CELEX: 62022CJ0009
Eelotsusetaotlus
Keskkond
Direktiiv 2001/42/EÜ
Teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine
Artikli 2 punkt a
Mõiste „kavad ja programmid“
Artikli 3 lõike 2 punkt a
Keskkonnamõju hindamine
Linnavolikogu ja arendaja koostatud akt, mis ei ole siduv õigusakt
Direktiiv 2011/92/EL
Teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamine
Artikli 3 lõige 1
Kohustus teha kindlaks, kirjeldada ja hinnata projekti otsest ja kaudset mõju sobival viisil, võttes arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid
Siduvad ministri suunised hoonete kõrguse kohta

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiivi  2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT 2001, L 197, lk 30; ELT eriväljaanne 15/06, lk 157) artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõike 2 punkti a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT 2012, L 26, lk 1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL (ELT 2014, L 124, lk 1), artikli 2 lõiget 1.
Taotlus on esitatud ühelt poolt NJi ja OZi ning teiselt poolt An Bord Pleanála (ruumilise planeerimise amet, Iirimaa) (edaspidi „amet“) ning Irelandi (Iirimaa) ja Attorney Generali (peaprokurör, Iirimaa) vahelises kohtuvaidluses elamuehitusprojekti üle.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus

Direktiiv 2001/42
Direktiivi 2001/42 artikkel 1 „Eesmärgid“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada keskkonnakaitse kõrge tase ja aidata kaasa keskkonnakaalutluste integreerimisele kavade ja programmide koostamisse ja vastuvõtmisse, eesmärgiga edendada säästvat arengut, tagades vastavalt käesolevale direktiivile teatavate tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise.“
Direktiivi artikkel 2 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
kavad ja programmid
– kavad ja programmid, kaasa arvatud need, mida kaasrahastab Euroopa Ühendus, ja nende mis tahes muudatused:
–      mille koostab ja/või võtab vastu riigi, piirkondliku või kohaliku tasandi asutus või mille koostab asutus vastuvõtmiseks parlamendi või valitsuse õigusloomemenetluse kaudu, ja
–      mida nõutakse siseriiklike õigusnormidega;
[…]“.
Direktiivi artikkel 3 „Reguleerimisala“ näeb ette:
„1.      Vastavalt artiklitele 4–9 korraldatakse lõigetes 2–4 osutatud tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga kavade ja programmide keskkonnamõju hindamine.
2.      Kui lõikest 3 ei tulene teisiti, hinnatakse kõigi nende kavade ja programmide keskkonnamõju,
a)       mis on koostatud põllumajanduse, metsanduse, kalanduse, energeetika, tööstuse, veonduse, jäätmehoolduse, veemajanduse, telekommunikatsiooni, turismi, asulaplaneerimise või maakasutuse valdkonnas ja millega luuakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, mis on loetletud [27. juuni 1985. aasta] direktiivi 85/337/EMÜ [teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT 1985, L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248)] I ja II lisas; […]
[…]
3.      Lõikes 2 osutatud kavasid ja programme, milles määratakse väikese piirkonna kasutamine kohalikul tasandil, ning lõikes 2 osutatud kavade ja programmide väiksemaid muudatusi tuleb hinnata ainult siis, kui liikmesriigid otsustavad, et neil on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju.
[…]“.
Direktiivi artikkel 8 „Otsustamine“ sätestab:
„Kava või programmi koostamise ajal ja enne selle vastuvõtmist või menetlusse andmist tuleks võtta arvesse artikli 5 kohaselt koostatud keskkonnamõju hindamise aruannet, artikli 6 kohaselt avaldatud arvamusi ja artikli 7 kohaselt peetud mis tahes piiriüleste konsultatsioonide tulemusi.“

Direktiiv 2011/92
Direktiivi  2011/92 artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et enne teostusloa andmist nõutakse keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu tõenäoliselt oluliselt mõjutavatelt projektidelt teostusluba ja hinnatakse nende keskkonnamõju. Sellised projektid on piiritletud artiklis 4.“
Selle direktiivi artikli 3 lõige 1 näeb ette:
„Keskkonnamõju hindamisel tehakse kindlaks projekti otsene ja kaudne oluline mõju järgmistele elementidele ning kirjeldatakse ja hinnatakse seda sobival viisil, võttes arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid:
a)      elanikkond ja inimeste tervis;
b)      elurikkus, pöörates erilist tähelepanu [nõukogu 21. mai 1992. aasta] direktiivi 92/43/EMÜ [looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102)] ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta] direktiivi 2009/147/EÜ [loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT 2010, L 20, lk 7)] kohaselt kaitstud liikidele ja elupaikadele;
c)      maa, muld, vesi, õhk ja kliima;
d)      materiaalne vara, kultuuripärand ja maastik;
e)      punktides a–d osutatud elementide vastastikune mõju.“
Nimetatud direktiivi artikli 14 esimese lõigu kohaselt tunnistati selle direktiiviga kehtetuks direktiiv  85/337. Selle artikli teises lõigus on sätestatud, et „[v]iiteid direktiivile [85/337] tõlgendatakse viidetena direktiivile 2011/92“.

Iiri õigus
2000. aasta planeerimis- ja arendusseaduse (Planning and Development Act 2000) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „2000. aasta seadus“) artikli 15 lõige 1 sätestab:
„Planeerimisasutuse ülesandeks on võtta oma pädevuse piires meetmed, mis on vajalikud üldplaneeringu eesmärkide saavutamiseks.“
2000. aasta seaduse artikkel 28 „Ministri suunised“ näeb ette:
„(1)      Minister võib igal ajal anda käesoleva seaduse alusel planeerimisasutustele nende ülesandeid puudutavaid suuniseid ning planeerimisasutused peavad neid suuniseid oma ülesannete täitmisel arvesse võtma.
[…]
(1C)      Ilma et see piiraks lõike 1 üldist kohaldamist, võivad selles lõikes nimetatud suunised sisaldada erinõudeid seoses planeerimispoliitikaga, millest planeerimisasutused, piirkondlikud assambleed ja [amet] peavad oma ülesannete täitmisel juhinduma.
(2)      Vajaduse korral võtab [amet] oma ülesannete täitmisel arvesse lõike 1 kohaselt planeerimisasutustele adresseeritud suuniseid.
[…]“.
2000. aasta seaduse X osa „Keskkonnamõju hindamine“ eesmärk on võtta Iiri õiguskorda üle direktiiv 2011/92 ja selles  on sätestatud keskkonnamõju hindamise korraldamise eeskirjad.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
DBTR-SCR1 Fund, a Sub Fund of TWTC Multi-Family ICAV (edaspidi „DBTR“) esitas 25. mail 2020 taotluse loa saamiseks elamuehitusprojektile, mis hõlmas 416 elamispinda viies 2–16 korruselises hoones, üürnikele mõeldud hüvesid, ühist avalikku ruumi, lasteaedu, kaubanduspindu ja muud nendega seotud rajatisi Iirimaal Dublini kesklinna lõunaosas asuva kasutuseta seisva endise tehase territooriumil.
Ameti juhtiv linnaplaneerimisinspektor soovitas 20. augustil 2020 jätta taotlus rahuldamata.
Amet väljastas siiski 14. septembri 2020. aasta otsusega taotletud loa, kuid seadis sellele 24 tingimust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus High Courtis (kõrge kohus, Iirimaa) paluvad põhikohtuasja kaebajad selle otsuse tühistada. Nad paluvad samuti, et 2000. aasta seaduse artikkel 28 tunnistataks kehtetuks, kuna nende hinnangul on see liidu õigusega vastuolus.
Sellega seoses väidavad põhikohtuasja kaebajad ühelt poolt, et 14. septembri 2020. aasta otsus rikub direktiivi 2001/42, kuna see põhineb Strategic Development and Regeneration Area (SDRA) 12 – St Teresa’s Gardens and Environsi (strateegiline arendatav ja uuendatav ala 12, St Teresa’s Gardens ja selle ümbrus) üldkaval (edaspidi „üldkava“). Nimelt ei ole selle üldkava keskkonnamõju vaatamata nimetatud direktiivist tulenevatele nõuetele hinnatud.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et üldkava koostasid ühiselt DBTRi nõustajad ja Dublin City Council (Dublini linnavolikogu, Iirimaa) ning et selle võttis vastu viimati nimetatu.
Lisaks näeb üldkava väljatöötamise sõnaselgelt ette Dublin City Development Plan 2016–2022 (Dublini üldplaneering aastateks 2016–2022), mille punktis 2.2.8.1 on märgitud, et „Dublini linnavolikogu koostab piirkonnaspetsiifilised suunised strateegiliste arendatavate ja uuendatavate alade ning peamiste linnaosakeskuste kohta, kasutades […] skemaatilisi üldkavasid […]“.
Veel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi üldkava ei ole siduv õigusakt, on see siiski sõnaselgelt ette nähtud siduvaga instrumendiga, mille koostamine on ette nähtud 2000. aasta seaduses, nimelt Dublini üldplaneeringus aastateks 2016–2022. Lisaks on selle üldplaneeringu suhtes läbi viidud keskkonnamõju hindamine.
Lõpuks nähtub eelotsusetaotlusest, et üldkavas on ette nähtud niisuguste arenduste lubamine, mis ei oleks kooskõlas üldplaneeringuga, mistõttu tähendaks see üldplaneeringust kõrvalekaldumist, eelkõige seoses hoonete kõrgusega.
Teiselt  poolt rikub 2000. aasta seaduse artikli 28 lõikest 1C tulenev kohustus – mille kohaselt amet on kohustatud järgima ministri suuniseid, antud juhul suunised planeerimisasutustele linna-arenduse ja hoonete kõrguse kohta (detsember 2018)  (Urban Development and Building Heights Guidelines for Planning Authorities (December 2018); edaspidi „2018. aasta suunised“)) ja eelkõige nende osa Specific Planning Policy Requirement 3 (planeerimispoliitika erinõue nr 3; edaspidi erinõue nr 3“) – direktiivi 2011/92.
Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et 2018. aasta suunised võeti vastu eesmärgiga eemalduda energiamahukatest arengumudelitest ja luua segalinnu, mis on dünaamilisemad ja jätkusuutlikumad. Selleks on suuniste punktis 3.1 märgitud, et „seoses individuaalsete arendustaotluste ja kaebuste hindamisega on valitsuse poliitika niisugune, et hoonete kõrgust tuleb sobivates linnalistes asukohtades üldiselt suurendada. Seega eelistatakse meie kesklinnades ja teistes, ühistranspordiga varustatud linnalistes asukohtades kõrgemaid hooneid“.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib seega, et nimetatud suunised, mille keskkonnamõju on direktiivi 2001/42 alusel hinnatud, tulenevad peamiselt – kuigi mitte ainult – keskkonnakaitselistel kaalutlustel rajanevast poliitikast.
Neil asjaoludel otsustas High Court (kõrge kohus, Iirimaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 2001/42/EÜ artikli 2 punktist a tulenevalt hõlmab mõiste „kavad ja programmid […] ja nende mis tahes muudatused[,] mille koostab ja/või võtab vastu riigi, piirkondliku või kohaliku tasandi asutus“ niisugust kava või programmi, mille on ühiselt koostanud ja/või vastu võtnud kohaliku tasandi asutus ja erasektorisse kuuluv arendaja kui selle kohaliku tasandi asutuse omandis olevate maadega piirnevate maade omanik?
2.      Kas direktiivi 2001/42/EÜ artikli 2 punktist a tulenevalt hõlmab mõiste „kavad ja programmid […] ja nende mis tahes muudatused[,] mida nõutakse siseriiklike õigusnormidega“ niisugust kava või programmi, mis on sõnaselgelt ette nähtud seadusest tulenevas kohaliku omavalitsusasutuse (poolt seadusandliku sätte alusel kehtestatud) üldplaneeringus, kas üleüldse või juhul, kui selles üldplaneeringus on märgitud, et kohalik omavalitsusasutus „koostab piirkonnaspetsiifilised suunised strateegiliste arendatavate ja uuendatavate alade […] kohta, kasutades selleks asjakohaste vahenditena kohalikke planeeringuid, […] skemaatilisi üldkavasid ja kohalikke keskkonnakavasid“?
3.      Kas direktiivi 2001/42/EÜ artikli 3 lõike 2 punktist a tulenevalt hõlmab mõiste „kava[d] ja programmi[d,] […][,] mis on koostatud põllumajanduse, metsanduse, kalanduse, energeetika, tööstuse, veonduse, jäätmehoolduse, veemajanduse, telekommunikatsiooni, turismi, asulaplaneerimise või maakasutuse valdkonnas ja millega luuakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks projektidele, mis on loetletud direktiivi 85/337/EMÜ I ja II lisas“ niisugust kava või programmi, mis ei ole ise siduv, kuid on sõnaselgelt ette nähtud seadusest tulenevas siduvas üldplaneeringus, või milles on välja pakutud või ette nähtud sisuliselt muuta sellist kava, mis on ise läbinud keskkonnamõju strateegilise hindamise?
4.      Kas [direktiivi 2011/92/EL] artikli 2 lõikega 1 on vastuolus see, kui pädev asutus võtab keskkonnamõju hindamise käigus arvesse valitsuse siduvaid poliitilisi suuniseid, sealhulgas niisuguseid, mis ei põhine üksnes keskkonnaalastel kriteeriumidel ja milles on teatavatel asjaoludel määratletud olukorrad, kus ei tohi loa andmist välistada?“

Eelotsuse küsimuste analüüs

Esimene kuni kolmas küsimus
Esimese kuni kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi  2001/42 artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kava kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, kui esiteks on selle koostanud kohaliku tasandi asutus koostöös selles kavas nimetatud arendajaga, teiseks on see vastu võetud teises kavas või programmis sisalduva sätte kohaselt ja kolmandaks nähakse selles ette teises kavas või programmis kavandatust erinevaid arendusi.
Esiteks, mis puudutab direktiivi 2001/42 artikli 2 punkti a, siis tuleb märkida, et selles sättes on „kavad ja programmid“ direktiivi tähenduses määratletud selle kaudu, et need peavad vastama selles sättes esitatud kahele kumulatiivsele tingimusele, nimelt esiteks peab need koostama ja/või vastu võtma riigi, piirkondliku või kohaliku tasandi asutus või koostama asutus vastuvõtmiseks parlamendi või valitsuse õigusloomemenetluse kaudu (esimene tingimus) ning teiseks peavad need olema nõutud siseriiklike õigusnormidega (teine tingimus) (22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Bund Naturschutz in Bayern, C‑300/20, EU:C:2022:102, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna üldkava võttis vastu Dublini linnavolikogu, mis on kohalik asutus, siis tuleb asuda seisukohale, et see esimene tingimus on käesoleval juhul täidetud.
Sellega seoses ei ole tähtsust asjaolul, et selle kava koostasid koos DBTRi nõustajad ja Dublini linnavolikogu, kuna kava peab esimese tingimuse sõnastuse kohaselt „koosta[ma] ja/või võt[ma] vastu riigi, piirkondliku või kohaliku tasandi asutus“.
Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 27 nimetatud teist tingimust, siis tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et direktiivi 2001/42 tähenduses ja kohaldamisel on „nõutavad“ sellised kavad ja programmid, mille vastuvõtmist reguleerivad siseriiklikud õigusnormid, millega määratakse kindlaks nende vastuvõtmiseks pädevad asutused ja samuti nende koostamise menetlus. Võttes arvesse direktiivi  2001/42 artikli 2 punkti a eesmärki tagada keskkonnakaitse kõrge tase ning sätte soovitava toime säilitamiseks tuleb kava või programmi pidada „nõutavaks“, kui siseriiklikus õiguses on olemas konkreetne õiguslik alus, mis lubab pädevatel asutustel selle vastu võtta, isegi juhul, kui vastuvõtmine ei ole kohustuslik  (22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Bund Naturschutz in Bayern, C‑300/20, EU:C:2022:102, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna see säte ei puuduta mitte ainult selliseid kavasid ja programme, mida nõutakse või reguleeritakse seadus- või määrusandlike normidega, vaid ka neid, mis on nõutud või reguleeritud haldusnormidega, siis tuleb seda sätet tõlgendada nii, et see viitab põhimõtteliselt ka kavadele, mis on vastu võetud mõnes muus kavas ette nähtud õiguslikul alusel, nagu käesoleval juhul on Dublini üldplaneering aastateks  2016–2022.
Nagu Euroopa Komisjon sisuliselt väidab, saaksid liikmesriigid – juhul, kui riikliku, piirkondliku või kohaliku tasandi asutuste poolt vastu võetud kavad ja programmid, nagu see üldplaneering, oleksid põhimõtteliselt välistatud mõiste „siseriiklikud õigusnormid“ alt direktiivi 2001/42 artikli 2 punkti a tähenduses – keskkonnamõju hindamise kohustusest hõlpsasti kõrvale hoida, nähes kavas või programmis näiteks ette, et selle kava või programmi teatud aspektid määratletakse mõnes muus dokumendis.
Lisaks, nagu märgivad põhikohtuasja kaebajad, on planeerimisasutuste ülesanne 2000. aasta seaduse artikli 15 lõike 1 kohaselt võtta oma pädevuse piires meetmeid, mis on vajalikud üldplaneeringu eesmärkide saavutamiseks.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 30–32 esitatud kaalutlusi arvestades võib niisuguses kavas nagu Dublini üldplaneering aastateks  2016–2022 ette nähtud õiguslikul alusel vastu võetud kava kujutada endast kava, mille vastuvõtmist reguleerivad siseriiklikud õigusnormid direktiivi 2001/42 artikli 2 punkti a tähenduses, või 2000. aasta seaduse artikli 15 lõiget 1 arvestades isegi selliste sätetega nõutud kava.
Siiski peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas üldkava võib pidada vastuvõetuks käesoleva kohtuotsuse punktis 19 viidatud Dublini üldplaneeringu aastateks 2016–2022 sätte alusel.
Teiseks, mis puudutab direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 2 punkti a, siis tuleb meenutada, et selle sätte kohaselt tuleb keskkonnamõju hindamine läbi viia kõigi kavade ja programmide puhul, mis vastavad kahele kumulatiivsele tingimusele: need peavad olema koostatud kõnealuses sättes nimetatud valdkondade jaoks (esimene tingimus) ja looma raamistiku tulevase loa saamiseks projektidele, mis on loetletud direktiivi 2011/92 I ja II lisas (teine tingimus).
Kuna üldkava puudutab asulaplaneerimise ja/või maakasutuse valdkondi ning kuna nendele valdkondadele on direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 2 punktis a viidatud, on selles sättes nimetatud esimene tingimus täidetud.
Mis puudutab nimetatud sättes nimetatud teist tingimust, siis tuleb meenutada, et mõiste „kavad ja programmid“ hõlmab mis tahes akti, mis asjaomase valdkonna suhtes kohaldatavaid eeskirju ja kontrollimenetlusi määratledes kehtestab märkimisväärse hulga kriteeriume ja tingimusi, mida tuleb järgida tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga projektile või projektidele loa andmisel ja selle või nende teostamisel (22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Bund Naturschutz in Bayern, C‑300/20, EU:C:2022:102, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on ka korduvalt otsustanud, et mõiste „kavad ja programmid“ ei hõlma üksnes nende väljatöötamist, vaid ka nende muutmist, et seeläbi tagada tõenäoliselt olulist keskkonnamõju põhjustavate nõuete keskkonnamõju hindamine (12. juuni 2019. aasta kohtuotsus CFE, C‑43/18, EU:C:2019:483, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 3 kohaselt hõlmab see mõiste põhimõtteliselt ka artikli 3 lõikes 2 osutatud programmide väiksemaid muudatusi. Mis konkreetsemalt puudutab selliseid väiksemaid muudatusi, siis liikmesriigid on kohustatud kindlaks tegema selle, kas neil on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju.
Seega peab see mõiste tingimata hõlmama ka akte, mis kava või programmi muutmata võimaldavad siiski teha selles kavas või programmis määratletud elementidest erandeid, mille raames võidakse tulevikus anda luba direktiivi 2011/92 I ja II lisas loetletud projektide elluviimiseks.
Direktiivi 2001/42 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk tagada keskkonnakaitse kõrge tase ja aidata kaasa keskkonnakaalutluste integreerimisele kavade ja programmide koostamisse ja vastuvõtmisse, eesmärgiga edendada säästvat arengut, tagades vastavalt sellele direktiivile teatavate tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise.
See eesmärk satuks aga ohtu, kui oleks võimalik teha erandeid selles kavas või programmis määratletud raamistikust, mille kohta on tehtud keskkonnamõju hindamine direktiivi 2001/42 tähenduses ja mille koostamisel on võetud arvesse selle hindamise tulemusi vastavalt selle direktiivi artiklile 8, ilma et sellise erandi suhtes kehtiks vähemalt selle direktiivi artikli 3 lõikest 3 tulenev kohustus teha kindlaks, kas sellel erandil võib tõenäoliselt olla oluline mõju keskkonnale.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et enne üldkava vastuvõtmist oli põhikohtuasjas käsitletava ala arendamine hõlmatud Dublini üldplaneeringuga aastateks  2016–2022 ja Dublini linnavolikogu poolt 2017. aasta juulis vastu võetud raamarengukavaga, mille eesmärk oli selle kava sõnastuse kohaselt „tõlgendada [Dublini üldplaneeringu aastateks 2016–2022] [põhikohtuasjas käsitletava ala] planeerimise ja arenduse nõudeid ja põhimõtteid“.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et kuigi selles raamkavas oli ettepanek sellel alal 0,2 hektari suuruse pargi rajamiseks, näeb üldkava ette selle avaliku välisruumi kaotamise.
Teiselt poolt märgib see kohus, et kuigi üldkava ei muuda vormiliselt Dublini üldplaneeringut aastateks  2016–2022, näeb see ette taoliste arenduste lubamise, mis ei ole viimasega kooskõlas ja mis tähendaks tegelikult sellest erandi tegemist, kuna üldkavas on sõnaselgelt ette nähtud teistsugused arendused, eelkõige hoonete kõrguse osas.
Neid asjaolusid võib analüüsida nii, et üldkava on kava või programm, mis kuulub direktiivi 2001/42 kohaldamisalasse, välja arvatud juhul, kui asuda seisukohale, et need asjaolud tulenevad juba teistest aktidest, mille suhtes on läbi viidud keskkonnamõju hindamine selle direktiivi tähenduses, nagu 2018. aasta suunised.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski veel, et üldkava ei ole „iseenesest siduv“.
Samas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei vasta puhtalt indikatiivsed sätted direktiivi 2001/42 artikli 3 lõike 2 punktis a ette nähtud teisele tingimusele. Sellele tingimusele vastamiseks peavad need olema vähemalt siduvad lubade väljastamise valdkonnas pädevatele asutustele (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus A jt (Aalteri ja Nevele tuulepargid), C‑24/19, EU:C:2020:503, punktid 76 ja 77).
Üksnes siduvad aktid võivad piirata nende asutuste tegutsemisruumi ja välistada seega selliste projektide elluviimise tingimused, mis võivad osutuda keskkonnale soodsamaks, mistõttu tuleb niisuguste aktide puhul läbi viia keskkonnamõju hindamine direktiivi 2001/42 tähenduses.
Sellest järeldub, et vaid juhul, kui Iiri õiguse kohaselt on üldkava sellele ametiasutusele, kes on pädev andma põhikohtuasjas kõne all olevale projektile teostusluba, st käesoleval juhul ametile, siduv – mille kindlakstegemine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne –, tuleb asuda seisukohale, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 47 nimetatud lisatingimust, et see kava kuulub direktiivi 2001/42 kohaldamisalasse ja seega oleks pidanud selle suhtes kehtima vähemalt nimetatud direktiivi artikli 3 lõikega 3 liikmesriikidele pandud kohustus kontrollida, kas sellel kaval võib tõenäoliselt olla oluline mõju keskkonnale.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele kuni kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2001/42 artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et kava kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, kui esiteks on selle koostanud kohaliku tasandi asutus koostöös selles kavas nimetatud arendajaga, teiseks on see vastu võetud mõnes teises kavas või programmis sisalduva sätte alusel ja kolmandaks nähakse selles ette mõnes teises kavas või programmis kavandatust erinevaid arendusi tingimusel, et see on lubade väljastamise valdkonnas pädevatele asutustele vähemalt siduv.

Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/92 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad liikmesriigi pädevaid asutusi juhul, kui nad otsustavad, kas projektile luba anda või mitte, tegutsema kooskõlas suunistega, mis nõuavad võimaluse korral hoonete kõrguse suurendamist ja mille keskkonnamõju on direktiivi 2001/42 alusel hinnatud.
Käesoleval juhul heidavad põhikohtuasja kaebajad ametile ette, et ta võttis oma 14. septembri 2020. aasta otsuses arvesse 2018. aasta suuniseid.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 23, on nende suuniste eesmärk sisuliselt suurendada hoonete kõrgust teatud linnalistes asukohtades. Selles raamistikus näevad need ette erinõude nr 3, mis sätestab:
„Planeerimispoliitika erinõue on, et:
(A)      1)      planeerimisloa taotleja märgib, kuidas arendusettepanek vastab eespool nimetatud kriteeriumidele; ja
2)      planeerimisasutus oma hinnangus nõustub sellega, võttes arvesse laiemaid strateegilisi ja riikliku poliitika parameetreid, mis on ette nähtud riigi planeerimise raamdokumendis ja käesolevates suunistes,
planeerimisasutus võib anda sellele arendusele oma heakskiidu isegi siis, kui asjakohase üldplaneeringu või kohaliku planeeringu konkreetsetest eesmärkidest tuleneb teisiti.
[…]“.
2000. aasta seaduse artikli 28 lõike 1C kohaselt on planeerimisasutused oma ülesannete täitmisel kohustatud järgima erinõudeid, näiteks see  sama erinõue nr 3.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et liikmesriigi õiguskorras võib olla norme või nõudeid, millele direktiivi 2011/92 kohaldamisalasse kuuluvate projektide projekteerimine on allutatud ja mis võivad vajaduse korral välistada teatavad võimalused, isegi need, mis on konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades keskkonnale soodsamad.
Nagu nähtub direktiivi 2001/42 ettevalmistavatest materjalidest, võeti see direktiiv vastu just sel põhjusel. Nõukogu direktiivi ettepanekust teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta (COM(96) 511 (final)) (EÜT 1997, C 129, lk 14) tuleneb, et direktiivi 2001/42 vastuvõtmist põhjendati eelkõige sellega, et direktiivi 85/337 kohaldamine oli näidanud, et projektide hindamisel oli oluline keskkonnamõju juba varasemate planeerimismeetmete alusel kindlaks tehtud, ja järelikult ei olnud neid vaatamata sellele, et neid mõjusid oli võimalik uurida projektide hindamise raames, enam võimalik täielikult arvesse võtta vaidlusaluse projekti heakskiitmisel, mistõttu oli mõistlikum uurida neid mõjusid juba ettevalmistavate meetmete etapis ja võtta need arvesse selles kontekstis.
Käesoleval juhul aga, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 24, viidi 2018. aasta suuniste suhtes läbi keskkonnamõju hindamine direktiivi 2001/42 tähenduses.
Teiseks nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust ühelt poolt, et nendes suunistes on rõhutatud, et „[…] ettepanekute põhjendamiseks võib nõuda erihindamisi ja need võivad hõlmata […] keskkonnamõju hindamise asjakohaseid nõudeid, sealhulgas [direktiivi 2001/42 tähenduses keskkonnamõju strateegilist  hindamist], [direktiivi 2011/92 tähenduses keskkonnamõju hindamist], [direktiivi 92/43 tähenduses] asjakohast hindamist ja vajaduse korral ökoloogilise mõju hindamist“.
Teiseks ei ilmne – mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et 2000. aasta seaduse artikli 28 lõikes 1C planeerimisasutustele ette nähtud kohustus järgida konkreetseid planeerimispoliitilisi nõudeid, mis võivad sisalduda sellistes suunistes, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võiks kuidagi mõjutada Iirimaa pädevatele asutustele selle seaduse – mille eesmärk on direktiivi 2011/92 ülevõtmine Iiri õigusesse – X osa alusel pandud kohustusi ja eelkõige kõnealuse direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohustust teha kindlaks projekti otsene ja kaudne oluline mõju selles sättes loetletud elementidele ning kirjeldada ja hinnata seda sobival viisil, võttes arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid.
Tuleb lisada, et igal juhul näib erinõude nr 3 sõnastusest, mille kohaselt planeerimisasutus „võib“ arenduse heaks kiita, tulenevat, et see nõue ei ole absoluutne ega nõua seega hoonete kõrguse suurendamist võrreldes kõrgusega, mis võib olla ette nähtud kehtivas üldplaneeringus, mida peab siiski kontrollima ka eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2011/92 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad liikmesriigi pädevaid asutusi juhul, kui nad otsustavad, kas projektile luba anda või mitte, tegutsema kooskõlas suunistega, mis nõuavad võimaluse korral hoonete kõrguse suurendamist ja mille keskkonnamõju on direktiivi 2001/42 alusel hinnatud.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. juuni 2001. aasta direktiivi 2001/42/EÜ teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 2 punkti a ja artikli 3 lõikeid 2 ja 3
tuleb tõlgendada nii, et
kava kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse, kui esiteks on selle koostanud kohaliku tasandi asutus koostöös selles kavas nimetatud arendajaga, teiseks on see vastu võetud mõnes teises kavas või programmis sisalduva sätte alusel ja kolmandaks nähakse selles ette mõnes teises kavas või programmis kavandatust erinevaid arendusi tingimusel, et see on lubade väljastamise valdkonnas pädevatele asutustele vähemalt siduv.
2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiiviga 2014/52/EL,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad liikmesriigi pädevaid asutusi juhul, kui nad otsustavad, kas projektile luba anda või mitte, tegutsema kooskõlas suunistega, mis nõuavad võimaluse korral hoonete kõrguse suurendamist ja mille keskkonnamõju on direktiivi 2001/42 alusel hinnatud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.