CELEX: 62019CJ0677
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Zásady práva Únie
Zásada lojálnej spolupráce
Zásady ekvivalencie a efektivity
Vrátenie daní vybraných členským štátom v rozpore s právom Únie
Stanovená lehota na podanie žiadostí o vrátenie takýchto daní
Neexistencia podobnej lehoty na vrátenie súm vybraných týmto členským štátom v rozpore s vnútroštátnym právom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásad lojálnej spolupráce, ekvivalencie a efektivity, ktoré sú zásadami práva Únie.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi obchodnou spoločnosťou SC Valoris SRL (ďalej len „Valoris“) na jednej strane a Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Craiova – Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Vâlcea (Regionálne generálne riaditeľstvo verejných financií Vâlcea – Krajská správa verejných financií Vâlcea, Rumunsko) (ďalej len „Krajská správa verejných financií Vâlcea“) a Administraţia Fondului pentru Mediu (Správa finančných prostriedkov pre životné prostredie, Rumunsko) na druhej strane vo veci vrátenia sumy, ktorú táto spoločnosť zaplatila kolkom ako environmentálnu daň za motorové vozidlo, o ktorej sa po zaplatení rozhodlo, že nebola v súlade s právom Únie.
Právny rámec
OUG č. 9/2013
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 9/2013 privind timbrul de mediu pentru autovehicule (mimoriadne nariadenie vlády č. 9/2013 o kolkovej environmentálnej dani z motorových vozidiel) z 19. februára 2013 (
Monitorul Oficial al României
, časť I, č. 119 zo 4. marca 2013, ďalej len „OUG č. 9/2013“), bolo účinné od 15. marca 2013 do 31. januára 2017.
Článok 4 OUG č. 9/2013 stanovoval:
„Povinnosť zaplatiť kolkom [environmentálnu daň z motorových vozidiel] vzniká iba raz, a to:
a)
pri zápise do evidencie vedenej príslušnými orgánmi podľa zákona pri nadobudnutí vlastníckeho práva k motorovému vozidlu prvým vlastníkom v Rumunsku a vydaní osvedčenia o prihlásení do evidencie a evidenčného čísla;
…“
OUG č. 52/2017
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 52/2017 privind restituirea sumelor reprezentând taxa specială pentru autoturisme și autovehicule, taxa pe poluare pentru autovehicule, taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule și timbrul de mediu pentru autovehicule (mimoriadne nariadenie vlády č. 52/2017 o vrátení súm predstavujúcich osobitnú daň z osobných automobilov a iných motorových vozidiel, daň zo znečistenia motorovými vozidlami, daň zo znečisťujúcich emisií z motorových vozidiel a kolkovú environmentálnu daň z motorových vozidiel), zo 4. augusta 2017 (
Monitorul Oficial al României
, časť I, č. 644 zo 7. augusta 2017, ďalej len „OUG č. 52/2017“), nadobudlo účinnosť 7. augusta 2017.
Podľa článku 1 OUG č. 52/2017:
„1.   Daňovníci, ktorí zaplatili osobitnú daň z osobných automobilov a iných motorových vozidiel, upravenú v článkoch 214
‑214
zákona č. 571/2003, daňového zákonníka, v znení neskorších predpisov, daň zo znečistenia motorovými vozidlami upravenú mimoriadnym nariadením vlády č. 50/2008, ktorým sa stanovuje daň zo znečisťovania motorovými vozidlami, schváleným zákonom č. 140/2011, daň zo znečisťujúcich emisií z motorových vozidiel, upravenú zákonom č. 9/2012, ktorým sa stanovuje daň zo znečisťujúcich emisií z motorových vozidiel, v znení neskorších predpisov, a kolkovú environmentálnu daň z motorových vozidiel upravenú [OUG] č. 9/2013, ktorým sa stanovuje kolková environmentálna daň z motorových vozidiel, schváleným, zmeneným a doplneným zákonom č. 37/2014, v znení neskorších predpisov, a ktorým do nadobudnutia účinnosti tohto mimoriadneho nariadenia vlády neboli vrátené peniaze, môžu požiadať o ich vrátenie spolu s úrokmi splatnými za obdobie odo dňa výberu do dňa vrátenia, a to žiadosťou podanou príslušnému ústrednému daňovému orgánu. V tejto súvislosti sa uplatňuje úroková sadzba stanovená v článku 174 ods. 5 zákona č. 207/2015, daňového poriadku, v znení neskorších predpisov.
2.   Právo daňovníkov požiadať o vrátenie dane podľa odseku 1 vzniká dňom nadobudnutia účinnosti tohto mimoriadneho nariadenia vlády, a to bez ohľadu na dátum výberu dane, pričom žiadosť o vrátenie je, odchylne od ustanovení článku 219 zákona č. 207/2015 [, daňového poriadku,] v znení neskorších predpisov, potrebné podať v prekluzívnej lehote, ktorá uplynie 31. augusta 2018.
…“
Daňový poriadok
Článok 168 legea nr. 207/2015 privind Codul de procedură fiscală (zákon č. 207/2015, daňový poriadok) z 20. júla 2015 (
Monitorul Oficial al României
, časť I, č. 547 z 23. júla 2015, ďalej len „daňový poriadok“), stanovuje:
„1.   Daňovníkovi/platiteľovi dane sa na žiadosť vráti každá zaplatená alebo zadržaná suma, ktorá nebola dlžná.
…“
Podľa článku 219 daňového poriadku:
„Nárok daňovníka/platiteľa dane na vrátenie daňových pohľadávok sa premlčuje v lehote piatich rokov, ktorá začína plynúť 1. januára kalendárneho roka nasledujúceho po roku, v ktorom vznikol nárok na vrátenie.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Dňa 25. augusta 2014 Valoris, obchodná spoločnosť založená podľa rumunského práva, zaplatila pri prvom prihlásení ojazdeného motorového vozidla dovezeného z Holandska do evidencie v Rumunsku daň vo výške 2451 rumunských lei (RON) (približne 510 eur) ako „kolkovú environmentálnu daň z motorových vozidiel“ v súlade s článkom 4 písm. a) OUG č. 9/2013.
Dňa 7. augusta 2017 nadobudlo účinnosť OUG č. 52/2017. Z jeho preambuly vyplýva, že tento normatívny akt bol prijatý po vyhlásení rozsudkov z 9. júna 2016, Budişan (
C‑586/14
,
EU:C:2016:421
); z 30. júna 2016, Câmpean (
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
), ako aj z 30. júna 2016, Ciup (
C‑288/14
, neuverejnený,
EU:C:2016:495
), ktorými Súdny dvor rozhodol, že viaceré dane zavedené Rumunskom za znečistenie životného prostredia, vzťahujúce sa na motorové vozidlá, medzi ktoré patrí daň vyberaná ako uvedená kolková environmentálna daň, sú v rozpore s ustanoveniami práva Únie, najmä s ustanoveniami článku 110 ZFEÚ.
OUG č. 52/2017 v zmysle svojho článku 1 ods. 1 priznalo daňovníkom právo požiadať o vrátenie súm, ktoré zaplatili ako niektorú zo štyroch daní uvedených v názve tohto normatívneho aktu, o ktorých sa rozhodlo, že sú v rozpore s právom Únie (ďalej spoločne len „rumunské dane za znečistenie životného prostredia“), spolu s úrokmi v zákonnej výške za obdobie odo dňa výberu dane do dňa vrátenia. Podľa odseku 2 uvedeného článku 1 však odchylne od ustanovení článku 219 daňového poriadku museli byť takéto žiadosti podané príslušnému daňovému orgánu, pod hrozbou preklúzie, najneskôr do 31. augusta 2018.
Dňa 6. decembra 2018 podala Valoris žiadosť o vrátenie sumy, ktorú zaplatila ako kolkovú environmentálnu daň z motorových vozidiel, na Krajskú správu verejných financií Vâlcea, ktorá túto žiadosť zamietla listom zo 7. januára 2019 z dôvodu, že bola podaná po uplynutí lehoty.
Dňa 30. januára 2019 Valoris podala na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, Tribunalul Vâlcea (Súd prvého stupňa Vâlcea, Rumunsko), žalobu, ktorou sa domáhala, aby bola rumunským orgánom uložená povinnosť vrátiť jej spornú daň spolu s príslušnými úrokmi v zákonnej výške, hoci nedodržala prekluzívnu lehotu stanovenú v článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017. Na podporu svojej žaloby jednak uviedla, že táto
ad hoc
lehota je v rozpore s právom Únie, keďže obmedzuje možnosť daňovníkov získať vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú v rozpore s týmto právom, a jednak, že v judikatúre Súdneho dvora sa za primeranú lehotu na využitie takejto možnosti považuje lehota troch až piatich rokov.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že osobitná prekluzívna lehota stanovená na vrátenie daní uvedených v OUG č. 52/2017 bola približne jeden rok, teda odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto aktu 7. augusta 2017 do dňa uplynutia uvedenej lehoty 31. augusta 2018, zatiaľ čo všeobecná premlčacia lehota vzťahujúca sa na vrátenie daňových pohľadávok bola podľa článku 219 daňového poriadku stanovená na päť rokov a začína plynúť od 1. januára kalendárneho roka nasledujúceho po roku, v ktorom vznikol nárok na vrátenie dane.
Tento súd sa v prvom rade pýta, či prekluzívna lehota stanovená v článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017 na vrátenie daní vybraných v rozpore s právom Únie, pričom neexistuje podobná lehota na vrátenie súm vybraných v rozpore s vnútroštátnym právom, je zlučiteľná so zásadou lojálnej spolupráce vyplývajúcou z článku 4 ods. 3 ZEÚ, ako je vykladaná v judikatúre Súdneho dvora, a so zásadou ekvivalencie, ako ju definoval Súdny dvor.
Po druhé sa odvoláva na zásadu efektivity, ako ju definoval Súdny dvor, pričom zdôrazňuje, že lehota jedného roka stanovená v článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017 je kratšia ako lehoty na podanie opravného prostriedku pod hrozbou preklúzie, ktoré Súdny dvor považoval za primerané a vyhlásil za zlučiteľné s uvedenou zásadou.
Za týchto podmienok Tribunalul Vâlcea rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa zásady lojálnej spolupráce, ekvivalencie a efektivity vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je ustanovenie článku 1 ods. 2 [OUG č. 52/2017], ktorá stanovila prekluzívnu lehotu na podávanie žiadostí o vrátenie niektorých daní vybraných v rozpore s právom Únie v trvaní približne jedného roka, a to v prípade, že vnútroštátne právne predpisy nestanovujú obdobnú lehotu, pokiaľ ide o uplatnenie práva na vrátenie súm vybraných v rozpore s vnútroštátnym právom?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či:
–
na jednej strane sa zásada efektivity v spojení so zásadou lojálnej spolupráce má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, ktorá trvá približne jeden rok a plynie odo dňa nadobudnutia účinnosti tejto právnej úpravy, ktorej cieľom je napraviť porušenie uvedeného práva, a
–
na druhej strane zásada ekvivalencie v spojení so zásadou lojálnej spolupráce sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu približne jedného roka na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, pričom takúto lehotu tento členský štát nestanovil, pokiaľ ide o podobné žiadosti o vrátenie dane založené na porušení vnútroštátneho práva.
Treba uviesť, že hoci sa spor vo veci samej osobitne týka vrátenia sumy zaplatenej ako „kolková environmentálna daň z motorových vozidiel“, ktorú v Rumunsku zaviedlo OUG č. 9/2013, otázka položená vnútroštátnym súdom uvádza všeobecnejšie vrátenie „daní vybraných v rozpore s právom Únie“. Toto zovšeobecnenie je odôvodnené okolnosťou, že lehota určená ustanovením, ktoré je uvedené v tejto otázke, sa rovnako uplatňuje na vrátenie troch ďalších rumunských daní za znečistenie životného prostredia motorovými vozidlami, na ktoré sa vzťahuje OUG č. 52/2017 a ktoré majú podobnú povahu ako uvedená kolková environmentálna daň a Súdny dvor ich tiež vyhlásil za dane, ktoré sú v rozpore s právom Únie. Ako sa totiž uvádza v bodoch 10 a 11 tohto rozsudku, OUG č. 52/2017 bolo prijaté práve s cieľom ukončiť porušovanie práva Únie vyplývajúce zo zavedenia každej z týchto daní.
Na podporu svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd zdôrazňuje skutočnosť, že v rumunskom práve je „všeobecná“ premlčacia lehota stanovená v článku 219 daňového poriadku „podstatne dlhšia“ než „
ad hoc
“ prekluzívna lehota stanovená v článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017. Preto má pochybnosti o zlučiteľnosti tejto vnútroštátnej právnej úpravy so zásadami lojálnej spolupráce, ekvivalencie a efektivity, ako ich definoval Súdny dvor.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sú členské štáty podľa zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ povinné odstrániť nezákonné následky porušenia práva Únie a stanoviť procesné pravidlá pre prostriedky nápravy určené na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z tohto práva, ktoré nie sú menej výhodné než tie, ktoré sa týkajú podobných prostriedkov nápravy vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a ktoré nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2019, Inter‑Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, body
a
, ako aj z 11. septembra 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, bod
). Konkrétnejšie, v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v oblasti vrátenia neoprávnene vybraných vnútroštátnych daní prislúcha každému členskému štátu, aby upravil procesné pravidlá žalôb určených na ochranu práv vyplývajúcich z práva Únie, ale pod podmienkou, že uvedené pravidlá sú v súlade tak so zásadou ekvivalencie, ako aj zásadou efektivity (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. septembra 1998, Edis,
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, bod
, a z 11. apríla 2019, PORR Építési Kft.,
C‑691/17
,
EU:C:2019:327
, bod
), najmä pokiaľ de o stanovenie prekluzívnych alebo premlčacích lehôt uplatňujúcich sa na takéto žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. decembra 2017, Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, bod
, a z 19. decembra 2019, Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, bod
).
Súdny dvor spresnil, že dodržiavanie týchto požiadaviek sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie dotknutých pravidiel v celom konaní, na priebeh uvedeného konania a osobitosti týchto pravidiel na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov (pozri najmä rozsudky z 24. októbra 2018, XC a i.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, bod
; z 11. septembra 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, bod
, ako aj z 9. júla 2020, Vueling Airlines,
C‑86/19
,
EU:C:2020:538
, bod
).
Okrem toho Súdny dvor opakovane rozhodol, že zo zásady lojálnej spolupráce vyplýva, že členský štát nemôže prijať pravidlá, podľa ktorých vrátenie dane, ktorú Súdny dvor rozsudkom vyhlásil za daň v rozpore s právom Únie alebo ktorej nezlučiteľnosť s týmto právom vyplýva z takého rozsudku, podlieha podmienkam týkajúcim sa osobitne tejto dane, pričom tieto podmienky sú nevýhodnejšie v porovnaní s tými, ktoré by sa uplatňovali na takéto vrátenie, keby tieto pravidlá neboli prijaté (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. februára 1999, Dilexport,
C‑343/96
,
EU:C:1999:59
, bod
; z 30. júna 2016, Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, bod
, ako aj z 30. júna 2016, Ciup,
C‑288/14
, neuverejnený,
EU:C:2016:495
, bod
).
O zásade efektivity
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že v prípade neexistencie harmonizovaných pravidiel upravujúcich vrátenie daní uložených v rozpore s právom Únie si členské štáty zachovávajú možnosť uplatniť procesné pravidlá stanovené ich vnútroštátnym právnym poriadkom, najmä pokiaľ ide o premlčacie alebo prekluzívne lehoty, ale len za predpokladu, že v súlade so zásadou efektivity nie sú tieto pravidlá stanovené tak, aby bol výkon práv priznaných právom Únie prakticky nemožný alebo nadmerne sťažený. V tejto súvislosti je potrebné zohľadniť nielen všeobecné kritériá posúdenia pripomenuté v bode 22 tohto rozsudku, ale prípadne aj zásadu ochrany práva na obhajobu, zásadu právnej istoty a riadny priebeh konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2019, Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, body
,
a
, ako aj citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide konkrétne o premlčacie alebo prekluzívne lehoty, Súdny dvor rozhodol, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žaloby v zásade zodpovedá požiadavke efektivity, keďže táto požiadavka predstavuje uplatnenie základnej zásady právnej istoty, ktorá chráni tak dotknutú osobu, ako aj dotknutý správny orgán, aj keď uplynutie takých lehôt môže svojou povahou brániť dotknutým osobám, aby úplne alebo čiastočne uplatnili svoje práva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. decembra 2017, Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, bod
; z 11. septembra 2019, Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, bod
, ako aj z 19. decembra 2019, Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, bod
).
V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že lehota približne jedného roka, ktorá vyplýva z článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017, je „kratšia než iné lehoty [, o ktorých sa rozhodlo, že sú] zlučiteľné“ so zásadou efektivity, ktoré identifikoval v judikatúre Súdneho dvora. Vnútroštátny súd odkazuje predovšetkým na rozsudky z 15. septembra 1998, Edis (
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, bod
), a zo 17. novembra 1998, Aprile (
C‑228/96
,
EU:C:1998:544
, bod
a citovaná judikatúra), v ktorých sa vnútroštátne lehoty v dĺžke troch rokov, ktoré začínajú plynúť odo dňa napadnutého zaplatenia, považovali za primerané.
Súdny dvor však už rozhodol, že v závislosti od analyzovaných prípadov sa lehota jedného roka, ktorá je stanovená na podanie návrhov alebo žalôb založených na porušení práva Únie, sama osebe nezdá neprimeraná, ale len vtedy, ak začiatok plynutia tejto lehoty nie je stanovený tak, aby dotknutej osobe prakticky znemožňoval alebo nadmerne sťažoval výkon práv priznaných právom Únie. Za zlučiteľnú so zásadou efektivity sa tak predovšetkým považovala lehota jedného roka na podanie žaloby o náhradu škody spôsobenej oneskoreným prebratím smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, body
až
).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že zásada efektivity v spojení so zásadou lojálnej spolupráce nebráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, ktorá trvá približne jeden rok a začína plynúť odo dňa nadobudnutia účinnosti tejto právnej úpravy, ktorej cieľom je napraviť porušenie uvedeného práva.
O zásade ekvivalencie
V súlade s ustálenou judikatúrou dodržanie zásady ekvivalencie znamená, že členské štáty nestanovia pre žiadosti o vrátenie dane založené na porušení práva Únie nevýhodnejšie procesné pravidlá, než sú pravidlá uplatňujúce sa na žaloby, ktoré sú z hľadiska svojho predmetu, dôvodov a podstatných náležitostí podobné, ale sú založené na porušení vnútroštátneho práva. Jedine vnútroštátnemu súdu, ktorý má priame poznatky o procesných pravidlách určených vo vnútroštátnom práve na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, prislúcha overiť, či sú tieto pravidlá v súlade so zásadou ekvivalencie. Súdny dvor však môže vzhľadom na posúdenie, ku ktorému bude musieť pristúpiť vnútroštátny súd, poskytnúť tomuto súdu určité informácie slúžiace na výklad práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. júna 2016, Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, body
a
; z 31. mája 2018, Sziber,
C‑483/16
,
EU:C:2018:367
, body
,
a
, ako aj z 9. júla 2020, Raiffeisen Bank a BRD Groupe Société Générale,
C‑698/18 a C‑699/18
,
EU:C:2020:537
, body
a
).
V prejednávanej veci samotný vnútroštátny súd porovnáva na jednej strane prekluzívnu lehotu v trvaní približne jedného roka, ktorú tento súd považuje za „osobitnú lehotu“ a ktorá je stanovená v článku 1 ods. 2 OUG č. 52/2017 pre žiadosti o vrátenie nezákonne zaplatených súm na základe rumunských daní za znečistenie životného prostredia, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, a na druhej strane päťročnú premlčaciu lehotu, ktorú kvalifikuje ako „všeobecnú lehotu“ a považuje ju za „podstatne dlhšiu“ a ktorá je stanovená v článku 219 daňového poriadku pre žiadosti o vrátenie daňových pohľadávok.
Hoci rumunská vláda spochybňuje dôvodnosť tohto porovnania, uvádza, že cieľom prijatia uvedenej „osobitnej lehoty“ bolo práve zabrániť tomu, aby bol rozpočet Rumunska zaťažený platením úrokov v celkovej výške, ktorá by mohla byť príliš vysoká, ak by žiadosti o vrátenie daní, na ktoré sa vzťahuje OUG č. 52/2017, nepodliehali takejto osobitnej lehote jedného roka, akou je lehota zavedená týmto normatívnym aktom, ale všeobecnej lehote piatich rokov stanovenej v daňovom poriadku.
Navyše článok 1 ods. 2 OUG č. 52/2017 výslovne uvádza, že prekluzívna lehota, ktorá je v ňom stanovená, sa uplatňuje na žiadosti o vrátenie, ktoré patria do pôsobnosti tohto normatívneho aktu „odchylne od ustanovení článku 219 [daňového poriadku]“, ktorý sa týka žiadostí o „vrátenie daňových pohľadávok“ akejkoľvek povahy. Ako správne poznamenáva Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, hoci rumunské právo nestanovuje v súvislosti s vrátením súm vybraných v rozpore s vnútroštátnym právom prekluzívnu lehotu, ale premlčaciu lehotu, ktorej plynutie môže byť za určitých podmienok prerušené alebo pozastavené, predmetom žiadosti na základe článku 1 OUG č. 52/2017 je domáhanie sa vrátenia dane, ktoré zrejme predstavuje aj cieľ článku 219 daňového poriadku. Zdá sa teda, že žiadosti podané na základe prvého z týchto ustanovení a žiadosti podané na základe druhého majú podobný predmet a dôvody. To však môže overiť jedine vnútroštátny súd.
Preto s výhradou, že sa preukáže podobnosť dotknutých žiadostí, je potrebné preskúmať, či sú procesné pravidlá týkajúce sa prostriedkov nápravy, ktoré sú tak, ako je to vo veci samej, založené na OUG č. 52/2017, ktorého cieľom je napraviť porušenie pravidiel práva Únie, menej výhodné než procesné pravidlá týkajúce sa prostriedkov nápravy založených výlučne na porušení vnútroštátnych právnych noriem.
V tejto súvislosti stačí konštatovať, že ako v podstate uviedli tak vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí, ako aj Komisia vo svojich písomných pripomienkach, podania žiadostí o vrátenie daní uvedených v OUG č. 52/2017, založené na porušení práva Únie, podliehajú lehote v trvaní približne jedného roka, ktorá je podstatne kratšia, a teda menej výhodná než lehota piatich rokov, ktorá sa uplatňuje na žiadosti o vrátenie daňových pohľadávok založené na porušení vnútroštátneho práva.
Toto konštatovanie nemožno platne spochybniť tvrdeniami rumunskej vlády, podľa ktorých na jednej strane OUG č. 52/2017 priznalo novú lehotu daňovníkom, ktorým podľa skoršej právnej úpravy už uplynula alebo mala uplynúť premlčacia lehota piatich rokov, vzťahujúca sa na ich nárok na vrátenie daní, a na druhej strane, že systém zavedený týmto nariadením pre rumunské dane za znečistenie životného prostredia sa môže uplatniť aj na vrátenie týchto daní, pokiaľ sú v rozpore s vnútroštátnym právom.
Aj keď totiž prijatie OUG č. 52/2017, ktorým bol 31. august 2018 určený ako konečný dátum na podanie žiadostí o vrátenie rumunských daní za znečistenie životného prostredia, ktoré boli z pohľadu práva Únie zaplatené nezákonne, malo priaznivý účinok spočívajúci v predĺžení lehoty na vrátenie dane uplatňujúcej sa na niektorých daňovníkov, ktorí zaplatili tieto dane, je nesporné, že toto prijatie malo tiež nepriaznivý účinok spočívajúci v skrátení lehoty na vrátenie dane uplatňujúcej sa na iných daňovníkov, ktorí stratili plný prospech z lehoty piatich rokov stanovenej v článku 219 daňového poriadku, pričom toto ustanovenie zostalo naproti tomu v celom rozsahu účinné vo vzťahu k daňovým pohľadávkam, ktoré boli nezákonne zaplatené z pohľadu vnútroštátneho práva. Zásada ekvivalencie pritom neumožňuje kompenzovať znevýhodnenie vzniknuté jednej skupine daňovníkov výhodou poskytnutou inej skupine, ktorá sa nachádza v podobnej situácii.
Za týchto okolností treba konštatovať, že zásada ekvivalencie v spojení so zásadou lojálnej spolupráce bráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu približne jedného roka na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, hoci tento členský štát takúto lehotu nestanovil, pokiaľ ide o podobné žiadosti o vrátenie dane, ktoré sú založené na porušení vnútroštátneho práva.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba na položenú otázku odpovedať takto:
–
Zásada efektivity v spojení so zásadou lojálnej spolupráce sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, ktorá trvá približne jeden rok a plynie odo dňa nadobudnutia účinnosti tejto právnej úpravy, ktorej cieľom je napraviť porušenie uvedeného práva.
–
Zásada ekvivalencie v spojení so zásadou lojálnej spolupráce sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu približne jedného roka na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, pričom takúto lehotu tento členský štát nestanovil, pokiaľ ide o podobné žiadosti o vrátenie dane založené na porušení vnútroštátneho práva.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Zásada efektivity v spojení so zásadou lojálnej spolupráce sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, ktorá trvá približne jeden rok a plynie odo dňa nadobudnutia účinnosti tejto právnej úpravy, ktorej cieľom je napraviť porušenie uvedeného práva.

Zásada ekvivalencie v spojení so zásadou lojálnej spolupráce sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby právna úprava členského štátu stanovila pod hrozbou preklúzie lehotu približne jedného roka na podanie žiadostí o vrátenie daní, o ktorých sa rozhodlo, že sú nezlučiteľné s právom Únie, pričom takúto lehotu tento členský štát nestanovil, pokiaľ ide o podobné žiadosti o vrátenie dane založené na porušení vnútroštátneho práva.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: rumunčina.