CELEX: 62021CJ0436
Eelotsusetaotlus
Lennutransport
Määrus (EU) nr 261/2004
Artikli 3 lõike 1 punkt a
Kohaldamisala
Artikli 2 punktid f
h
Mõiste „pilet“
Mõiste „broneering“
Mõiste „ümberistumistega lend“
Reisibüroo kaudu tehtud broneering
Artikkel 7
Lennureisijatele lennu pikaajalise hilinemise eest antav hüvitis
Vedu, mis koosneb mitmest lennust, mida teostavad erinevad tegutsevad lennuettevõtjad
Liikmesriigis asuvast lennujaamast väljuv ümberistumistega lend, millel on vahemaandumine Šveitsis ja lõppsihtkoht kolmandas riigis

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (
EÜT 2004, L 46, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10), artikleid 2, 3 ja 7 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordialase kokkuleppe, millele kirjutati alla Luxembourgis 21. juunil 1999 ja mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu ja komisjoni 4. aprilli 2002. aasta otsusega 2002/309/EÜ Euratom teadus- ja tehnikakoostöö kokkuleppe suhtes Šveitsi Konföderatsiooniga seitsme kokkuleppe sõlmimise kohta (
EÜT 2002, L 114, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/41, lk 89), muudetud kõnealuse kokkuleppe alusel loodud Euroopa Liidu/Šveitsi õhutranspordi ühiskomitee 29. novembri 2017. aasta otsusega nr 1/2017 (
ELT 2017, L 348, lk 46
) (edaspidi „EÜ-Šveitsi kokkulepe“), artiklit 2 ja lisa.
Taotlus on esitatud lennureisijatele õigusabiteenust pakkuva äriühingu flightright GmbH ja lennuettevõtja American Airlines Inc. vahelises kohtuvaidluses lennu lõppsihtkohta saabumise pikaajalise hilinemise eest määruse nr 261/2004 alusel makstava hüvitise üle.
Õiguslik raamistik
Määruse nr 261/2004 põhjenduses 1 on märgitud:
„Õhutranspordi valdkonnas ühenduse võetava meetme eesmärk on muu hulgas tagada reisijate kaitstuse kõrge tase. Peale selle tuleks täielikult võtta arvesse kõiki tarbijakaitse üldisi nõudeid.“
Määruse artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
tegutsev lennuettevõtja
– lennuettevõtja, kes teostab või kavatseb teostada lennu reisijaga sõlmitud lepingu alusel või sellise teise füüsilise või juriidilise isiku nimel, kes on sõlminud reisijaga lepingu;
[…]
d)
reisikorraldaja
– korraldaja nõukogu 13. juuni 1990. aasta direktiivi 90/314/EMÜ (reisipakettide, puhkusepakettide ja ekskursioonipakettide kohta) (
EÜT 1990, L 158, lk 59
; ELT eriväljaanne 13/10, lk 132) artikli 2 punktis 2 määratletud tähenduses, välja arvatud lennuettevõtja;
[…]
f)
pilet
– reisimisõigust andev kehtiv dokument või muul kujul kui paberina esinev samaväärne dokument, sealhulgas elektrooniline dokument, mille on välja andnud või heaks kiitnud lennuettevõtja või tema volitatud esindaja;
g)
broneering
– tõsiasi, et reisijal on pilet või muu tõend, mis tõendab, et lennuettevõtja või reisikorraldaja on broneeringut tunnustanud ja selle registreerinud;
h)
lõppsihtkoht
– registreerimislauas esitatavale piletile märgitud sihtkoht või vahetute ümberistumistega lendude korral viimase lennu sihtkoht; […]
[…]“.
Selle määruse artikli 3 „Kohaldamisala” lõikes 1 on nähtud ette:
„Käesolevat määrust kohaldatakse:
a)
reisijate suhtes, kes lendavad välja asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva liikmesriigi territooriumi lennujaamast;
[…]“.
Sama määruse artikli 7 „Õigus hüvitisele“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kui osutatakse käesolevale artiklile, saavad reisijad hüvitist kuni:
a)
250 euro ulatuses kõikide kuni 1500 kilomeetri pikkuste lendude puhul;
b)
400 euro ulatuses kõikide üle 1500 kilomeetri pikkuste ühendusesiseste lendude ning kõikide muude 1500–3500 kilomeetri pikkuste lendude puhul;
c)
600 euro ulatuses kõikide muude kui punktides a või b nimetatud lendude puhul.
[…]“.
Määruse nr 261/2004 artiklis 13 „Õigus kahjude hüvitamisele“ on sätestatud:
„Kui tegutsev lennuettevõtja maksab hüvitist või täidab muid käesoleva määruse kohaseid kohustusi, ei või käesoleva määruse sätteid tõlgendada nii, et see kitsendaks õigust taotleda vastavalt kohaldatavale õigusele hüvitist mis tahes isikult, sealhulgas kolmandatelt isikutelt. Eelkõige ei piira käesolev määrus mingil moel tegutseva lennuettevõtja õigust taotleda hüvitist reisikorraldajalt või muult isikult, kellega tegutsev lennuettevõtja on sõlminud lepingu. […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
25. juulil 2018 Stuttgartist (Saksamaa) Kansas Citysse (Ameerika Ühendriigid) reisimiseks sõlmis reisija reisibürooga vahenduslepingu, mida kinnitab ühtne elektrooniline pilet esiteks lennule Stuttgartist Zürichisse (Šveits), mida teostas Swiss International Air Lines AG, ja teiseks kahele lennule vastavalt Zürichist Philadelphiasse (Ameerika Ühendriigid) ja Philadelphiast Kansas Citysse, mida teostas American Airlines. Selle pileti number oli kantud nende lendudega seotud pardakaartidele. Lisaks nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et nimetatud piletil oli teenuseosutajaks märgitud American Airlines ja see sisaldas ühtset broneerimisnumbrit (nn
filekey
) kogu teekonnale. Reisibüroo väljastas arve, millele oli kogu nimetatud teekonna ning Kansas Cityst Chicago (Ameerika Ühendriigid) ja Londoni (Ühendkuningriik) kaudu Stuttgarti tagasilennu kohta märgitud ühtne reisijahind.
Kui lennud Stuttgartist Zürichisse ja Zürichist Philadelphiasse toimusid plaanipäraselt, siis lend Philadelphiast Kansas Citysse hilines sihtkohta rohkem kui neli tundi.
flightright, kellele sellest hilinemisest tulenevad nõuded loovutati, nõuab Saksa kohtutes American Airlinesilt määruse nr 261/2004 artikli 7 lõike 1 punkti c alusel 600 euro suuruse hüvitise maksmist.
Esimeses kohtuastmes nõude rahuldamata jätmise jättis Landgericht Stuttgart (Stuttgarti apellatsioonikohus, Saksamaa) apellatsiooniastmes muutmata, leides, et American Airlines ei ole liikmesriigi territooriumilt väljuvat lendu teostanud tegutsev lennuettevõtja, mistõttu määrus nr 261/2004 ei ole tema suhtes kohaldatav ning järelikult ei tule selle määruse alusel mingit hüvitist maksta. Selle kohtu sõnul ei viita miski sellele, et põhikohtuasja kostja oleks võtnud lepingulise kohustuse teostada asjaomase reisija vedu Stuttgardist Kansas Citysse, ega sellele, et ta oleks võtnud veo teostamise kohustuse koodijagamise kokkuleppe alusel.
flightright esitas seejärel kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kes leiab, et vaidluse lahendus sõltub määruse nr 261/2004 artiklite 2, 3 ja 7 ning olenevalt asjaoludest ka EÜ-Šveitsi kokkuleppe tõlgendamisest.
Esimesena märgib see kohus, et vastavalt selle määruse artikli 3 lõike 1 punktile a on see määrus käesoleval juhul kohaldatav, kui kõnealust kolme lendu, millest koosneb vedu Stuttgartist Kansas Citysse, tuleb käsitada ühe üksusena Euroopa Kohtu praktika, eelkõige 31. mai 2018. aasta kohtuotsuse Wegener (
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
) ja 11. juuli 2019. aasta kohtuotsuse České aerolinie (
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
) tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kuigi sellest kohtupraktikast tuleneb, et kahte või enamat lendu, mille kohta on tehtud üks broneering, tuleb kui ümberistumisega lendu käsitada ühe tervikuna määruses nr 261/2004 ette nähtud hüvitise saamise õiguse seisukohast, tekib siiski küsimus, kas ühe broneeringu olemasolu tõendamiseks piisab sellest, kui reisibüroo paneb eri lennuettevõtjate teostatud lennud kokku üheks ja samaks lennuveoks, väljastab reisijale selle eest koguhinnaga arve ning annab välja ühtse elektroonilise pileti, või on selleks vajalik ka eriomane õiguslik suhe nende lennuettevõtjate vahel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kaldub arvama esiteks, et ühtse hinnaga broneering, mis väljendub ühtse pileti väljastamises kõikidele ümberistumistega lennu lendudele, on piisav järeldamaks, et nende lendude kohta on tehtud üks broneering käesoleva kohtuotsuse punktis 13 viidatud kohtupraktika tähenduses, ning teiseks, et määruse nr 261/2004 artikli 2 punktidest f ja g tuleneb, et reisijal on õigus nõuda tegutsevalt lennuettevõtjalt hüvitist, kui viimane ei ole konkreetset broneeringut väljastanud ega kinnitanud, kuid oli andnud niisuguse broneeringu tunnustamise ja registreerimise õiguse vahendajale või reisikorraldajale. Nimetatud kohus leiab, et niisugune tõlgendus on kooskõlas selle määruse põhjenduses 1 nimetatud eesmärgiga tagada reisijate kaitstuse kõrge tase, soodustades seega nende usaldust, kes pöörduvad piletiostu ajal lennuettevõtja heakskiidetud vahendaja poole.
Teisena, juhul kui nende sätete tõlgendus peaks olema vastupidine, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui vähemalt kahte kõnealust lendu, mida teostab American Airlines, st lende Zürichist Philadelphiasse ja Philadelphiast Kansas Citysse, tuleb käsitada ümberistumistega lennuna, siis tekib küsimus, kas määrus nr 261/2004 on kohaldatav Šveitsist kolmandasse riiki suunduva lennu puhul.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas vahetute ümberistumistega lennud määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti h tähenduses esinevad juba siis, kui reisibüroo paneb eri lennuettevõtjate lennud kokku üheks lennuveoks, väljastab reisijale selle eest koguhinnaga arve ning annab välja ühtse elektroonilise pileti, või on selleks vajalik ka eriomane õiguslik suhe tegutsevate lennuettevõtjate vahel?
2.
Juhul kui vajalik on eriomane õiguslik suhe tegutsevate lennuettevõtjate vahel:
Kas on piisav, kui esimeses küsimuses kirjeldatud liiki broneeringus on kokku pandud kaks teineteisele järgnevat lendu, mida teostab sama lennuettevõtja?
3.
Juhul kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt:
Kas [EÜ-Šveitsi kokkuleppe] artiklit 2 ning [selle] kokkuleppe lisasse lisatud viidet määrusele nr 261/2004 tuleb tõlgendada nii, et kõnealune määrus on kohaldatav ka reisijatele, kes alustavad Šveitsi territooriumil asuvast lennujaamast lendu kolmandasse riiki?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti h tuleb tõlgendada nii, et mõiste „ümberistumistega lend“ hõlmab vedu, mis koosneb mitmest lennust, mida teostavad erinevad tegutsevad lennuettevõtjad, kelle vahel ei ole eriomast õiguslikku suhet, kui need lennud on kokku pannud reisibüroo, kes on väljastanud koguhinnaga arve ja andnud selleks veoks välja ühtse pileti, mistõttu reisija, kes väljub liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast ja kelle viimane lend sihtkohta pikaajaliselt hilineb, võib tugineda hüvitise saamise õigusele kõnealuse määruse artikli 7 alusel.
Kõnealuse määruse artikli 2 punktis h on mõiste „lõppsihtkoht“ määratletud kui registreerimislauas esitatavale piletile märgitud sihtkoht või vahetute ümberistumistega lendude korral viimase lennu sihtkoht (vt selle kohta 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Folkerts,
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
, punktid
ja
, ning 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punkt
).
Mõistet „ümberistumistega lend“ selle sätte tähenduses tuleb mõista nii, et see viitab kahele või enamale lennule, mis moodustavad ühe terviku määruses nr 261/2004 ette nähtud hüvitise saamise õiguse seisukohast. Niisuguse olukorraga on tegemist siis, kui kahe või enama lennu kohta on tehtud ühtne broneering (31. mai 2018. aasta kohtuotsus Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punktid
ja
).
Mõiste „broneering“ on määruse nr 261/2004 artikli 2 punktis g määratletud kui „tõsiasi, et reisijal on pilet või muu tõend, mis tõendab, et lennuettevõtja või reisikorraldaja on broneeringut tunnustanud ja selle registreerinud“. Broneeringut tunnustada ja registreerida võivad nii lennuettevõtja kui ka reisikorraldaja selle artikli punkti d tähenduses. Mõiste „pilet“ selle määruse artikli 2 punkti f tähenduses hõlmab reisijale reisimisõigust andvat mis tahes materiaalset või mittemateriaalset dokumenti (11. oktoobri 2021. aasta kohtumäärus Vueling Airlines,
C‑686/20
, ei avaldata,
EU:C:2021:859
, punkt
), mille on välja andnud või heaks kiitnud lennuettevõtja või tema volitatud esindaja.
Neid mõisteid tuleb määruse nr 261/2004 põhjenduses 1 viidatud reisijate kaitstuse kõrge taseme huvides tõlgendada laialt (vt selle kohta 19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt,
C‑402/07 ja C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, punkt
, ja 4. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Finnair,
C‑22/11
,
EU:C:2012:604
, punkt
).
Ümberistumistega lennu puhul määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti h tähenduses hinnatakse selle määruse kohaldatavust lähtuvalt selle lennu esimesest väljumiskohast ja lõppsihtkohast. Kuna vastavalt nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 punktile a kohaldatakse seda määrust eelkõige reisijate suhtes, kes lendavad välja liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast, siis kuulub niisugusest lennujaamast väljuv ümberistumistega lend sama määruse kohaldamisalasse (vt selle kohta 11. juuli 2019. aasta kohtuotsus České aerolinie,
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
, punktid
–
).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all oleval reisijal oli reisbüroo väljastatud ühtne elektrooniline pilet, mis võimaldas tal reisida Stuttgartist Kansas Citysse kolme järjestikuse lennuga, ning et selle pileti number oli kantud nende lendudega seotud pardakaartidele. Lisaks nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et nimetatud piletile oli märgitud üksainus teenuseosutaja, nimelt American Airlines, ning ühtne broneerimisnumber (nn
filekey
) kogu teekonnale, mille eest esitati koguhinnaga arve.
Selles ei ole vaidlust, et ainult viimane lend, mis toimus täielikult väljaspool liidu territooriumi, hilines sihtkohta rohkem kui neli tundi. Et teha kindlaks, kas niisugusele reisijale nagu põhikohtuasjas käsitlusel, võib määruse nr 261/2004 alusel selle hilinemise eest hüvitist maksta, tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 20 viidatud kohtupraktikale kontrollida, kas seda viimast lendu tuleb käsitada osana ümberistumisega lennust selle määruse artikli 2 punkti h tähenduses, mis väljub liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast.
Sellega seoses tuleb märkida, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, siis nähtus, et põhikohtuasjas kõne all oleval reisijal oli pilet määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti f tähenduses, mis on tõend selle kohta, et reisikorraldaja oli broneeringut kogu teekonnale Stuttgartist Kansas Citysse tunnustanud ja registreerinud, nagu on ette nähtud selle artikli punktis g. Niisugust vedu tuleb pidada ühtseks broneeringuks ja seega ümberistumistega lennuks käesoleva kohtuotsuse punktis 20 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib küll, et lende, millest koosnes põhikohtuasjas kõne all olev vedu, teostasid erinevad tegutsevad lennuettevõtjad, nimelt Swiss International Air Lines ja American Airlines, ilma et nende vahel oleks olnud mingit eriomast õiguslikku suhet.
Sellegipoolest ei sea määruse nr 261/2004 ükski säte ümberistumistega lennu kvalifitseerimist sõltuvusse eriomase õigusliku suhte olemasolust nende tegutsevate lennuettevõtjale vahel, kes olenevalt olukorrast teostavad lende, millest koosneb see ümberistumistega lend (vt analoogia alusel 31. mai 2018. aasta kohtuotsus Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punkt
).
Niisugune lisatingimus oleks pealegi vastuolus selle määrusega taotletud eesmärgiga tagada reisijate kaitstuse kõrge tase, nagu on märgitud selle määruse põhjenduses 1, kuna see võib piirata reisijatele nimetatud määrusega antud õigusi, sealhulgas eelkõige õigust hüvitisele määruse nr 261/2004 artikli 7 alusel, kui nende lend sihtkohta pikaajaliselt ehk kolm või enam tundi hilineb (vt selle kohta 19. novembri 2009. aasta kohtuotsus Sturgeon jt,
C‑402/07 ja C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, punktid
ja
, ning 23. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Nelson jt,
C‑581/10 ja C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, punktid
ja
).
Lõpuks olgu märgitud, et määruse nr 261/2004 artikli 13 kohaselt võivad lennuettevõtjad, kes on teostanud need lennud, millest koosneb kõnealune ümberistumistega lend, taotleda vastavalt kohaldatavale õigusele hüvitist reisikorraldajalt või muult isikult, kellega nad on sõlminud lepingu. Niisiis ei takista see määrus tegutseval lennuettevõtjal, kes maksis ära nimetatud määruses ette nähtud hüvitise, esitada selle finantskoormuse eest hüvitise saamiseks nõue eelkõige selle isiku vastu, kelle vahendusel need piletid väljastati, juhul kui viimane on rikkunud oma kohustusi (vt selle kohta 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Azurair jt,
C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 ja C‑270/20
,
EU:C:2021:1038
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 261/2004 artikli 2 punkti h tuleb tõlgendada nii, et mõiste „ümberistumistega lend“ hõlmab vedu, mis koosneb mitmest lennust, mida teostavad erinevad tegutsevad lennuettevõtjad, kelle vahel ei ole eriomast õiguslikku suhet, kui need lennud on kokku pannud reisibüroo, kes on väljastanud koguhinnaga arve ja andnud selleks veoks välja ühtse pileti, mistõttu reisija, kes väljub liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast ja kelle viimane lend sihtkohta pikaajaliselt hilineb, võib tugineda hüvitise saamise õigusele kõnealuse määruse artikli 7 alusel.
Teine ja kolmas küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ja kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91, artikli 2 punkti h

tuleb tõlgendada nii, et

mõiste „ümberistumistega lend“ hõlmab vedu, mis koosneb mitmest lennust, mida teostavad erinevad tegutsevad lennuettevõtjad, kelle vahel ei ole eriomast õiguslikku suhet, kui need lennud on kokku pannud reisibüroo, kes on väljastanud koguhinnaga arve ja andnud selleks veoks välja ühtse pileti, mistõttu reisija, kes väljub liikmesriigi territooriumil asuvast lennujaamast ja kelle viimane lend sihtkohta pikaajaliselt hilineb, võib tugineda hüvitise saamise õigusele kõnealuse määruse artikli 7 alusel.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.