CELEX: 62017TJ0699
Životné prostredie
Smernica 2010/75/EÚ
Priemyselné emisie
Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2017/1442
Veľké spaľovacie zariadenia
Závery o najlepších dostupných technikách (BAT)
Článok 16 ods. 4 a 5 ZEÚ
Článok 3 ods. 2 a 3 Protokolu (č. 36) o prechodných ustanoveniach
Časová pôsobnosť právneho predpisu
Komitológia

Právny rámec

O
postupe

prijímania

záverov
o
najlepš
ích

dostupných

technikách

(BAT)
Závery o najlepších  dostupných  technikách  (BAT)  slúžia v súlade s článkom  14  ods. 3  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2010/75/EÚ z 24. novembra  2010 o priemyselných  emisiách  (integrovaná  prevencia a kontrola  znečisťovania  životného  prostredia)  (Ú. v. EÚ L 334,  2010,  s. 17)  ako  referencia  pri  stanovovaní  podmienok  povolenia  na  prevádzku  spaľovacích  zariadení.
Závery o BAT  sa v súlade s článkom  13  smernice  2010/75 a prílohou  vykonávacieho  rozhodnutia  Komisie  2012/119/EÚ z 10. februára  2012,  ktorým  sa  ustanovujú  pravidlá o usmerneniach  na  zber  údajov,  vypracovanie  referenčných  dokumentov o BAT a zabezpečenie  ich  kvality  podľa  smernice 2010/75  (Ú. v. EÚ L 63,  2012,  s. 1),  prijímajú v dvoch  etapách.
Prvá  etapa  spočíva  vo  vypracovaní  technického  referenčného  dokumentu o BAT  (ďalej  len  „BREF“) v nadväznosti  na  výmenu  informácií  za  účasti  Európskej  komisie,  členských  štátov,  dotknutých  odvetví a mimovládnych  organizácií  presadzujúcich  ochranu  životného  prostredia. V tomto  rámci  technická  pracovná  skupina  vypracuje  dokumenty  týkajúce  sa  BREF s prihliadnutím  na  výsledky  vyplývajúce z výmeny  informácií  pre  dané  odvetvie.  Konečný  návrh  BREF  sa  zašle  fóru  zriadenému  článkom  13  ods. 3  smernice  2010/75,  ktorý  po  ukončení  prác  vykonaných  na  technickej  úrovni  predkladá  svoje  stanovisko k navrhovanému  obsahu  BREF.
V druhej  etape  Komisia v súlade s článkom  13  ods. 5 a článkom  75  ods. 2  smernice  2010/75  predloží  návrh  vykonávacieho  rozhodnutia o záveroch o BAT  výboru  zriadenému  článkom  75  smernice  2010/75  (ďalej  len  „výbor“) a zloženému  zo  zástupcov  členských  štátov.  Výbor  vydá  na  základe  postupu  preskúmania  uvedeného v článku  5  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  č. 182/2011  zo  16. februára  2011,  ktorým  sa  ustanovujú  pravidlá a všeobecné  zásady  mechanizmu,  na  základe  ktorého  členské  štáty  kontrolujú  vykonávanie  vykonávacích  právomocí  Komisie  (Ú. v. EÚ L 55,  2011,  s. 13),  svoje  stanovisko k návrhu  vykonávacieho  rozhodnutia  Komisie  kvalifikovanou  väčšinou  vymedzenou v článku  16  ods. 4 a 5  ZEÚ.  Ak  je  toto  stanovisko  kladné,  Komisia  prijme  vykonávacie  rozhodnutie,  ktoré  stanovuje  závery o BAT.

O
uplatniteľných

ustanoveniach

týkajúcich

sa

kvalifikovanej

väčšiny
Článok  16  ods. 4 a 5  ZEÚ  stanovuje:
„4.      Od  1. novembra  2014  je  kvalifikovaná  väčšina  vymedzená  ako  väčšina  rovnajúca  sa  najmenej  55 % členov  Rady,  ktorí  pozostávajú  najmenej z pätnástich  členov a zastupujú  členské  štáty  zahŕňajúce  najmenej  65 % obyvateľstva  Únie.
Blokujúcu  menšinu  musia  tvoriť  najmenej  štyria  členovia  Rady, v opačnom  prípade  sa  kvalifikovaná  väčšina  považuje  za  dosiahnutú.
Ostatné  pravidlá,  ktorými  sa  spravuje  hlasovanie  kvalifikovanou  väčšinou,  sú  ustanovené v článku  238  ods. 2  [ZFEÚ].
5.      Prechodné  ustanovenia o vymedzení  kvalifikovanej  väčšiny  uplatniteľné  do  31. októbra  2014,  ako  aj  ustanovenia  uplatniteľné  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017,  sú  ustanovené v Protokole o prechodných  ustanoveniach.“
Článok  3  Protokolu  (č. 36) o prechodných  ustanoveniach  (Ú. v. EÚ C 202,  2016,  s. 321,  ďalej  len  „protokol  č. 36“)  stanovuje:
„1.      V súlade s článkom  16  ods. 4  [ZEÚ]  nadobúdajú  ustanovenia  toh[t]o odseku a ustanovenia  článku  238  ods. 2  [ZFEÚ] o vymedzení  kvalifikovanej  väčšiny v Európskej  rade a Rade  účinnosť  1. novembra  2014.
2.      Od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017  môže  člen  Rady v prípade,  že  sa  uznesenie  má  prijať  kvalifikovanou  väčšinou,  požiadať,  aby  sa  uznesenie  prijalo  kvalifikovanou  väčšinou  vymedzenou v odseku  3. V takom  prípade  sa  uplatňujú  odseky  3 a 4.
3.      Bez  toho,  aby  bol  dotknutý  článok  235 ods. 1  druhý  pododsek  [ZFEÚ],  zostávajú  do  31. októbra  2014 v platnosti  tieto  ustanovenia:
Ak  sa  majú  Európska  rada a Rada  uznášať  kvalifikovanou  väčšinou,  hlasy  členov  sa  vážia  takto:
Belgicko
Bulharsko
Česká  republika
Dánsko
Nemecko
Estónsko
Írsko
Grécko
Španielsko
Francúzsko
Chorvátsko
Taliansko
Cyprus
Lotyšsko
Litva
Luxembursko
Maďarsko
Malta
Holandsko
Rakúsko
Poľsko
Portugalsko
Rumunsko
Slovinsko
Slovensko
Fínsko
Švédsko
Spojené  kráľovstvo
Akty,  ak  sa v zmysle  zmlúv  musia  prijať  na  návrh  Komisie,  sa  považujú  za  prijaté,  ak  získajú  najmenej  260  hlasov  predstavujúcich  väčšinu  členov. V ostatných  prípadoch  sa  rozhodnutia  považujú  za  prijaté,  ak  získajú  najmenej  260  hlasov  predstavujúcich  najmenej  dve  tretiny  členov.
Člen  Európskej  rady  alebo  Rady  môže  požiadať,  aby  sa v prípade,  keď  Európska  rada  alebo  Rada  prijíma  akt  kvalifikovanou  väčšinou,  overilo,  či  členské  štáty  tvoriace  kvalifikovanú  väčšinu  zastupujú  najmenej  62 % celkového  počtu  obyvateľstva  Únie.  Ak  sa  zistí,  že  táto  podmienka  nie  je  splnená,  predmetný  akt  nie  je  prijatý.
4.      Do  31. októbra  2014  je v prípadoch, v ktorých  podľa  zmlúv,  ak  sa  nezúčastňujú  na  hlasovaní  všetci  členovia  Rady,  predovšetkým v prípadoch,  keď  sa  odkazuje  na  kvalifikovanú  väčšinu  vymedzenú v súlade s článkom  238  ods. 3  [ZFEÚ],  kvalifikovaná  väčšina  vymedzená  ako  rovnaký  podiel  vážených  hlasov a rovnaký  podiel  počtu  členov  Rady, a prípadne  ako  rovnaké  percento  obyvateľstva  dotknutých  členských  štátov,  ako  je  ustanovené v odseku  3  tohto  článku.“
Článok  5  nariadenia  č. 182/2011  predovšetkým  stanovuje:
„1.      Ak  sa  uplatňuje  postup  preskúmania,  výbor  vydá  stanovisko  prostredníctvom  väčšiny  stanovenej v článku  16  ods. 4 a 5  [ZEÚ],  prípadne v článku  238  ods. 3  ZFEÚ v prípade  aktov  prijímaných  na  návrh  Komisie.  Hlasy  zástupcov  členských  štátov  vo  výbore  sa  vážia  spôsobom  uvedeným v týchto  článkoch.
2.      Ak  výbor  vydá  kladné  stanovisko,  Komisia  prijme  návrh  vykonávacieho  aktu.
…“

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa  9. marca 2017  Komisia  ako  predseda  výboru  predložila  výboru návrh  vykonávacieho  rozhodnutia  stanovujúceho  závery o BAT  podľa  smernice  2010/75  pre  veľké  spaľovacie  zariadenia  (ďalej  len  „VSZ“).
Listom z 23. marca 2017  Komisia  pozvala  členov  výboru  na  schôdzu,  ktorá  sa  mala  uskutočniť  28. apríla  2017.  Predmetom  tejto  schôdze  bolo  pristúpiť k hlasovaniu o stanovisku k tomuto  návrhu  vykonávacieho  rozhodnutia. K tomuto  listu  bol  pripojený  návrh  programu  rokovania.
Dňa  30. marca 2017  Poľská  republika  požiadala,  aby  výbor  hlasoval o stanovisku k uvedenému  návrhu  vykonávacieho  rozhodnutia  podľa  pravidiel  hlasovania  uvedených v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36.
Dňa  4. apríla  2017  právny servis Rady  Európskej  únie  zaslal  výboru  stálych  zástupcov  členských  štátov  stanovisko,  podľa  ktorého v podstate  na  to,  aby  sa o návrhu  aktu  hlasovalo  podľa  pravidiel  uplatniteľných  pred  nadobudnutím  platnosti  Lisabonskej  zmluvy,  je  potrebné,  aby  členský  štát  predložil  žiadosť v tomto  zmysle  najneskôr  do  31. marca 2017 a aby  sa hlasovanie,  ktoré  je  predmetom  žiadosti,  tiež  uskutočnilo  pred  týmto  dátumom.
Dňa  10. apríla  2017  Generálne  riaditeľstvo  Komisie pre  životné  prostredie  zamietlo  žiadosť  Poľskej  republiky z 30. marca 2017 z dôvodu,  že  hlasovanie o stanovisku  bolo  naplánované  na  28. apríla  2017,  teda  po  31.  marci  2017,  čo  je  lehota  stanovená v článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36.
Dňa  28. apríla  2017  sa  uskutočnilo  zasadnutie  výboru,  na  ktorom  členovia  hlasovali,  aby  prijali  stanovisko k zmenenému  návrhu  vykonávacieho  rozhodnutia.  Hlasovanie  sa  uskutočnilo  podľa  pravidiel  hlasovania  stanovených v článku  16  ods. 4  ZEÚ, a nie  podľa  pravidiel  stanovených  článkom  3  ods. 3  Protokolu  č. 36.  Hlasovanie  viedlo k prijatiu  kladného  stanoviska  výborom k návrhu  na  základe  kladného  hlasovania  20  členských  štátov  zastupujúcich  65,14 % obyvateľstva a 71,43 % členov  uvedeného  výboru.  Osem  členských  štátov  vrátane  Poľskej  republiky  hlasovalo  proti.
Po  tomto  hlasovaní  Komisia  31. júla  2017  prijala  vykonávacie  rozhodnutie  (EÚ)  2017/1442,  ktorým  sa  podľa  smernice  2010/75  stanovujú  závery o najlepších  dostupných  technikách  (BAT)  pre  veľké  spaľovacie  zariadenia  (Ú. v. EÚ L 212,  2017,  s. 1,  ďalej  len  „napadnuté  rozhodnutie“).
Napadnuté  rozhodnutie  stanovuje  najmä  úrovne  emisií  súvisiace s najlepšími  dostupnými  technikami  (ďalej  len  „BAT‑AEL“),  pokiaľ  ide o emisie  oxidov  dusíka  (NOx),  ortuti  (Hg) a chlorovodíka (HCl)  pre  VSZ,  teda  zariadenia s menovitým  tepelným  príkonom  minimálne  50  megawattov  (MW)  nezávisle  od  typu  použitého  paliva.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom  podaným  do  kancelárie  Všeobecného  súdu  11. októbra  2017  Poľská  republika  podala  žalobu,  na  základe  ktorej  sa  začalo  toto  konanie.
Podaniami  doručenými  do  kancelárie  Všeobecného  súdu  4. a 15. januára  2018  Maďarsko a Bulharská  republika  podali  návrhy  na  vstup  do  tohto  konania  ako  vedľajší  účastníci konania  na  podporu  návrhov  Poľskej  republiky.  Rozhodnutím z 19. februára  2018  predseda  tretej  komory  Všeobecného  súdu  (pôvodné  zloženie)  vyhovel  týmto  návrhom.
Podaniami  doručenými  do  kancelárie  Všeobecného  súdu  16. a 25. januára  2018  Belgické  kráľovstvo,  Francúzska  republika a Švédske  kráľovstvo  podali  návrhy  na  vstup  do  tohto  konania  ako  vedľajší  účastníci konania  na  podporu  návrhov  Komisie.  Rozhodnutiami z 19. a 21. februára  2018  predseda  tretej  komory  Všeobecného  súdu  (pôvodné  zloženie)  vyhovel  týmto  návrhom.
Vedľajší  účastníci  konania  podali  svoje  vyjadrenia a hlavní  účastníci  konania  predložili  svoje  pripomienky k týmto  vyjadreniam v stanovených  lehotách.
Rozhodnutím  prijatým  11. marca 2019  predseda  Všeobecného  súdu  podľa  článku  27  ods. 3  Rokovacieho  poriadku  Všeobecného  súdu  pridelil  vec  inému  sudcovi  spravodajcovi  zasadajúcemu v tretej  komore  (pôvodné  zloženie).
Keďže  sa  zmenilo  zloženie  komôr  Všeobecného  súdu,  sudca  spravodajca  bol  podľa  článku  27  ods. 5  rokovacieho  poriadku  pridelený k tretej  komore  (nové  zloženie),  ktorej  bola z tohto  dôvodu  predmetná  vec  pridelená.
Všeobecný  súd  podľa  článku  28  rokovacieho  poriadku  na  návrh  tretej  komory  (nové  zloženie)  rozhodol o postúpení  veci  rozšírenému  rozhodovaciemu  zloženiu.
Na  základe  návrhu  sudcu  spravodajcu  Všeobecný  súd  (tretia  rozšírená  komora)  rozhodol  začať  ústnu  časť  konania a v rámci  opatrení  na  zabezpečenie  priebehu  konania  podľa  článku  89  ods. 3 písm. a) a b)  rokovacieho  poriadku  vyzval  týchto  účastníkov,  aby  podali  písomnú  odpoveď v súvislosti s niektorými  skutočnosťami  sporu.  Hlavní  účastníci  konania  odpovedali  na  tieto  otázky v stanovenej  lehote.
Prednesy  účastníkov  konania a ich  odpovede  na  ústne  otázky,  ktoré  im  položil  Všeobecný  súd,  boli  vypočuté  na  pojednávaní  17. septembra  2020.
Poľská  republika,  ktorú v konaní  podporuje  Bulharská  republika a Maďarsko,  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zrušil  napadnuté  rozhodnutie,
–        uložil  Komisii  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
Komisia,  ktorú v konaní  podporuje  Belgické  kráľovstvo,  Francúzska  republika a Švédske  kráľovstvo,  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zamietol  žalobu,
–        uložil  Poľskej  republike  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.

Právny stav
Poľská  republika  na  podporu  svojej  žaloby  uvádza  päť  žalobných  dôvodov.
Prvý  žalobný  dôvod  sa  zakladá  na  porušení  ustanovení  uplatniteľných v súvislosti s kvalifikovanou  väčšinou.  Poľská  republika  sa  domnieva,  že  na  základe  jej  žiadosti v tomto  zmysle a podľa  článku  3  ods. 2 a 3  Protokolu  č. 36  malo  byť  napadnuté  rozhodnutie  prijaté  podľa  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  stanovených v Zmluve z Nice, a nie  podľa  pravidiel  stanovených  Lisabonskou  zmluvou.
V rámci  druhého a tretieho  žalobného  dôvodu  Poľská  republika  tvrdí,  že  BAT‑AEL  uložené  napadnutým  rozhodnutím,  pokiaľ  ide o emisie  oxidov  dusíka  (NOx),  ortuti  (HG),  chlorovodíka  (HCl),  boli  VSZ,  ako  aj  niektoré  BAT‑AEL  uplatniteľné  na  VSZ,  ktorých  doba  ročnej  prevádzky  je  kratšia  ako  1 500  hodín,  stanovené  na  základe  nesprávnych a nereprezentatívnych  údajoch a porušujú  zásadu  proporcionality.
Štvrtým a piatym  žalobným  dôvodom  Poľská  republika  spochybňuje  zákonnosť  výnimky  udelenej  napadnutým  rozhodnutím  niektorým  ostrovným  regiónom  na  uplatnenie  BAT‑AEL  na  motory s pohonom  na  ťažké  palivo  alebo  naftu.

O
prvom

žalobnom

dôvode

založenom

na

porušení

ustanovení

článku


ods.
a

ZEÚ
v
spojení
s
článkom


ods.
a

Protokolu

č. 36
Poľská  republika,  ktorú v konaní  podporuje  Maďarsko,  sa  domnieva,  že  napadnuté  rozhodnutie  bolo  prijaté v rozpore s pravidlami  upravujúcimi  hlasovanie  kvalifikovanou  väčšinu  stanovenými  článkom  16  ods. 4 a 5  ZEÚ a článkom  3  ods. 2 a 3  Protokolu  č. 36. V podstate  usudzuje,  že  na  to,  aby  sa  uplatnili  pravidlá  upravujúce  kvalifikovanú  väčšinu  stanovené v článku  3  ods. 3  tohto  protokolu,  stačí,  aby  členský  štát o to  požiadal v lehote  stanovenej v článku  3  ods. 2  uvedeného  protokolu, a to  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017.  Keďže  Poľská  republika  takúto  žiadosť  podala  30. marca 2017,  tieto  pravidlá  upravujúce  kvalifikovanú  väčšinu  sa  mali  uplatniť  pri  hlasovaní o návrhu  napadnutého  rozhodnutia v rámci  výboru  28. apríla  2017.  Maďarsko  dodáva,  že  podľa  uvedených  pravidiel  by  nemohla  byť  dosiahnutá  potrebná  hranica  na  prijatie  uvedeného  návrhu a hlasovanie  by  teda  viedlo k inému  výsledku.
Komisia,  ktorú v konaní  podporuje  Belgické  kráľovstvo,  Francúzska  republika a Švédske  kráľovstvo, v podstate  odpovedá,  že  obdobie  definované v článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  zahŕňa  súčasne  dátum,  ku  ktorému  člen  Rady  predloží  svoju  žiadosť, a dátum  uskutočnenia  hlasovania.  Zastáva  názor,  že  toto  ustanovenie  stanovuje  výnimku  zo  všeobecného  pravidla  zakotveného v článku  16  ods. 4  ZEÚ a musí  sa  preto  vykladať  doslovne.  Článok  16  ods. 5  ZEÚ  rozhodujúcim  spôsobom  stanovuje  vecnú  pôsobnosť  prechodných  ustanovení  obsiahnutých v Protokole  č. 36 a z jeho  znenia,  ako  aj  zo  znenia  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  jasne  vyplýva,  že  kvalifikovaná  väčšina  vymedzená v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36  sa  uplatňuje  len  na  hlasovania,  ktoré  sa  uskutočnili v období  od  1. novembra 2014  do  31. marca 2017.  Komisia  sa  domnieva,  že  prístup  Poľskej  republiky  môže  pripúšťať,  že  prechodné  ustanovenia  týkajúce  sa  vymedzenia  kvalifikovanej  väčšiny  závisia  výlučne  od  jednostranného  rozhodnutia  jediného  členského  štátu a že  tieto  ustanovenia  by  sa  mohli  uplatňovať  neobmedzene,  čo  by  zbavilo  článok  16  ods. 4  ZEÚ a postup  výboru  ich  potrebného  účinku a viedlo  by k porušeniu  zásady  právnej  istoty.  Komisia  spresňuje,  že  dĺžka  prechodného  obdobia  musí  byť  vopred známa a že  bola  jasne  určená  autormi  Zmluvy.
V rámci  tohto  žalobného  dôvodu  má  Všeobecný  súd  rozhodnúť o pôsobnosti  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36 a konkrétnejšie o otázke,  či  na  uplatnenie  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  stanovených v odseku  3  uvedeného  článku,  ktoré  zodpovedajú  pravidlám  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  Zmluvy z Nice,  stačí,  aby o to  členský  štát  požiadal v období  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017,  alebo  či  je  potrebné,  aby  aj  rozhodnutie  bolo  prijaté v tomto  období.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  výklad  ustanovenia  práva  Únie  vyžaduje  zohľadniť  nielen  jeho  znenie,  ale  aj  kontext,  do  ktorého  patrí,  ako  aj  ciele a účel,  ktorý  sleduje  akt,  ktorého  je  súčasťou. Z vývoja  ustanovenia  práva  Únie  môžu  tiež  vyplývať  relevantné  skutočnosti  pre  jeho  výklad  [rozsudok z 25. júna  2020,  A a i. (Veterné  elektrárne v Aaltere a Nevele), C‑24/19,  EU:C:2020:503,  bod  37].  Je  teda  potrebné  pristúpiť k doslovnému,  kontextuálnemu,  teleologickému a historickému  výkladu  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36. V tomto  kontexte  treba  zohľadniť  skutočnosť,  že  texty  práva  Únie  sú  vydávané  vo  viacerých  jazykoch a že  všetky  jazykové  verzie  sú  záväzné,  čo  si  môže  vyžadovať  porovnanie  jazykových  verzií  (pozri  rozsudok  zo  14. júla  2016,  Lotyšsko/Komisia, T‑661/14,  EU:T:2016:412,  bod  39 a citovanú  judikatúru).
Po  prvé,  pokiaľ  ide o doslovný  výklad,  účastníci  konania  sa  zhodujú  na  tom,  že  znenie  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  neumožňuje  odstrániť  pochybnosť,  pokiaľ  ide o presný  rozsah pôsobnosti  tohto  ustanovenia. Z textu,  podľa  ktorého  „od  1. novembra 2014  do  31. marca 2017  môže  člen  Rady v prípade,  že  sa  uznesenie  má  prijať  kvalifikovanou  väčšinou,  požiadať,  aby  sa  uznesenie  prijalo  kvalifikovanou  väčšinou  vymedzenou v odseku  3“,  totiž  nevyplýva,  že  aj  uvedené  uznesenie  sa  má  či  nemá  prijať v tomto  období.
Ani  ostatné  jazykové  verzie  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  neumožňujú  odstrániť  pochybnosť o presnom  rozsahu  pôsobnosti uvedeného  ustanovenia.
Po  druhé  ani  historický  výklad  predmetného  ustanovenia  neumožňuje  objasniť  jeho  znenie. V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že  Lisabonská  zmluva,  ktorá  zmenila  pravidlá  výpočtu  kvalifikovanej  väčšiny,  bola  prijatá  na  základe  mandátu  udeleného  medzivládnej  konferencii  zvolanej  na  účely  vypracovania  návrhu  Zmluvy,  ktorou  sa  mení  Zmluva o EÚ a Zmluva o ES.  Podľa  znenia  tohto  mandátu  „počas  prechodného  obdobia  do  31. marca 2017,  keď  sa  má  rozhodnutie  prijať  kvalifikovanou  väčšinou,  člen  Rady  môže  požiadať,  aby  sa  rozhodnutie  prijalo  kvalifikovanou  väčšinou,  ako  je  vymedzená v článku  205  ods. 2  aktuálnej  Zmluvy o ES“  (bod  13  mandátu  nachádzajúceho  sa v záveroch  predsedníctva  Európskej  rady v Bruseli z 21. a 22. júna  2007,  11177/1/07  REV  1,  príloha I,  s. 18).  Keďže  znenie  uvedené v tomto  splnomocnení  je  veľmi  podobné  zneniu  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36,  neumožňuje,  ako  to  správne  tvrdí  Komisia,  vyriešiť  nejasnosť  uvedenú v bode  35  vyššie. Z tohto  dokumentu  však  nevyplýva,  ako  tvrdí  Poľská  republika,  že  hlasovanie  podľa  pravidiel  Zmluvy z Nice  sa  malo  uskutočniť  pred  1. aprílom  2017.
Po  tretie,  pokiaľ  ide o teleologický  výklad,  treba  pripomenúť,  že  cieľom  Protokolu  č. 36  je  podľa  jeho  jediného  odôvodnenia  „[zabezpečiť  prechod]  medzi  inštitucionálnymi  ustanoveniami  zmlúv,  ktoré  sú  uplatniteľné  pred  nadobudnutím  platnosti  Lisabonskej  zmluvy, a inštitucionálnymi  ustanoveniami  uvedenej  zmluvy“.
Na  tieto  účely  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  priznáva  členskému  štátu  právo  požiadať v období  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017 o uplatnenie  kvalifikovanej  väčšiny  vymedzenej v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36,  ktorá  zodpovedá  kvalifikovanej  väčšine  Zmluvy z Nice,  čo  navyše  účastníci  konania  nespochybňujú.
Stanoviská  účastníkov  konania  sa  však  rozchádzajú,  pokiaľ  ide o otázku,  či  aj  hlasovanie  sa  má  uskutočniť  počas  tohto  obdobia.  Právo,  ktoré  členským  štátom  priznáva  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36,  požiadať o hlasovanie  kvalifikovanou  väčšinou  podľa  pravidiel  Zmluvy z Nice v období  presne  vymedzenom v tomto  článku,  pritom  nevyhnutne  znamená,  že  po  podaní  takejto  žiadosti  členským  štátom  sa  hlasovanie  uskutoční  podľa  týchto  istých  pravidiel, a to  aj  vtedy,  keď  sa  toto  hlasovanie  uskutoční  po  31.  marci  2017.  Iba  takýto  výklad  totiž  môže  zabezpečiť,  aby  členský  štát  mohol  účinne  uplatniť  uvedené  právo  počas  celého  tohto  obdobia, a to  až  do  posledného  dňa  stanovenej  lehoty.
Akýkoľvek  opačný  výklad  by  zbavil  výslovné  vymedzenie  obdobia  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017  na  výkon  dotknutej  výsady  potrebného  účinku a značne  by  skrátil  lehotu, v ktorej  by  členský  štát  mohol  požiadať o hlasovanie  podľa  pravidiel  Zmluvy z Nice.  Mal  by  totiž  za  následok,  že  žiadosť  podaná  na  konci  tohto  obdobia  by  bola v praxi  oneskorená  na  uplatnenie  pravidiel  Zmluvy z Nice.  Takýto  opačný  výklad  by  nútil  členské  štáty,  aby  prípadne  podali  svoju  žiadosť  oveľa  skôr v závislosti  od – nepredvídateľného – dátumu  hlasovania.  Takýto  výsledok  by  bol v rozpore s právom  členských  štátov  požadovať  hlasovanie  podľa  pravidiel  Zmluvy z Nice  až  do  posledného  dňa  obdobia  stanoveného v článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36.
Z teleologického  výkladu  predmetného  ustanovenia  teda  vyplýva,  že  vymedzenie  kvalifikovanej  väčšiny  uvedené v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36  možno  uplatniť  na  hlasovanie,  ktoré  sa  uskutoční  aj  po  31.  marci  2017,  pod  podmienkou,  že o jeho  uplatnenie  požiada  členský  štát  pred  týmto  dátumom.
Po  štvrté  treba  uviesť,  že  takýto  záver  je  podložený  aj  kontextuálnym  výkladom  predmetného  ustanovenia. V tejto  súvislosti  treba  poznamenať,  že  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  patrí  do  rámca  troch  prechodných  etáp  týkajúcich  sa  nadobudnutia  účinnosti  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  stanovených  Lisabonskou  zmluvou.
Hoci  totiž  Lisabonská  zmluva  nadobudla  účinnosť  1. decembra  2009,  vymedzenie  kvalifikovanej  väčšiny v článku  16  ods. 4  ZEÚ  nadobudlo  účinnosť  až  1. novembra  2014.  Podľa  článku  16  ods. 5  ZEÚ  sa  prechodné  ustanovenia  uplatňovali  jednak  do  31. októbra  2014 a jednak  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017,  ako  sú  stanovené v protokole o prechodných  ustanoveniach,  konkrétne v Protokole  č. 36.
Treba  teda  rozlišovať  tri  obdobia, a to  po  prvé  obdobie  od  1. decembra  2009  do  31. októbra  2014,  po  druhé  obdobie  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017 a po  tretie  obdobie  od  1. apríla  2017.
V prvom  období  sa  pravidlá  kvalifikovanej  väčšiny  definované v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36  uplatňovali  predĺžením  účinnosti  pravidiel  Zmluvy z Nice,  ktorým  zodpovedali. V druhom  období  mohol  člen  Rady  na  základe  sporného  ustanovenia, t. j. článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36,  požiadať,  aby  sa  rozhodlo  podľa  týchto  pravidiel  Zmluvy z Nice. V prípade  neexistencie  takejto  žiadosti  by  sa  uplatnilo  nové  vymedzenie  kvalifikovanej  väčšiny  stanovené v článku  16  ods. 4  ZEÚ,  čo  je  zdôraznené  článkom  3  ods. 1  Protokolu  č. 36. V treťom  období  je  kvalifikovaná  väčšina  vymedzená  tak,  ako  je  stanovené v článku  16  ods. 4  ZEÚ,  bez  možnosti  požiadať o iný  spôsob  počítania  hlasov.
Preto  na  rozdiel  od  toho,  čo  tvrdí  Komisia,  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  nie  je  výnimkou z pravidla  stanoveného v článku  16  ods. 4  ZEÚ,  ale  predstavuje  prechodné  ustanovenie  upravujúce  jednu z troch  prechodných  etáp,  ktoré  sa  uplatňovali  postupne  po  nadobudnutí  platnosti  Lisabonskej  zmluvy.  Jeho  prechodný  charakter  potvrdzuje  jediné  odôvodnenie  Protokolu  č. 36  (pozri  bod 38  vyššie),  ako  aj  znenie  názvu  Protokolu  č. 36 o „prechodných  ustanoveniach“ a znenie  článku  16  ods. 5  ZEÚ,  ktorý  stanovuje,  že  protokol  stanoví  „prechodné  ustanovenia“  uplatniteľné  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017.
Výklad  uvedený v bode  42  vyššie  je v súlade s požiadavkami  článku  16  ods. 5  ZEÚ,  na  základe  ktorého  bol  prijatý  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36.  Podľa  tohto  výkladu  sa  článok  3  ods. 2  uvedeného  protokolu  totiž  jednak  uplatňoval  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017,  pretože  lehota  na  podanie  žiadosti o uplatnenie  kvalifikovanej  väčšiny  stanovenej v odseku  3  toho  istého  článku  bola  určená  do  31. marca 2017, a jednak  bol  prechodný,  pretože k hlasovaniu  tejto  kvalifikovanej  väčšiny  došlo  len v prípade  návrhov  aktov, v súvislosti s ktorými  bola  takáto  žiadosť  podaná  počas  uvedeného  obdobia.  Komisia  sa  teda  nesprávne  domnieva,  že  článok  16  ods. 5  ZEÚ  vyžaduje,  aby  sa  kvalifikovaná  väčšina  vymedzená v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36  uplatňovala  len  na  hlasovania,  ktoré  sa  uskutočnili  od  1. decembra  2009  do  31. októbra  2014.  Takisto  Poľská  republika  nemôže  dôvodne  tvrdiť,  že  pôsobnosť  článku  16  ods. 5  ZEÚ  sa  netýka  vymedzenia  kvalifikovanej  väčšiny.
V každom  prípade,  ako  preukazujú  tieto  odlišné  výklady  vyjadrené  účastníkmi  konania,  znenie  článku  16  ods. 5  ZEÚ  je  do  takej  miery  nejednoznačné,  že  nedovoľuje  vyvrátiť  výklad  uvedený v bode  42  vyššie.
Na  rozdiel  od  toho,  čo  tvrdí  Komisia,  výklad  uvedený v bode  42  vyššie  je  tiež v súlade s požiadavkou  vyplývajúcou z ustálenej  judikatúry,  podľa  ktorej  sa  má  prechodné  ustanovenie  vykladať  doslovne  (pozri  rozsudok z 27. februára  2019,  Grécko/Komisia, C‑670/17 P,  EU:C:2019:145,  bod  52 a citovanú  judikatúru;  pozri  tiež v tomto  zmysle  rozsudok z 28. októbra  2010,  Komisia/Poľsko, C‑49/09,  EU:C:2010:644,  bod  41 a citovanú  judikatúru).  Na  jednej  strane  totiž  uplatnenie  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  zostáva v rámci  tohto  výkladu  podmienené  presne  vymedzeným  časovým  obmedzením  (pozri  bod 48  vyššie) a zaručuje  teda  svoju  prechodnú  povahu  (pozri  bod 38  vyššie).  Na  druhej  strane  je  uvedený  výklad  nevyhnutný  na  to,  aby  členský  štát  mohol  užitočne a účinne  vykonať  svoje  právo  až  do  posledného  dňa  lehoty  stanovenej v článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  (pozri  body  40 a 41  vyššie), a preto  nejde  nad  rámec  toho,  čo  je  nevyhnutné  na  zaručenie  výkonu  tohto  práva.
Komisia  navyše  nemôže  dôvodne  tvrdiť,  že  výklad  uvedený v bode  42  vyššie  zbavuje  článok  16  ods. 4  ZEÚ a postup  výboru,  ktoré  majú  posilniť  demokratickú  legitimitu a reprezentatívnosť  občanov,  ich  potrebného  účinku. V tejto  súvislosti  treba  zdôrazniť,  že  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  tiež  patrí  do  primárneho  práva a že  jeho  potrebný  účinok  musí  byť  teda  zaručený  Komisiou  rovnakým  spôsobom  ako v prípade  Zmlúv,  takže  ho  nemožno  prehliadať v záujme  predčasného  uplatnenia  článku  16  ods. 4  ZEÚ.
Kontextuálna  analýza  teda  potvrdzuje  výklad  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  tak,  ako  je  uvedený v bode  42  vyššie.
Po  piate  treba  pripomenúť,  že  tento  výklad  potvrdzuje  zásada  právnej  istoty,  ktorá  na  jednej  strane  vyžaduje,  aby  právne  predpisy  boli  jasné a presné,  na  druhej  strane,  aby  ich  uplatnenie  bolo  pre  tých,  ktorí  im  podliehajú,  predvídateľné.  Uvedená  zásada  konkrétne  vyžaduje,  aby  právna  úprava  dotknutým  osobám  umožnila s istotou  poznať  rozsah  povinností,  ktoré  im  táto  úprava  stanovuje, a aby  mali  možnosť  jednoznačne  poznať  svoje  práva a povinnosti a podľa  toho  konať  (pozri  rozsudok z 1. júla  2008,  Ålands  Vindkraft, C‑573/12,  EU:C:2014:2037,  body  127 a 128 a citovanú  judikatúru).
Komisia v tejto  súvislosti  nemôže  tvrdiť,  že  podmieniť  uplatnenie  prechodného  ustanovenia  len  jednostrannou  žiadosťou  členského  štátu  by  umožňovalo  donekonečna  uplatňovať  toto  ustanovenie,  keďže z formálneho  hľadiska  by  bol  akt  naďalej  predmetom  rozhodovania  Rady  dovtedy,  kým  by  ho  nevzala  Komisia  späť.  Toto  tvrdenie  popiera  nielen  skutočnosť,  že  uplatnenie  prechodného  ustanovenia  podlieha  jedinej  podmienke,  že  členský  štát  podá  žiadosť  na  tento  účel,  ktorá  je  časovo  obmedzená,  keďže  musí  byť  predložená  najneskôr  do  31. marca 2017,  ale  aj  skutočnosť,  že  uznášania,  ktoré  vedú k hlasovaniu,  ukončia  uplatňovanie  tohto  prechodného  ustanovenia,  takže  nie  je  neobmedzené.
Naproti  tomu  výklad  navrhovaný  Komisiou,  ktorý  podmieňuje  uplatnenie  prechodného  ustanovenia  kumulatívnymi  požiadavkami  týkajúcimi sa  podania  žiadosti  členského  štátu a uskutočnenia  hlasovania  najneskôr  do  31. marca 2017,  by  na  konci  prechodného  obdobia  vyvolal  neistotu,  pokiaľ  ide o časovú  pôsobnosť  kvalifikovanej  väčšiny  podľa  vymedzenia  stanoveného v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36.  Keďže  dĺžka  trvania  prác  na  návrhu  aktu  sa  môže  meniť,  členský  štát  využívajúci  právo,  ktoré  mu  priznáva  toto  ustanovenie  počas  prechodného  obdobia,  najmä  ak  sa  dátum  jeho  žiadosti  približuje k 31.  marcu  2017,  by  totiž  nemal  istotu,  že  hlasovanie  by  sa  mohlo  skutočne  uskutočniť  podľa  uvedených  pravidiel. V prípade,  že  by  práce  na  návrhu  aktu  pokračovali  po  31.  marci  2017,  výklad  obhajovaný  Komisiou  by  mal  za  následok,  že  hlasovanie  by  sa  muselo  uskutočniť  kvalifikovanou  väčšinou  uvedenou v článku  16  ods. 4  ZEÚ,  zatiaľ  čo  finalizácia  týchto  prác  pred  týmto  dátumom,  ktorá  umožnila,  aby  sa  hlasovanie  uskutočnilo  pred  31.  marcom  2017,  by  viedla k uplatneniu  kvalifikovanej  väčšiny  vymedzenej v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36.  Okrem  toho  takýto  výklad  by  viedol  nielen k nedostatku  predvídateľnosti,  ale  mohol  by  viesť  aj k obchádzaniu  dotknutého  prechodného  ustanovenia  tým,  že  by  stanovil  dátum  hlasovania  na  neskorší  dátum,  než  je  31. marec 2017.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  sa  má  článok  3  ods. 2  Protokolu  č. 36  vykladať v tom  zmysle,  že  na  to,  aby  bol  návrh  aktu  prijatý  podľa  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  definovaných v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36,  ktoré  zodpovedajú  pravidlám  Zmluvy z Nice,  stačí,  aby  členský  štát  požiadal o uplatnenie  týchto  pravidiel v období  od  1. novembra  2014  do  31. marca 2017,  pričom  nie  je  nevyhnutné,  aby k hlasovaniu o predmetnom  návrhu  došlo  aj  medzi  týmito  dátumami.
Keďže v prejednávanej  veci  Poľská  republika  30. marca 2017  podala  žiadosť  podľa  článku  3  ods. 2  Protokolu  č. 36,  uvedené  pravidlá  sa  mali  uplatniť  pri  hlasovaní o návrhu  napadnutého  rozhodnutia  28. apríla  2017.
Z judikatúry  vyplýva,  že  nedodržanie  spôsobu  hlasovania  predstavuje  porušenie  podstatných  formálnych  náležitostí v zmysle  článku  263  ZFEÚ  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 23. februára  1988,  Spojené  kráľovstvo/Rada,  68/86,  EU:C:1988:85,  bod  49; z 28. apríla  2015,  Komisia/Rada, C‑28/12,  EU:C:2015:282,  bod  55, a z 20. septembra  2017,  Tilly‑Sabco/Komisia, C‑183/16 P,  EU:C:2017:704,  bod  115),  ktoré  nevyhnutne  vedie k zrušeniu  takto  vadného  aktu,  bez  ohľadu  na  skutočnosť,  či  toto  porušenie  spôsobilo  ujmu  tomu,  kto  sa  naň  odvoláva  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  6. apríla  2000,  Komisia/ICI, C‑286/95 P,  EU:C:2000:188,  bod  52; z 21. septembra  2017,  Feralpi/Komisa, C‑85/15 P,  EU:C:2017:709,  body  45  až  47, a z 8. septembra 2016,  Goldfish a i./Komisia, T‑54/14,  EU:T:2016:455,  bod  47).
Preto  otázka,  či  Komisia  mohla  zorganizovať  toto  hlasovanie  pred  1. aprílom 2017 a či  Poľská  republika  mohla  požiadať,  aby  sa  uvedené  hlasovanie  uskutočnilo  pred  týmto  dátumom,  nie  je  relevantná. V každom  prípade  vzhľadom  na  výsledok  hlasovania,  ako  je  uvedený v bode  13  vyššie,  podľa  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu a vymedzených v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36  nebol  prah  potrebný  na  prijatie  návrhu  napadnutého  rozhodnutia  dosiahnutý.
Treba  preto  vyhovieť  prvému  žalobnému  dôvodu a zrušiť  napadnuté  rozhodnutie  bez  toho,  aby  bolo  potrebné  preskúmať  druhý a tretí  žalobný  dôvod  uvedený  žalobcom.

O
časových

účinkoch

zrušenia

napadnut
ého

akt
u
Článok  264  druhý  odsek  ZFEÚ  stanovuje,  že  súd  Únie  uvedie,  ak  to  považuje  za  potrebné,  ktoré z účinkov  aktu,  ktorý  vyhlásil  za  neplatný,  sa  považujú  za  konečné.  Toto  ustanovenie  bolo  predovšetkým  vykladané  tak,  že z dôvodov  právnej  istoty  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 20. septembra  2017,  Tilly‑Sabco/Komisia, C‑183/16 P,  EU:C:2017:704,  bod  124, a zo  4. septembra 2018,  Komisia/Rada  (Dohoda s Kazachstanom), C‑244/17,  EU:C:2018:662,  bod  52],  ale  aj z dôvodov,  ktorých  cieľom  je  zabrániť  tomu,  aby  sa  nenarušila  kontinuita,  alebo  regresii  vo  vykonávaní  politík  uskutočňovaných  alebo  podporovaných  Úniou,  napríklad v oblasti  ochrany  životného  prostredia  alebo  verejného  zdravia,  umožňuje  zachovať  účinky  zrušeného  aktu  na  primerané  obdobie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 25. februára  1999,  Parlament/Rada, C‑164/97 a C‑165/97,  EU:C:1999:99,  body  22  až  24, a zo  16. apríla  2015,  Parlament/Rada, C‑317/13 a C‑679/13,  EU:C:2015:223,  body  72  až  74).
V prejednávanej  veci v odpovedi  na  otázku  Všeobecného  súdu  položenú  na  pojednávaní a týkajúcu  sa  prípadnej  úpravy  časových  účinkov  zrušenia, o ktorých  by  mohol  rozhodnúť,  Poľská  republika  vzniesla  proti  tomu  námietku,  zatiaľ  čo  Komisia  požiadala o takúto  úpravu v prípade  zrušenia  napadnutého  rozhodnutia.
Vzhľadom  na  skutočnosť,  že  BAT‑AEL  zavedené  napadnutým  rozhodnutím  slúžia  ako  základ  na účely stanovenia podmienok povolenia  na  prevádzkovanie  VSZ  vnútroštátnymi  orgánmi,  ako  je  uvedené v bode  1  vyššie,  zrušenie  napadnutého  rozhodnutia s okamžitým  účinkom  by  mohlo  ohroziť  jednotné  podmienky  povolenia  pre  tento  typ  zariadení v Únii a vyvolať  právnu  neistotu u dotknutých  strán,  najmä  prevádzkovateľov  VSZ,  až  do  nadobudnutia  účinnosti  nového  rozhodnutia  týkajúceho  sa  záverov o BAT.
Okrem  toho  zrušenie  napadnutého  rozhodnutia s okamžitým  účinkom  by  bolo v rozpore s cieľmi  zabezpečiť  vysokú  úroveň  ochrany  životného  prostredia a zlepšiť  kvalitu  životného  prostredia,  ako  sú  stanovené v článku  191  ods. 2  ZFEÚ,  článku  37  Charty  základných  práv  Európskej  únie a odôvodneniach  2 a 44,  ako  aj v článku  1  smernice  2010/75, k dosiahnutiu  ktorých  napadnuté  rozhodnutie  prispieva.
V dôsledku  toho  je  potrebné  zachovať  účinky  napadnutého  rozhodnutia  dovtedy,  kým v primeranej  lehote,  ktorá  nemôže  presiahnuť  dvanásť  mesiacov  odo  dňa  vyhlásenia  tohto  rozsudku,  nenadobudne účinnosť nový akt,  ktorý  ho  má  nahradiť a ktorý  má  byť  prijatý  podľa  pravidiel  upravujúcich  kvalifikovanú  väčšinu  stanovených v článku  3  ods. 3  Protokolu  č. 36.

O trovách
Podľa  článku  134  ods. 1  rokovacieho  poriadku  sa  účastníkovi  konania,  ktorý  vo  veci  nemal  úspech,  uloží  povinnosť  nahradiť  trovy  konania,  ak  to  bolo v tomto  zmysle  navrhnuté.  Keďže  Komisia  nemala  vo  veci  úspech,  je  opodstatnené  uložiť  jej  povinnosť  nahradiť  trovy  konania v súlade s návrhmi  Poľskej  republiky.
Článok  138  ods. 1  rokovacieho  poriadku  stanovuje,  že  členské  štáty a inštitúcie,  ktoré  vstúpili  do  konania  ako  vedľajší  účastníci konania,  znášajú  vlastné  trovy  konania.  Belgické  kráľovstvo,  Bulharská  republika,  Francúzska  republika,  Maďarsko a Švédske  kráľovstvo  preto  znášajú  svoje  vlastné  trovy  konania.
Z týchto  dôvodov
VŠEOBECNÝ  SÚD  (tretia  rozšírená  komora)
rozhodol  takto:
1.
Vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2017/1442 z 31. júla 2017, ktorým sa podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/75/EÚ stanovujú závery o najlepších dostupných technikách (BAT) pre veľké spaľovacie zariadenia, sa zrušuje.
2.
Účinky vykonávacieho rozhodnutia zrušeného na základe bodu 1 tohto výroku sa zachovávajú dovtedy, kým v primeranej lehote, ktorá nemôže presiahnuť dvanásť mesiacov odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku, nenadobudne účinnosť nový akt, ktorý ho má nahradiť a ktorý má byť prijatý podľa pravidiel upravujúcich kvalifikovanú väčšinu stanovených v článku 3 ods. 3 Protokolu (č. 36) o prechodných ustanoveniach.
3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Poľskej republiky.
4.
Belgické kráľovstvo, Bulharská republika, Francúzska republika, Maďarsko a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.
Collins
Kreuschitz
Csehi
De  Baere

Steinfatt
Rozsudok  bol  vyhlásený  na  verejnom  pojednávaní v Luxemburgu  27. januára 2021.
Podpisy
*
Jazyk konania: poľština.