega.
See tähtaeg võtab küll arvesse esiteks tähtaega, mis on liikmesriikidele ja abisaajatele antud märkuste esitamiseks, ning
teiseks seda, et Prantsuse, Iiri ja Itaalia valitsus palusid komisjonil pikendada ametliku uurimismenetluse raames märkuste
ja vastuste esitamiseks ette nähtud tähtaegu. Arvestades tihedat seost, mis käesolevas asjas on aktsiisivabastuste vahel,
kuna tegemist on sarnaste meetmetega, mis on lubatud paralleelselt toimunud menetluste tulemusel nõukogu sama otsusega, tuleb
arvesse võtta käesolevas asjas aset leidnud kõiki menetlustoiminguid ja eeskätt seda, et Iirimaa vastas 26. aprillil 2002
viimasele komisjoni saadetud täiendava teabe nõudele.
Ent pärast viimati nimetatud kuupäeva möödus veel veidi üle 43 kuu, enne kui komisjon võttis vastu alumiiniumoksiid I otsuse.
Ent niisugune käesolevate asjade uurimistähtaeg ei ole käesoleva asja asjaoludel põhjendatud, arvestades kõiki asjassepuutuvate
riikide ja huvitatud poolte esitatud märkusi.
Esiteks ei ole tõendatud juhtumite keerukus ja isegi kui oleks, ei saaks see põhjendada nii pikka uurimisaega nagu käesolevas
asjas. Nimelt ei võimalda miski järeldada, et komisjon seisis silmitsi eriti oluliste õiguslike probleemidega, kusjuures alumiiniumoksiid I
otsus on liiati mõistliku pikkusega (112 põhjendust) ning selle arutluskäigust ei nähtu ühtegi ilmset raskust. Edasi, nagu
märgib õigesti Prantsuse Vabariik, oli komisjon aktsiisivabastusest teadlik ammu enne ametliku uurimismenetluse algatamist,
kuna esimesed maksuvabastuse kohaldamise taotlused pärinevad Iirimaa puhul aastast 1992, Itaalia Vabariigi puhul aastast 1993
ja Prantsuse Vabariigi puhul aastast 1997. Pealegi edastas just nimelt komisjon nõukogule aktsiisivabastuste heakskiitvate
otsuste järjestikused ettepanekud pärast seda, kui ta oli saanud selle kohta taotlused Prantsuse Vabariigilt, Iirimaalt ja
Itaalia Vabariigilt. Lõpuks, riigiabi puudutavate aruannete raames teatas komisjon Maailma Kaubandusorganisatsioonile (WTO)
Iiri maksuvabastuse olemasolust.
Lisaks märkis komisjon ise, et alates 1999. aastast pidas ta aktsiisivabastusi riigiabi valdkonna eeskirjadega vastuolus olevaks.
Seega oli tal alates sellest ajast võimalik põhjalikult järele mõelda nende vabastuste seaduslikkuse küsimuses selle valdkonna
eekirjade seisukohast.
Pealegi näitab asjaolu, et komisjon ei küsinud Prantsuse Vabariigilt, Iirimaalt või Itaalia Vabariigilt 43 kuu jooksul enne
alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmist enam mingit täiendavat teavet, et tal oli tollal juba kõik vajalik teave aktsiisivabastuste
kohta oma otsuse tegemiseks.
Lõpuks, mis puudutab väidetavat raskust, mis on tingitud mineraalõlide maksustamise ühenduse korra arengust ja eelkõige direktiivi
2003/96 vastuvõtmisest, siis ei ole komisjonil alust sellele tugineda, nagu väidab õigesti Prantsuse Vabariik. Nimelt käsitleb
alumiiniumoksiid I otsus õiguslikku olukorda, mida ei reguleerinud direktiivist 2003/96 tulenev mineraalõlide maksustamise
uus kord, mis muutus kohaldatavaks alles 1. jaanuaril 2004, vaid varem kohaldatav mineraalõlide maksustamise kord. Järelikult
ei oma komisjoni viidatud ühenduse õigusaktide areng käesolevas asjas mingit tähtsust. Seda kinnitab asjaolu, et alumiiniumoksiid I
otsuses algatas komisjon uue ametliku uurimismenetluse seoses Gardanne’i piirkonnas, Shannoni piirkonnas ja Sardiinias alumiiniumoksiidi
tootmisel kütusena kasutatava mineraalõli aktsiisivabastustega ajavahemiku osas alates 1. jaanuarist 2004, mil hakati kohaldama
direktiivist 2003/96 tulenevat mineraalõlide maksustamise uut korda. Igal juhul tuleb toonitada, et alumiiniumoksiid I otsus
võeti vastu ligikaudu kaks aastat pärast direktiivi 2003/96 vastuvõtmist. Ent komisjoni viidatud pelk vajadus võtta alumiiniumoksiid I
otsuses arvesse direktiivist 2003/96 tulenevat mineraalõlide maksustamise uut korda ei ole piisav, et põhjendada nii pikka
uurimisaega nagu käesolevas asjas.
Neid asjaolusid arvestades tundis komisjon hästi aktsiisivabastuste õiguslikku ja faktilist konteksti ning ta ei seisnud silmitsi
mingi ilmse raskusega nende uurimisel riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohalt.
Teiseks, mis puudutab komisjoni väidetud praktilisi ja keelelisi raskusi, siis isegi kui neid pidada tõendatuks, ei saa need
põhjendada nii pikka uurimisaega nagu käesolevas asjas. Igal juhul olid komisjonil teenistused, mis võimaldasid tal toime
tulla tema väidetud keeleliste raskustega ja aktsiisivabastuste paralleelse uurimisega palju lühemate tähtaegade jooksul kui
käesolevas asjas, eelkõige tänu nende teenistuste heale koordineerimisele.
Järelikult on aeg, mille jooksul vaidlusalust abi uuriti, ebamõistlik.
Teiseks tuleb veel analüüsida, kas – nagu väidab Prantsuse Vabariik – see, et komisjon ületas ametlikus uurimismenetluses
mõistlikku aega, lubas Alcanil mõistlikult uskuda, et komisjonil enam kahtlusi ei esinenud, et vaidlusalusele maksuvabastusele
ei olnud vastuväiteid, ja kas niisugune ületamine takistas komisjonil nõuda ajavahemikus 3. veebruarist 2002 kuni 31. detsembrini
2003 selle alusel antud abi tagastamist, nagu otsustati kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502, punkt 16), millele viitas Prantsuse Vabariik.
Kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), leidis Euroopa Kohus tõepoolest, et 26 kuu pikkune aeg, mis kulus komisjonil
oma otsuse vastuvõtmiseks, võis abisaajast hagejal tekitada õiguspärase ootuse, mis takistab sellel institutsioonil kohustada
asjassepuutuvaid siseriiklikke asutusi seda abi tagasi nõudma.
Ent kuigi tuleb tagada erahuve kaitsvad õiguskindluse nõuded, tuleb need nõuded ka tasakaalu seada avalike huvide kaitse nõuetega,
mille hulka riigiabi valdkonnas kuulub nõue, mille eesmärk on vältida, et turu toimimist kahjustatakse konkurentsi kahjustava
riigiabiga; see nõuab vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale, et ebaseaduslik abi tuleb tagastada, et taastada endine olukord
(vt kohtuotsus, 5.8.2003, P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya
vs
. komisjon, T‑116/01 ja T‑118/01, EKL, EU:T:2003:217, punktid 207 ja 208 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktikas tõlgendati kohtuotsust RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), seega nii, et Euroopa Kohtu järgitud lähenemisel oli otsustav roll juhtumi aluseks
olevatel konkreetsetel asjaoludel (vt selle kohta kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 43 eespool, EU:C:2004:240, punkt 90; 29.4.2004, Itaalia
vs
. komisjon, C‑372/97, EKL, EU:C:2004:234, punkt 119; Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 46 eespool, EU:T:2009:314, punkt 286, ning Diputación Foral de Álava jt, punkt 46 eespool, EU:T:2009:316,
punkt 344). Eeskätt oli kohtuasjas RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), vaatluse all olev abi antud enne seda, kui komisjon algatas sellega seoses ametliku
uurimismenetluse. Lisaks teatati komisjonile abist ametlikult, kuigi alles pärast abi andmist. Liiati oli see seotud komisjoni
lubatud abiga seotud lisakuludega ja puudutas sektorit, kus alates 1977. aastast anti komisjoni lubatud abi. Viimaseks ei
nõudnud abi kokkusobivuse uurimine põhjalikku uurimist.
Ent kõik erandlikud asjaolud, mis esinesid kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), ei esine käesolevas asjas. On tõsi, et nagu kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus
RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), oli komisjon ajal, mil ta ilmselgelt ei tegutsenud, vaidlusalusest maksuvabastusest
juba hästi teadlik ja tal oli seega võimalik kujundada arvamus selle vabastuse seaduslikkuse küsimuses riigiabi valdkonna
eeskirjade seisukohast, nii et ta ei pidanud selles suhtes enam põhjalikku uurimist läbi viima. Käesolevas asjas aga ei esine
muid olulisi asjaolusid, millele tugineti kohtuotsuses RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502). Eelkõige anti käesolevas asjas vaidlusalust abi pärast seda, kui komisjon oli
algatanud vaidlusaluse maksuvabastuse ametliku uurimismenetluse.
See eristab radikaalselt kohtuotsuse RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502), juhtumit käesoleva hagi aluseks olevast juhtumist. Seega ei saa Prantsuse Vabariik
käesolevas asjas tugineda tulemuslikult kohtuotsusele RSV
vs
. komisjon, punkt 45 eespool (EU:C:1987:502).
Veel tuleb arvesse võtta seda, et 11. novembri 2004. aasta kohtuotsuse Demesa ja Territorio Histórico de Álava
vs
. komisjon (C‑183/02 P ja C‑187/02 P, EKL, EU:C:2004:701) punktis 52 leidis Euroopa Kohus seoses erandlike asjaoludega, mis
võisid ebaseadusliku abi saajal õiguspäraselt tekitada ootuse abi seaduslikkusesse, ja konkreetsemalt seoses õiguspärase ootusega,
mis võis tekkida komisjoni tegevusetusest, et selle institutsiooni ilmselge tegevusetus ei oma tähtsust, kui abikavast ei
ole komisjonile teatatud. Seega, komisjoni ilmselge tegevusetus käesolevas asjas 43 kuu jooksul pärast seda, kui Iirimaa vastas
komisjoni viimasele täiendava teabe nõudele (vt punkt 70 eespool), olgugi et see on vastuolus mõistliku aja põhimõttega, ei
oma siiski erilist tähtsust vaidlusalusele abile riigiabi valdkonna eeskirjade kohaldamise seisukohast. Järelikult ei piisa
käesolevas asjas sellest, et tuvastada erandlike asjaolude esinemine, mis võisid Alcanil uuesti tekitada õiguspärase ootuse,
et vaidlusalune abi on riigiabi valdkonna eeskirjade seisukohast seaduslik. Sellest tuleneb, et ainuüksi see, et käesolevas
asjas rikuti alumiiniumoksiid I otsuse vastuvõtmisel mõistliku aja põhimõtet, ei takistanud komisjonil selles otsuses vaidlusalust
abi tagasi nõudma kohustada.
Seega tuleb mõistliku aja järgimata jätmise argument tagasi lükata.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb tõdeda, et Prantsuse Vabariik ei tõendanud käesolevas asjas, et esinesid erandlikud
asjaolud, mis lubasid Alcanil mõistlikult uskuda, et komisjonil enam kahtlusi ei esinenud ja et vaidlusalusele maksuvabastusele
ei olnud vastuväiteid ning mis takistasid komisjonil alumiiniumoksiid I otsuse põhjenduses 5 kohustada vaidlusalust abi tagasi
nõudma.
Seega tuleb väide, et komisjon on rikkunud õiguspärase ootuse kaitse, õiguskindluse ja mõistliku aja põhimõtteid, tagasi lükata
ning järelikult tervikuna rahuldamata jätta käesolev hagi, mis põhineb nüüd ainult sellel väitel.

Kohtukulud
Vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 219 otsustab Üldkohus pärast tühistamist ja tagasisaatmist tehtud lahendites nii tema
menetluse kui ka Euroopa Kohtu apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude üle. Kuna kohtuotsustes komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 19 eespool (EU:C:2009:742), ning komisjon
vs
. Iirimaa jt, punkt 25 eespool (EU:C:2013:812), jättis Euroopa Kohus kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks, peab Üldkohus
käesolevas kohtuotsuses otsustama ka nende apellatsioonimenetlustega seotud kohtukulude üle.
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on
seda nõudnud. Vastavalt kodukorra artikli 135 lõikele 1, kui õiglus seda nõuab, võib Üldkohus erandkorras siiski otsustada,
et kaotanud pool kannab lisaks enda kohtukuludele vaid osa vastaspoole kohtukuludest. Lisaks võib Üldkohus vastavalt kodukorra
artikli 135 lõikele 2 mõista kohtukulud tervikuna või osaliselt välja ka võitnud poolelt, kui see on põhjendatud võitnud poole
käitumise tõttu, sealhulgas käitumise tõttu enne kohtumenetlust. Muu hulgas võib Üldkohus mõista kohtukulud välja institutsioonilt,
kelle otsust ei tühistatud, viimase puudulikkuse tõttu, mis võis hagejat ajendada hagi esitama (vt analoogia alusel kohtuotsus,
9.9.2010, Evropaïki Dynamiki
vs
. komisjon, T‑387/08, EU:T:2010:377, punkt 177 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas on kohtuvaidluse kaotanud Prantsuse Vabariik. Eespool punktist 77 aga nähtub, et komisjon on vaidlustatud
otsuse vastuvõtmisel rikkunud mõistliku aja põhimõtet, mis võis Prantsuse Vabariiki ajendada käesolevat hagi esitama, et see
rikkumine tuvastataks. Neil asjaoludel leiab Üldkohus, et on aus ja õiglane jätta kohtuasjades T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja
T‑56/06 RENV II Prantsuse Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm neljandikku komisjoni kohtukuludest
ning jätta viimase kanda neljandik oma kohtukuludest. Mis puudutab kohtuasju C‑89/08 P ja C‑272/12 P, siis kuna mõlemas kohtuasjas
oli komisjoni vastaspooleks viis poolt, tuleb kohtuasjades T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II kasutatud kohtukulude
jaotuse alusel jätta Prantsuse Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm kahekümnendikku ehk viiendik
kolmest neljandikust komisjoni kohtukuludest ja jätta viimase kanda viiendik oma kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta kohtuasjades T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II Prantsuse Vabariigi kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt
välja kolm neljandikku Euroopa Komisjoni kohtukuludest ning kohtuasjades C‑89/08 P ja C‑272/12 P kolm kahekümnendikku komisjoni
kohtukuludest.
3.
Jätta kohtuasjades T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II komisjoni kanda neljandik oma kohtukuludest ning kohtuasjades
C‑89/08 P ja C‑272/12 P viiendik oma kohtukuludest.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 22. aprillil 2016 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.