CELEX: 62015TJ0284
Valsts atbalsts
Ķīmiskā rūpniecība
Lēmums turpināt uzņēmuma darbību maksātnespējas procedūras laikā
Lēmums, ar kuru konstatēta valsts atbalsta neesamība
Prasība atcelt tiesību aktu
Individuāls skārums
Pieņemamība
Valsts atbalsta jēdziens
Priekšrocība
Privātā kreditora kritērijs
Attiecināmība uz valsti
Pienākums norādīt pamatojumu

)
I.

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
AlzChem AG
ir sabiedrība ar juridisko adresi Vācijā, kas veic savu darbību vairākos ķīmisko produktu tirgos konkrētās Eiropas Savienības dalībvalstīs, tostarp Slovākijas Republikā.
Novácké chemické závody, a.s. v konkurze
(turpmāk tekstā – “
NCHZ
”) bija privātpersonām piederošs ķīmisko produktu ražotājs ar trim uzņēmējdarbības vienībām. Šī sabiedrība ekspluatēja ķīmisko produktu rūpnīcu Trenčīnas [
Trenčín
] apgabalā (Slovākija). Tās galvenā darbība bija kalcija karbīda un tehnisko gāzu ražošana, polivinilhlorīda (PVH) un tā apstrādes produktu ražošana, kā arī pieaugošā apjomā rūpniecisku un smalku mazas tonnāžas ķīmisku produktu ražošana.
2009. gada 8. oktobrī pret
NCHZ
, kura paziņoja par nespēju veikt savu darbību un iesniedza bilanci, tika uzsākta maksātnespējas procedūra.
2009. gada 5. novembrī Slovākijas Republika pieņēma
zákon č. 493/2009 Z.z. o niektorých opatreniach týkajúcich sa strategických spoločností a o zmene a doplnení niektorých zákonov
(Likums Nr. 493/2009 par konkrētiem pasākumiem attiecībā uz stratēģiskam sabiedrībām un par noteiktu likumu grozīšanu; turpmāk tekstā – “Likums par stratēģiskām sabiedrībām”). Šajā likumā, kurš stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī, valstij tika piešķirtas pirmpirkuma tiesības, atļaujot iegādāties stratēģiskās sabiedrības, pret kurām uzsākta maksātnespējas procedūra un noteikta obligāta maksātnespējas administratora (turpmāk tekstā – “administrators”) klātbūtne, lai nodrošinātu stratēģiskās sabiedrības ekspluatācijas turpināšanu šīs procedūras laikā. 2009. gada 2. decembrī Slovākijas iestādes atbilstoši minētajam likumam klasificēja
NCHZ
par stratēģisku sabiedrību, un šis statuss tai saglabājās līdz šī likuma spēkā esamības beigām 2010. gada 31. decembrī.
NCHZ
bija vienīgā sabiedrība, kurai tika piemērots šis likums (turpmāk tekstā – “pirmais maksātnespējas posms”).
Pēc 2010. gada 31. decembra
NCHZ
tika piemērots
zákon č. 7/2005 Z.z. o konkurze a reštrukturalizácii a o zmene a doplnení niektorých zákonov
(Likums Nr. 7/2005 par maksātnespēju un restrukturizāciju un par grozījumiem atsevišķos likumos; turpmāk tekstā – “Maksātnespējas likums”) (turpmāk tekstā – “otrais maksātnespējas posms”). Nenodrošināto kreditoru un skarto prioritāro kreditoru sapulces laikā, kas sanāca kreditoru komitejā (turpmāk tekstā – “kreditoru komiteja”) 2011. gada 26. janvārī, (turpmāk tekstā – “2011. gada 26. janvāra sapulce”) ieceltais administrators tos informēja par to, ka
NCHZ
darbības radītās ekspluatācijas izmaksas ir lielākas nekā ienākumi no ekspluatācijas. Tas arī iepazīstināja kreditorus ar savu 2010. gada 23. decembra ekonomisko analīzi (turpmāk tekstā – “ekonomiskā analīze”), kuru papildināja vadītāju prezentācija. Tad iepriekš minētie kreditori nolēma turpināt
NCHZ
darbību (turpmāk tekstā – “2011. gada 26. janvāra lēmums”). Tā kā šis lēmums tika apstiprināts ar
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa, Slovākija) 2011. gada 17. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) lēmums” vai “2011. gada 17. februāra lēmums”), administrators turpināja šo ekspluatāciju. Šajā lietā atbilstoši Maksātnespējas likumam kreditoru komiteja, prioritārie kreditori un
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) izveidoja kompetento komiteju (turpmāk tekstā – “kompetentā komiteja”).
[
..
]
Ar 2013. gada 2. jūlija vēstuli Komisija Slovākijas iestādēm paziņoja savu lēmumu uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu (
OV 2013, C 297, 85. lpp.
) attiecībā uz, pirmkārt, valsts atļauju atbilstoši Likumam par stratēģiskām sabiedrībām turpināt
NCHZ
ekspluatāciju no 2009. gada decembra līdz 2010. gada decembrim, un, otrkārt, kreditoru 2011. gada janvāra lēmumu turpināt
NCHZ
ekspluatāciju pēc Likuma par stratēģiskām sabiedrībām spēkā esamības beigām. Turklāt Komisija izteica šaubas par iepirkuma procedūras beznosacījuma raksturu, kas ļāva pārdot
NCHZ
, un apgalvoja, ka nopietni netiešie pierādījumi ļauj uzskatīt, ka saimnieciskā turpinātība starp
NCHZ
un jauno vienību nav tikusi pārtraukta.
[
..
]
II.

Apstrīdētais lēmums
Komisija 2014. gada 15. oktobrī pieņēma Lēmumu (ES) 2015/1826 par valsts atbalstu SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP), ko Slovākija sniegusi
NCHZ
(
OV 2015, L 269, 71. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Komisija uzskatīja, ka
NCHZ
atzīšana par stratēģisku sabiedrību (turpmāk tekstā – “pirmais pasākums”) ir radījusi tai selektīvu priekšrocību, ir attiecināma uz valsti, saistīta ar valsts līdzekļu izmantošanu un ir radījusi konkurences kropļojumus tirgū, kurš ir atvērts tirdzniecībai starp dalībvalstīm. Komisija no tā secināja, ka šis pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un ka šis atbalsts ir prettiesisks un nesaderīgs ar iekšējo tirgu (apstrīdētā lēmuma 110. un 114.–124. apsvērums). Novērtējot valsts atbalsta summu 4783424,10 EUR apmērā, tā uzskatīja, ka atbalsts no
NCHZ
ir jāatgūst un ka atgūšanas rīkojums ir jāattiecina arī uz
Fortischem
, kas ir saistīta ar
NCHZ
saimnieciskās turpinātības ietvaros (apstrīdētā lēmuma 101. un 174. apsvērums).
Savukārt Komisija uzskatīja, ka
NCHZ
ekspluatācijas turpināšana atbilstoši kreditoru 2011. gada 26. janvāra lēmumam (turpmāk tekstā – “otrais pasākums”) nebija valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ņemot vērā, ka nebija izpildīti vismaz divi kumulatīvi nosacījumi, proti, konkrētā valsts pasākuma attiecināmība uz valsti un saimnieciskas priekšrocības pastāvēšana, kas vajadzīgi valsts atbalsta esamībai (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“
2. pants
Lēmums atļaut
NCHZ
darbības turpināšanu pēc tam, kad likums zaudēja spēku, pamatojoties uz Kreditoru komitejas lēmumu, nebija valsts atbalsts [LESD] 107. panta 1. punkta nozīmē.
[..]
6. pants
Šis lēmums ir adresēts Slovākijas Republikai.”
[..]
V.

Juridiskais pamatojums
[
..
]
B.

Par lietas būtību
[
..
]
2.

NCHZ ekspluatācijas turpināšanas maksātnespējas otrajā posmā attiecināmība uz valsti (otrais pamats)
[
..
]
b)

Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar otrā pasākuma attiecināmību uz valsti tādēļ, ka súd v Trenčíne (Trenčīnas tiesa) apstiprinājusi 2011. gada 26. janvāra lēmumu (otrā pamata pirmā daļa)
Prasītāja norāda, kā Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma 46. apsvērumā, ka tā kā sūdzības iesniedzēja ir apgalvojusi, ka lēmums par atļauju ekspluatēt
NCHZ
ir attiecināms uz valsti, jo īpaši tādēļ, ka šo lēmumu apstiprināja un padarīja par obligātu
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa).
Taču, lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 14., 33., 35., 36. un 102. apsvērumā piekrīt, ka
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) bija iesaistīta lēmumpieņemšanas procedūrā, tā, apstrīdētā lēmuma 103. un 104. apsvērumā analizējot jautājumu par otrā pasākuma attiecināmību uz valsti, neko nemin par lomu, kāda ir bijusi minētajai tiesai. Prasītāja no tā secina, ka, lai gan parasti tiek uzskatīts, ka valsts tiesu nolēmumi ir attiecināmi uz valsti, Komisija nav sniegusi nekādas norādes, kas varētu paskaidrot iemeslu, kādēļ
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) lēmumam nebija nozīmes vai – gadījumā, ja tam būtu bijusi nozīme, – iemeslu, kādēļ tas nebija pietiekams, lai pierādītu otrā pasākuma attiecināmību uz valsti.
Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots. Tā uzskata, ka ir iesniegusi skaidru un viennozīmīgu pamatojumu, kuram tā sekojusi, tādējādi ļaujot prasītājai to saprast un Vispārējai tiesai veikt savu tiesas pārbaudi. Tā apgalvo, ka ir jau precizējusi, ka situācijā, kad visi kreditori, kuru lielākā daļa ir privātpersonas, tieši nolemj, ka viņu saimnieciskajās interesēs ir ļaut maksātnespējīgam uzņēmumam turpināt savu darbību, viņu lēmums nav attiecināms uz valsti tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tiesa pēc tam apstiprina šo lēmumu un padara to par saistošu. Komisija uzskata, ka, lai gan prasītāja nevar nepiekrist šīs pieejas pamatotībai, tā nevar apgalvot, ka nav sapratusi Komisijas secinājuma pamatā esošo loģiku, jo, neskatoties uz apstrīdētā lēmuma kodolīgumu par šo jautājumu, šis pamatojums, it īpaši tā 102.–104. apsvērumā, ir viennozīmīgi skaidrs.
Vispirms ir jāsaprot, ka ar savu argumentāciju prasītāja būtībā norāda, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu attiecībā uz
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) lomu lēmumu pieņemšanas procesā.
Jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 102. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “visi kreditori[, kas ir kreditoru komitejā] un [prioritārie] kreditori 2011. gada janvārī vienojās, ka
NCHZ
būtu jāturpina darbība”, un ka “šo lēmumu pēc tam apstiprināja [
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa)] saskaņā ar [Maksātnespējas likumu], un tas kļuva saistošs administratoram”.
Apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā Komisija izskatīja jautājumu par iespējamo kreditoru komitejas un prioritāro kreditoru veto tiesību esamību un secināja šajā sakarā, ka “neviena no valsts iestādēm nebūtu varējusi īstenot savas intereses un apturēt turpmāku parādu uzkrāšanos”.
Apstrīdētā lēmuma 104. apsvērumā Komisija norādīja, ka “[bija jākonstatē], ka
NCHZ
darbības turpināšana bija balstīta uz lēmumu, ko noteica privātie kreditori, jo valsts kreditoriem nebija veto tiesību, lai pārtrauktu
NCHZ
darbības turpināšanu”, un ka “tāpēc lēmumu turpināt
NCHZ
darbību pēc tam, kad likums zaudēja spēku, nevar uzskatīt par piedēvējamu valstij”.
Nav strīda par to, ka, ņemot vērā lietas apstākļus un saskaņā ar Maksātnespējas likuma noteikumiem,
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) bija iekļauta kompetentajā komitejā, kurai bija jāizlemj par to, vai turpināt
NCHZ
ekspluatāciju, un ka atbilstoši Maksātnespējas likuma 83. panta 4. punktam administratoram bija saistošs 2011. gada 17. februāra lēmums.
Taču jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav skaidri norādījusi veidu, kādā tā ir izvērtējusi
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) lomu lēmumu pieņemšanas procesā. Faktiski minētā lēmuma 14., 26. un 32. apsvērumā, kā arī 2. pantā tā ir tikai minējusi 2011. gada 26. janvāra lēmumu, neminot minētās tiesas iesaistīšanos (skat. iepriekš 78. punktu), bet apstrīdētā lēmuma 33., 35., 36. un 102. apsvērumā tā ir minējusi minētās tiesas nolēmumu, nepaskaidrojot tās precīzo lomu šajā lietā, ņemot vērā Maksātnespējas likuma 83. panta 4. punkta noteikumus, tādējādi ļaujot domāt, ka tā ir iesaistījusies tikai, lai apstiprinātu 2011. gada 26. janvāra lēmumu un padarītu to par saistošu (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumu).
Turklāt, lai gan Komisija, novērtējot lēmumu par
NCHZ
ekspluatācijas turpināšanu maksātnespējas otrajā posmā, apstrīdētā lēmuma 102. apsvērumā ir minējusi to, ka pastāv 2011. gada 17. februāra lēmums, jākonstatē, ka nevienā no apstrīdētā lēmuma 103. līdz 112. apsvērumam un it īpaši 103. un 104. apsvērumā šis lēmums netiek pieminēts. Tātad Komisija ir minējusi tikai 2011. gada 26. janvāra lēmumu.
Turklāt, kā Komisija norādīja tiesas sēdes laikā, nevar izslēgt, ka pasākumu, kas pieņemts pēc valsts tiesas nolēmuma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 26. oktobris, DEI un Komisija/Alouminion tis Ellados,
C‑590/14 P
,
EU:C:2016:797
,
59.
,
77.
un
81.
punkts, un 2016. gada 3. marts, Simet/Komisija,
T‑15/14
,
EU:T:2016:124
,
38.
,
44.
un
45.
punkts), var uzskatīt par attiecināmu uz valsti LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā kontekstā jāuzskata, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jānorāda iemesli, kas likuši secināt, ka lēmums turpināt
NCHZ
ekspluatāciju nebija attiecināms uz
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa).
Šajā ziņā, runājot par Komisijas argumentu, ka tā esot skaidri un viennozīmīgi izklāstījusi sevis izvēlēto pamatojumu, ir jākonstatē, ka tās iepriekš 99. punktā minētie paskaidrojumi nekādā veidā neizriet no apstrīdētā lēmuma, bet no tās rakstveida dokumentiem Vispārējā tiesā un ka – pretēji tās apgalvojumiem – ar tiem ticis papildināts apstrīdētā lēmuma pamatojums. Taču atbilstoši iepriekš 74. punktā minētajai judikatūrai pamatojumam ir jāparādās apstrīdētā lēmuma pašā tekstā un to nevar pirmo reizi paskaidrot
posteriori
Savienības tiesā.
Tādējādi, kā norāda prasītāja, Komisija apstrīdētajā lēmumā nav paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) lēmumam nav ietekmes uz tās analīzi par izskatāmā pasākuma attiecināmību.
Turklāt tiesas sēdē Vispārējā tiesa iztaujāja Komisiju, lai varētu izprast, ņemot vērā Maksātnespējas likuma noteikumus, vai tiesai, kas iesaistās atbilstoši šī likuma 83. panta 4. punktam – kā šajā lietā
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) –, būtu jāizskata tikai formālie kreditoru lēmuma aspekti vai tai būtu jāpārbauda arī šī lēmuma pamatotība un attiecīgajā gadījumā jāpieņem citāds lēmums. Tomēr ir jākonstatē, ka Komisija nevarēja sniegt atbildi uz šo jautājumu. Šajā lietā tā tikai apgalvoja, ka
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) nebija citas izvēles, kā vien apstiprināt 2011. gada 26. janvāra lēmumu, tomēr neapgalvojot, ka šīs tiesas kontrole būtu tikusi juridiski ierobežota.
No tā izriet, ka, ņemot vērā īpašo kontekstu, kādā
súd v Trenčíne
(Trenčīnas tiesa) ir iesaistījusies šajā lietā, jo tā bija kompetentās komitejas locekle, apstrīdētajā lēmumā nav sniegts pamatojums par lēmuma turpināt
NCHZ
ekspluatāciju maksātnespējas otrajā posmā attiecināmību uz valsti.
[..]
3.

Par ekonomiskas priekšrocības esamību, kas ir piešķirta ar lēmuma turpināt NCHZ ekspluatāciju maksātnespējas otrajā posmā pieņemšanas faktu (pirmā pamata pirmā daļa)
[
..
]
c)

Par kļūdainu privātā kreditora kritērija piemērošanu (pirmā sadaļa)
[
..
]
3)

Par privāto un publisko kreditoru situācijas salīdzināmību
[
..
]
i)

Par valsts kā vienīgā kreditora ņemšanu vērā
[
..
]
Jāuzskata, kā to apgalvo Komisija, kuru atbalsta Slovākijas Republika un
Fortischem
, ka prasītājas argumentācija šajā ziņā ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru Komisijai nebija jāņem vērā katrs publiskais kreditors individuāli, bet tikai Slovākijas Republika kā vienīgais publiskais kreditors, kas pārstāv visus attiecīgos publiskos kreditorus.
Taču gan Komisija, gan personas, kas iestājušās lietā, norāda uz šīs premisas kļūdaino raksturu, jo no privātā kreditora kritērija izrietot, ka katram publiskajam kreditoram ir jāpieņem lēmums saistībā ar tā kredīta īpašībām, kurš tam pieder pret konkrēto debitoru, un ka katra publiskā kreditora lēmums ir salīdzināms ar to lēmumu, kādu tādā pašā situācijā būtu pieņēmis privātais kreditors.
Vispirms jākonstatē, ka prasītāja neizvirza nekādu judikatūru savas argumentācijas atbalstam un tikai apstrīd to, ka Komisijas norādītā judikatūra varētu atbalstīt tās tēzi. Tā uzskata, ka šis jautājums nav ticis izskatīts, lai gan Komisija norāda, ka tas neesot bijis jādara, jo tā ir daļa no privātā kreditora kritērija piemērošanas būtības.
Pirmkārt, spriedumā, 2002. gada 11. jūlijs, HAMSA/Komisija (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
), uz kuru atsaucas Komisija, Savienības tiesa ir uzskatījusi, ka Komisijai attiecībā uz katru iesaistīto valsts organizāciju bija jānosaka, vai katras organizācijas atlaistais parāds nav acīmredzami lielāks kā tas, kādu būtu piešķīris hipotētiskais privātais kreditors, kurš salīdzinājumā ar prasītāju atrodas tādā pašā situācijā kā konkrētā valsts organizācija un cenšas atgūt tam pienākošās summas. Tādējādi Savienības tiesa uzskatīja, ka katram kreditoram ir jāizdara izvēle attiecībā uz summu, kas tam tiek ieteikta piedāvātās vienošanās ietvaros, no vienas puses, un summu, kuru tas uzskata par reāli atgūstamu pēc uzņēmuma iespējamās likvidācijas, no otras puses, un viņa izvēli ietekmē vairāki faktori, tādi kā prioritārā vai nenodrošinātā kreditora īpašības, viņam piederošo iespējamo nodrošinājumu raksturs un apmērs, viņa vērtējums par uzņēmuma sanācijas iespējām, kā arī peļņa, kas tam pienāktos likvidācijas gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. jūlijs, HAMSA/Komisija,
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
,
168.
un
170.
punkts).
Līdz ar to no 2002. gada 11. jūlija sprieduma HAMSA/Komisija (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
), it īpaši no tā 166.–172. punkta, izriet, ka Savienības tiesa ir ieteikusi veikt publisko kreditoru individuālās situācijas pārbaudi, it īpaši atkarībā no to nenodrošinātā vai prioritārā kreditora īpašībām, lai būtībā noteiktu, vai tā veiktā izvēle nav pārsniegusi to, kas ir pamatots ar komercprasībām, vai tas jāizskaidro ar vēlmi piešķirt priekšrocību konkrētajam uzņēmumam. No tā izriet, ka Savienības tiesa ir uzskatījusi, ka publiskie kreditori nebūtu jāuzskata par vienu vienību, bet esot jāņem vērā to atsevišķās īpašības.
Turklāt ir jānoraida prasītājas arguments, ka 2002. gada 11. jūlija spriedumam HAMSA/Komisija (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
) neesot nozīmes, jo lietā, kurā šis spriedums tika taisīts, visi publiskie kreditori esot piekrituši parāda dzēšanai par labu konkrētajam atbalsta saņēmējam, bet izskatāmajā lietā sociālās apdrošināšanas kompānijas intereses acīmredzami netika ņemtas vērā, attiecinot to uz privātā kreditora kritēriju. Faktiski šīs pēdējās minētās kompānijas intereses tika ņemtas vērā kā pēc‑maksātnespējas kreditora intereses (apstrīdētā lēmuma 110. apsvērums) (skat. iepriekš 161.–163. punktu).
Visbeidzot jākonstatē, ka 2002. gada 11. jūlija sprieduma HAMSA/Komisija (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
,
168.
un
170.
punkts) apsvērumi ir pārņemti 2011. gada 17. maija spriedumā Buczek Automotive/Komisija (
T‑1/08
,
EU:T:2011:216
,
84.
punkts).
Otrkārt, runājot par 2012. gada 11. septembra spriedumu Corsica Ferries France/Komisija (
T‑565/08
,
EU:T:2012:415
,
85.
–
94.
punkts), uz kuru arī Komisija ir atsaukusies, ir jāuzskata, kā norāda prasītāja, ka, tam šajā lietā nav nozīmes. Faktiski izvirzītais jautājums bija par to, vai Komisija ir viennozīmīgi definējusi Francijas valsts saimniecisko darbību, kurai eventuāli varēja būt nepieciešama tēla aizsardzība, nevis par to, vai valsts būtu jāuztver kā vienīgais kreditors.
Treškārt, ir jāatgādina, ka, it īpaši iepriekš 61. punktā minētajos spriedumos, Tiesa ir norādījusi privātā kreditora principa piemērošanā vērā ņemamo apsvērumu – kad privātais kreditors atrodas publiskajam kreditoram pēc iespējas līdzīgākā situācijā un cenšas saņemt viņam no finansiālās grūtībās nonākušā debitora pienākošās summas –, kas nozīmē, ka valsti nevar uzskatīt par vienīgo kreditoru, sagrupējot visus attiecīgos publiskos kreditorus.
Ceturtkārt, kā pareizi norādījusi Komisija, atbilstoši piemērojamai judikatūrai valsts atbalsta jomā konkrētās situācijās tiek prasīts nošķirt valsts kā saimnieciskās darbības subjekta lomu no tās kā publiskās iestādes lomas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 14. septembris, Spānija/Komisija, no
C‑278/92 līdz C‑280/92
,
EU:C:1994:325
,
22.
punkts). No tā izriet, ka valsts atbalsta jomā valsts nav obligāti jāuzskata par vienu vienību.
[
..
]
No visa iepriekš minētā izriet, ka tas, ka valsts tiek uztverta kā viens kreditors, varētu novest pie piekrišanas tam, ka konkrētiem publiskiem kreditoriem jāpieņem savām interesēm pretējs lēmums, un tā nebūtu tādā pašā situācijā nonākuša privātā kreditora lēmumam līdzīga rīcība, kas ir pretrunā iepriekš 61. punktā minētajai judikatūrai. Līdz ar to jānoraida prasītājas argumentācija par valsts ņemšanu vērā vienota kreditora statusā.
[
..
]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Lēmuma (ES) 2015/1826 (2014. gada 15. oktobris) par valsts atbalstu SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP), ko Slovākija sniegusi
NCHZ
, 2. pantu.

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina
AlzChem AG
tiesāšanās izdevumus
.

3)
Slovākijas Republika un
Fortischem a.s
.
sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas
.

Berardis
Papasavvas
Spineanu‑Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. decembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Tiek izklāstīti tikai tie šie sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.