CELEX: 62021CJ0410
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējoši darba ņēmēji
Sociālais nodrošinājums
Piemērojamie tiesību akti
Regula (EK) Nr. 987/2009
5. pants
A 1 sertifikāts
Provizoriska atsaukšana
Saistoša iedarbība
Krāpnieciski iegūts vai izmantots sertifikāts
Regula (EK) Nr. 883/2004
13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts
Personas, kas parasti veic algotu darbu divās vai vairāk dalībvalstīs
Juridiskās adreses dalībvalsts tiesību aktu piemērojamība
Jēdziens “juridiskā adrese”
Uzņēmums, kas ir saņēmis Kopienas autopārvadājumu atļauju saskaņā ar Regulām (EK) Nr. 1071/2009 un (EK) Nr. 1072/2009
Ietekme
Krāpnieciski iegūta vai izmantota licence

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012 (
OV 2012, L 149, 4. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), 5. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (
OV 2009, L 284, 1. lpp.
), kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 987/2009”), 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 11. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1071/2009 (2009. gada 21. oktobris), ar ko nosaka kopīgus noteikumus par autopārvadātāja profesionālās darbības veikšanas nosacījumiem un atceļ Padomes Direktīvu 96/26/EK (
OV 2009, L 300, 51. lpp.
), kā arī 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1072/2009 (2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautisko kravas autopārvadājumu tirgum (
OV 2009, L 300, 72. lpp.
).
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar diviem kriminālprocesiem, kas ierosināti, pirmkārt, pret FU un
DRV Intertrans BV
(lieta C‑410/21) un, otrkārt, pret
Verbraeken J. en Zonen BV
un PN (lieta C‑661/21) par krāpšanu saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksām.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 883/2004
Regulas Nr. 883/2004 15. apsvērumā ir noteikts:
“Uz personām, kas pārvietojas Kopienā, jāattiecina tikai vienas dalībvalsts sociālās nodrošināšanas shēma, lai novērstu valstu piemērojamo tiesību aktu noteikumu pārklāšanos un sarežģījumus, kas var rasties tās rezultātā.”
Regulas Nr. 883/2004 II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ir ietverts tās 11.–16. pants.
Šīs regulas 11. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.”
Minētās regulas 13. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Uz personu, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs, attiecas:
[..]
b)
ja viņa dzīvesvietas dalībvalstī neveic būtisku savas darbības daļu:
i)
tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, ja šo personu nodarbina viens uzņēmums vai darba devējs; [..]
[..].”
Saskaņā ar šīs pašas regulas 72. panta a) punktu Administratīvā komisija sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai (turpmāk tekstā – “Administratīvā komisija”) tostarp ir atbildīga par visiem administratīvajiem vai interpretācijas jautājumiem, ko rada Regulas Nr. 883/2004 vai Regulas Nr. 987/2009 tiesību normas.
Regulas Nr. 883/2004 76. pantā “Sadarbība” ir noteikts:
“[..]
4.   Lai nodrošinātu šās regulas pareizu īstenošanu, iestādēm un personām, uz kurām attiecas šī regula, ir savstarpējas informēšanas un sadarbības pienākums.
[..]
6.   Ja rodas grūtības, interpretējot vai piemērojot šo regulu, un tādēļ varētu tikt apdraudētas tādas personas tiesības, uz kuru tā attiecas, kompetentās dalībvalsts vai attiecīgās personas dzīvesvietas dalībvalsts iestāde sazinās ar attiecīgās(‑o) dalībvalsts(‑u) iestādi(‑ēm). Ja pienācīgā termiņā nav iespējams rast risinājumu, attiecīgās iestādes var lūgt iesaistīties Administratīvo komisiju.”
Šīs regulas 90. panta 1. punktā ir paredzēts:
“[Padomes Regulu (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (
OV 1971, L 149, 2. lpp.
),] atceļ no šīs regulas piemērošanas dienas.
[..]”
Regula Nr. 987/2009
Regulas Nr. 987/2009 2. un 6. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
Efektīvāka un ciešāka sadarbība starp sociālā nodrošinājuma iestādēm ir būtisks faktors, lai ļautu tām personām, uz kurām attiecas [Regula Nr. 883/2004], izmantot savas tiesības visdrīzākajā laikā un ar vislabākajiem nosacījumiem.
[..]
(6)
Dažu procedūru nostiprināšana nodrošinātu lielāku juridisko noteiktību un pārredzamību [Regulas Nr. 883/2004] izmantotājiem. [..]”
Šīs regulas 5. pantā “Citas dalībvalsts izsniegtu dokumentu un apstiprinošu pierādījumu juridiskais spēks” ir noteikts:
“1.   Dalībvalsts iestādes izsniegtus dokumentus, kas norāda personas stāvokli [Regulas Nr. 883/2004] un [šīs regulas] piemērošanas vajadzībām, un apstiprinošos pierādījumus, uz kuru pamata dokuments ir izsniegts, citas dalībvalsts iestādes atzīst, ja tā dalībvalsts, kas tos izdeva, nav tos atsaukusi vai pasludinājusi par spēkā neesošiem.
2.   Ja ir šaubas par dokumenta derīgumu vai to faktu pareizību, uz kuriem dokumentā norādītā informācija balstās, tās dalībvalsts iestāde, kas saņem dokumentu, lūdz izdevējiestādei nepieciešamo skaidrojumu un vajadzības gadījumā šā dokumenta atsaukumu. Izdevējiestāde pārskata dokumenta izsniegšanas pamatojumu un vajadzības gadījumā to atsauc.
3.   Saskaņā ar 2. punktu, ja pastāv šaubas par attiecīgās personas sniegto informāciju, dokumenta vai apstiprinošu pierādījumu derīgumu vai to faktu pareizību, uz kuriem dokumentā norādītā informācija balstās, dzīvesvietas vai uzturēšanās vietas iestāde, ciktāl tas iespējams, pēc kompetentās iestādes lūguma veic attiecīgu informācijas vai dokumentu pārbaudi.
4.   Ja attiecīgās iestādes nevar vienoties, kompetentās iestādes lietu var iesniegt Administratīvajā komisijā ne ātrāk kā mēnesi pēc dienas, kad iestāde, kas saņēma dokumentu, iesniedza savu pieprasījumu. Administratīvā komisija cenšas samierināt puses sešu mēnešu laikā no lietas iesniegšanas dienas.”
Minētās regulas 14. panta 5.a punkta pirmā daļa ir izteikta šādā redakcijā:
“Piemērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, “juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta” ir tā juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kur tiek pieņemti uzņēmuma svarīgākie lēmumi un īstenota tā centrālā pārvalde.”
Saskaņā ar šīs pašas regulas 19. panta 2. punktu:
“Pēc attiecīgās personas vai darba devēja lūguma tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti ir piemērojami, ievērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, nodrošina apliecinājumu, ka šādi tiesību akti ir piemērojami, un vajadzības gadījumā norāda, līdz kuram datumam un ar kādiem nosacījumiem.”
Regulas Nr. 987/2009 20. pantā “Iestāžu sadarbība” ir noteikts:
“1.   Attiecīgās iestādes tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kuras tiesību aktus piemēro personai, ievērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, dara pieejamu informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu dienu, no kuras minētie tiesību akti kļūst piemērojami, un iemaksu apmēru, kuras minētajai personai un tās darba devējam jāmaksā saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem.
2.   Tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību aktus piemēro personai, ievērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, nodrošina informāciju par dienu, kad šo tiesību aktu piemērošana stājas spēkā, tās dalībvalsts kompetentās iestādes norādītajai iestādei, kuras tiesību aktiem minētā persona bija pakļauta kā pēdējiem.”
Šīs regulas 96. panta 1. punktā ir paredzēts:
“[Padomes Regulu (EEK) Nr. 574/72 (1972. gada 21. marts), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 (
OV 1972, L 74, 1. lpp.
),] atceļ no 2010. gada 1. maija.
[..]”
Regula Nr. 1071/2009
Regulas Nr. 1071/2009 3. panta “Autopārvadātāja profesionālās darbības veikšanas prasības” 1. punktā ir paredzēts:
“Uzņēmumiem, kas veic autopārvadātāja profesionālo darbību:
a)
faktiski un stabili jāveic uzņēmējdarbība kādā dalībvalstī;
[..].”
Šīs regulas 5. pants “Nosacījumi attiecībā uz uzņēmējdarbības veikšanas vietu” ir izteikts šādā redakcijā:
“Lai izpildītu 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā izvirzītās prasības, uzņēmumam attiecīgajā dalībvalstī ir:
a)
jābūt juridiskai adresei ar telpām, kurās uzņēmums glabā svarīgākos uzņēmējdarbības dokumentus, jo īpaši visus grāmatvedības dokumentus, personālvadības dokumentus, darba un atpūtas laika uzskaites dokumentus un visus citus dokumentus, kuriem jābūt kompetentajai iestādei pieejamiem, lai pārbaudītu atbilstību šīs regulas nosacījumiem. Dalībvalstis var izvirzīt prasības, ka arī citi dokumenti jebkurā laikā ir pieejami to uzņēmumu telpās, kas to teritorijā veic uzņēmējdarbību;
b)
pēc atļaujas piešķiršanas tam jābūt vienam vai vairākiem transportlīdzekļiem, kas ir pilnīgā uzņēmuma īpašumā vai rīcībā, piemēram, izmantojot nomas–izpirkuma vai nomas vai līzinga līgumu, un kuri ir reģistrēti vai kā savādāk piedalās satiksmē saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem;
c)
efektīvi un pastāvīgi un ar nepieciešamo administratīvo aprīkojumu jāveic darbības attiecībā uz b) apakšpunktā minētajiem transportlīdzekļiem šīs dalībvalsts saimnieciskās darbības centrā, turklāt izmantojot piemērotas tehniskas ierīces un aprīkojumu.”
Minētās regulas 11. panta 1. punktā ir noteikts:
“Transporta uzņēmumiem, kas atbilst 3. pantā paredzētajām prasībām, pēc pieteikuma iesniegšanas atļauj veikt autopārvadātāja profesionālo darbību. Kompetentā iestāde pārliecinās, ka uzņēmums, kas iesniedzis pieteikumu, atbilst minētajā pantā paredzētajām prasībām.”
Šīs pašas regulas 12. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Kompetentās iestādes uzrauga, vai uzņēmumi, kuri saņēmuši atļauju autopārvadātāja profesionālās darbības veikšanai, pastāvīgi atbilst 3. pantā paredzētajām prasībām. [..]”
Regula Nr. 1072/2009
Saskaņā ar Regulas Nr. 1072/2009 3. pantu:
“Starptautiskos pārvadājumus veic ar Kopienas atļauju un, ja transportlīdzekļa vadītājs ir trešās valsts valstspiederīgais, kopā ar transportlīdzekļa vadītāja atestātu.”
Šīs regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar šo regulu dalībvalsts piešķir Kopienas atļauju visiem pārvadātājiem, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, ja:
a)
viņi saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem un ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī; un
b)
viņi dalībvalstī, kurā tie veic uzņēmējdarbību, saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem un pašas dalībvalsts tiesību aktiem par nodarbošanos ar autopārvadājumiem ir tiesīgi veikt starptautiskos kravu autopārvadājumus.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑410/21
FU vada sabiedrību
DRV Intertrans BV
, kuras juridiskā adrese ir Beļģijā. Viņš kopā ar sievu izveidoja sabiedrību
Md Intercargo s. r. o
., kuras juridiskā adrese ir Slovākijā. Abu šo sabiedrību darbība ir iekšzemes un starptautiskie pārvadājumi.
Slovākijas kompetentā iestāde izdeva A 1 sertifikātus, kas, piemērojot Regulas Nr. 987/2009 19. panta 2. punktu, apliecina vairāku sabiedrības
Md Intercargo
darba ņēmēju dalību Slovākijas sociālā nodrošinājuma sistēmā (turpmāk tekstā – “attiecīgie darba ņēmēji”).
FU darbību un saiknes starp iepriekš minētajām sabiedrībām pārbaudīja
Sociale Inspectie
(Sociālā inspekcija, Beļģija; turpmāk tekstā – “Beļģijas Sociālā inspekcija”), kura atklāja, ka
Md Intercargo
patiesībā tika pārvaldīta no Beļģijas, kur tika sniegta lielākā daļa tās pārvadājumu pakalpojumu. Beļģijas Sociālā inspekcija uzskata, ka
Md Intercargo
tika izveidota, lai darba ņēmēju norīkošanas ceļā
DRV Intertrans
nodarbinātu lētu darbaspēku. Lai gan
Md Intercargo
bija Slovākijas iestāžu izdota Kopienas autopārvadājumu atļauja, tā neveica nekādu nozīmīgu saimniecisku darbību Slovākijā, un to bija apstiprinājušas šīs dalībvalsts iestādes, atbildot uz Beļģijas Sociālās inspekcijas jautājumu.
Pamatojoties uz šo Beļģijas Sociālās inspekcijas veikto pārbaudi, pret FU un
DRV Intertrans
tika sākta kriminālvajāšana
correctionele rechtbank West‑Vlaanderen
,
afdeling Brugge
(Rietumflandrijas Krimināltiesas Briges nodaļa, Beļģija) par krāpšanu saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksām laikposmā no 2013. gada 17. jūlija līdz 2014. gada 11. oktobrim.
Šī kriminālprocesa gaitā Beļģijas Sociālā inspekcija 2016. gada 26. oktobrī lūdza Slovākijas izdevējiestādi ar atpakaļejošu spēku atsaukt A 1 sertifikātus attiecībā uz konkrētajiem darba ņēmējiem.
Ar 2016. gada 20. decembra vēstuli Slovākijas izdevējiestāde atbildēja, ka tā ir nesekmīgi mēģinājusi veikt sabiedrības
Md Intercargo
pārbaudi, un lūdza Beļģijas Sociālo inspekciju tai nosūtīt savas izmeklēšanas rezultātus un visus šajā lietā apkopotos pierādījumus, lai tā varētu izlemt, vai tā piekrīt ar atpakaļejošu spēku piemērot attiecīgajiem darba ņēmējiem Beļģijas sociālā nodrošinājuma sistēmu. Ņemot vērā nopietnās šaubas, kas tai bija par šīs sabiedrības patieso juridisko adresi, un šī sprieduma 25. un 26. punktā minēto kriminālprocesu, Slovākijas izdevējiestāde norādīja, ka tā provizoriski atsauc visus A 1 sertifikātus attiecībā uz konkrētajiem darba ņēmējiem, tādējādi no šī brīža šiem sertifikātiem vairs neesot saistoša spēka un Beļģijas iestādes tādējādi varot turpināt minēto kriminālprocesu. Tomēr šī izdevējiestāde uzsvēra, pirmkārt, ka vienīgi pierādījumi, kas Beļģijas Sociālajai inspekcijai tai bija jāiesniedz, un Beļģijas tiesās notiekošā kriminālprocesa iznākums tai ļaušot galīgi noteikt attiecīgajiem darba ņēmējiem piemērojamos tiesību aktus un, otrkārt, ka, sagaidot minēto, šie darba ņēmēji joprojām būšot pakļauti Slovākijas sociālā nodrošinājuma sistēmai un neviens no attiecīgajiem A 1 sertifikātiem netikšot galīgi atsaukts.
Ar 2017. gada 10. maija spriedumu
correctionele rechtbank West‑Vlaanderen, afdeling Brugge
(Rietumflandrijas Krimināltiesas Briges nodaļa) atzina FU un
DRV Intertrans
par vainīgiem krāpšanā saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksām. Šis spriedums vispirms tika apstiprināts ar
hof van beroep te Gent
(Ģentes apelācijas tiesa, Beļģija) 2018. gada 4. oktobra spriedumu un pēc tam atcelts ar
Hof van Cassatie
(Kasācijas tiesa, Beļģija) 2019. gada 9. aprīļa spriedumu, ar kuru lieta tika nodota
hof van beroep te Antwerpen
(Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija).
Ar pēdējās minētās tiesas 2021. gada 11. februāra spriedumu FU un
DRV Intertrans
tika atzīti par vainīgiem krāpšanā saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksām. No šī sprieduma izriet, ka, ņemot vērā Slovākijas izdevējiestādes veikto A 1 sertifikātu provizorisko atsaukšanu, pamatlietā aplūkotie sertifikāti tika uzskatīti par nesaistošiem un tādējādi tādiem, kuriem nav nekāda pierādījuma spēka attiecībā uz konkrētajiem darba ņēmējiem piemērojamo sociālā nodrošinājuma sistēmu. Tāpat tika uzskatīts, ka sabiedrībai
Md Intercargo
izsniegtā Kopienas autopārvadājumu atļauja nekādi neietekmē minētās sistēmas noteikšanu un neliek uzskatīt, ka šai sabiedrībai bija stabila un faktiska uzņēmējdarbības vieta Slovākijā Regulu Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 vajadzībām.
FU un
DRV Intertrans
par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, tas ir,
Hof van Cassatie
(Kasācijas tiesa). Šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā, pirmkārt, it īpaši norāda, ka Regulas Nr. 987/2009 5. pants neļaujot provizoriski atsaukt vai apturēt A 1 sertifikātus, līdz ar to Slovākijas izdevējiestādes provizoriski atsauktie A 1 sertifikāti saglabājot visu savu vērtību. Otrkārt, šie paši apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā apgalvo, ka, piemērojot it īpaši Regulas Nr. 1071/2009 5., 11. un 12. pantu, kā arī Regulas Nr. 1072/2009 3. un 4. pantu, tas, ka kādai sabiedrībai ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, ir neatspēkojams pierādījums tam, ka dalībvalstī, kas to ir izsniegusi, pastāv stabila un faktiska uzņēmējdarbības vieta un tādējādi – ka šīs sabiedrības juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
Hof van Cassatie
(Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 987/2009] 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts, kas ir izsniegusi A 1 sertifikātus, iestādes pēc nodarbinātības dalībvalsts iestāžu lūguma ar atpakaļejošu spēku atsaukt šos sertifikātus atsauc [tos] tikai provizoriski, paziņojot, ka tie vairs nav saistoši, kā rezultātā var turpināt kriminālprocesu nodarbinātības dalībvalstī, un ka dalībvalsts, kas izsniegusi [minētos sertifikātus], galīgu lēmumu pieņems tikai pēc šā kriminālprocesa galīgas pabeigšanas nodarbinātības dalībvalstī, vairs nav spēkā ar A 1 sertifikātiem pamatotais pieņēmums, ka attiecīgie darba ņēmēji pienācīgi ir pievienojušies šīs izsniedzējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai un šie A 1 sertifikāti vairs nav saistoši nodarbinātības dalībvalsts iestādēm? Ja uz šo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, vai nodarbinātības dalībvalsts iestādes, ņemot vērā Tiesas judikatūru, drīkst neņemt vērā attiecīgos A 1 sertifikātus krāpšanas dēļ?
2)
Vai [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, [Regulas Nr. 1071/2009] 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 11. panta 1. punkts, kā arī [Regulas Nr. 1072/2009] 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tā, ka uzņēmums kādā Eiropas Savienības dalībvalstī saskaņā ar [Regulu Nr. 1071/2009] un [Regulu Nr. 1072/2009] saņem autopārvadājumu atļauju un līdz ar to tam faktiski un stabili ir jāveic uzņēmējdarbība šajā dalībvalstī, neizbēgami izriet neapstrīdams pierādījums tam, ka – lai noteiktu piemērojamo sociālā nodrošinājuma sistēmu – šā uzņēmuma juridiskā adrese [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 1. punkta izpratnē atrodas šajā dalībvalstī, un [tādējādi,] ka nodarbinātības dalībvalsts iestādēm šis konstatējums ir saistošs?”
Lieta C‑661/21
PN ir
Verbraeken J. en Zonen BV
(turpmāk tekstā – “
Verbraeken
”) – pārvadājumu sabiedrības ar juridisko adresi Mellē [
Melle
] (Beļģija) – vadītājs. Turklāt PN ir
UAB Van Daele F
. (turpmāk tekstā – “
Van Daele
”), kas ir pārvadājumu un loģistikas pakalpojumos specializējusies sabiedrība ar juridisko adresi Lietuvā un kam ir Lietuvas iestāžu izsniegta Kopienas autopārvadājumu atļauja, līdzīpašnieks.
Saskaņā ar Beļģijas Sociālās inspekcijas veikto izmeklēšanu PN un
Verbraeken
izmantoja
Van Daele
, lai nodarbinātu Lietuvas autovadītājus Beļģijā. Pēdējie minētie pēc tam, kad tika pieņemti darbā Lietuvā, nekavējoties devās uz Beļģiju, lai parakstītu savus darba līgumus un veiktu savu darbu no šīs dalībvalsts – no
Verbraeken
telpām. Viņi galvenokārt veica braucienus Beļģijā un tās kaimiņvalstīs un atgriezās šajās telpās, lai pavadītu obligātos atpūtas laikus. Pārvadājumu dokumenti un tahogrāfa diski tika apstrādāti PN birojā Mellē.
Pret PN un
Verbraeken
tika sākta kriminālvajāšana tostarp par krāpšanu saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksām laikposmā no 2011. gada 1. jūlija līdz 2015. gada 4. decembrim.
Ar 2019. gada 18. septembra spriedumu
correctionele rechtbank van Oost‑Vlaanderen
,
afdeling Gent
(Austrumflandrijas Krimināltiesas Gentes nodaļa, Beļģija) atzina PN un
Verbraeken
par vainīgiem šajā noziedzīgajā nodarījumā. Šis spriedums tika daļēji atcelts ar
hof van beroep te Gent
(Gentes apelācijas tiesa) 2021. gada 18. marta spriedumu, ciktāl tajā fakti, kas veido minēto noziedzīgo nodarījumu, attiecībā uz PN un
Verbraeken
tika atzīti par pierādītiem laikposmā no 2014. gada 20. janvāra līdz 2015. gada 4. decembrim.
PN un
Verbraeken
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, tostarp norādot, ka, piemērojot Regulas Nr. 1071/2009 5., 11. un 12. pantu, kā arī Regulas Nr. 1072/2009 4. pantu, tas, ka sabiedrībai ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, ir neatspēkojams pierādījums tam, ka dalībvalstī, kas to ir izsniegusi, pastāv stabila un faktiska uzņēmējdarbības vieta un tādējādi – ka šīs sabiedrības juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
Hof van Cassatie
(Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, [Regulas Nr. 1071/2009] 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 11. panta 1. punkts, kā arī [Regulas Nr. 1072/2009] 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tā, ka uzņēmumam saskaņā ar [Regulu Nr. 1071/2009] un [Regulu Nr. 1072/2009] kādā Eiropas Savienības dalībvalstī ir izsniegta autopārvadājumu atļauja un līdz ar to tam šajā dalībvalstī faktiski un stabili ir jāveic uzņēmējdarbība, izriet neapstrīdams pierādījums, ka, nosakot piemērojamo sociālā nodrošinājuma sistēmu, šajā dalībvalstī atrodas šā uzņēmuma juridiskā adrese [Regulas Nr. 883/2004] 13. panta 1. punkta izpratnē, un [tādējādi, ka] šis konstatējums ir saistošs nodarbinātības dalībvalsts iestādēm?
2)
Vai nodarbinātības dalībvalsts tiesa, kas konstatē, ka attiecīgā autopārvadājumu atļauja ir iegūta krāpnieciski, drīkst neņemt vērā šo atļauju, vai arī nodarbinātības dalībvalsts iestādēm, pamatojoties uz krāpšanas konstatējumu, vispirms ir jālūdz, lai iestādes, kas ir izsniegušas atļauju, atsauktu šo atļauju?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2022. gada 13. septembra lēmumu lietas C‑410/21 un C‑661/21 tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu lietā C‑410/21
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz lietu C‑410/21 izriet, ka pēc lūguma pārskatīt un atsaukt pamatlietā aplūkojamos A 1 sertifikātus, kurus Beļģijas Sociālā inspekcija nosūtīja Slovākijas izdevējiestādei, pēdējā minētā, tā kā tai bija radušās šaubas par šo sertifikātu izdošanas pamatā esošajiem faktiem un par attiecīgajiem darba ņēmējiem piemērojamajiem tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma jomā, paziņoja, ka tā provizoriski atsauc minētos sertifikātus, ka tiem neesot saistoša spēka līdz brīdim, kad tā noteiks attiecīgajiem darba ņēmējiem piemērojamo sociālā nodrošinājuma sistēmu, un ka tā tādējādi pieņems lēmumu par minēto lūgumu pēc tā kriminālprocesa pabeigšanas, kas Beļģijas tiesās pret apsūdzētajiem pamatlietā uzsākts par darbībām, kuras var būt saistītas ar šo sertifikātu krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu.
Tādējādi, “provizoriski atsaucot” pamatlietā aplūkojamos A 1 sertifikātus, Slovākijas izdevējiestāde galu galā ir vēlējusies uz noteiktu laikposmu apturēt šo sertifikātu tiesiskās sekas.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu lietā C‑410/21 iesniedzējtiesa būtībā vispirms vaicā, vai Regulas Nr. 987/2009 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts kompetentās iestādes izdots A 1 sertifikāts vairs nav saistošs tās dalībvalsts iestādēm un tiesām, kurā tiek veikts darbs, ja pēc pārskatīšanas un atsaukšanas lūguma, ko pēdējās minētās dalībvalsts kompetentā iestāde ir nosūtījusi izdevējiestādei, šī izdevējiestāde ir paziņojusi par šī sertifikāta saistošas iedarbības apturēšanu līdz brīdim, kad tā pieņems galīgu lēmumu par šo lūgumu. Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, iesniedzējtiesa turpmāk vēlas noskaidrot, vai šādos apstākļos darba veikšanas dalībvalsts tiesa, kas īsteno kriminālprocesu pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par A 1 sertifikāta krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, tomēr var konstatēt krāpšanas esamību un līdz ar to neņemt vērā minēto sertifikātu.
Vispirms ir jāatgādina, ka A 1 sertifikāts, ar kuru tika aizstāta Regulā Nr. 574/72 paredzētā apliecība E 101, atbilst standarta veidlapai, kuru saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 II sadaļu izsniedz iestāde, ko ir norādījusi tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā ir piemērojami, lai saskaņā tostarp ar šīs regulas 19. panta 2. punkta formulējumu apliecinātu, ka uz darba ņēmējiem, kas ir nonākuši kādā no situācijām, kuras minētas Regulas Nr. 883/2004 II sadaļā, attiecas šīs dalībvalsts tiesību akti. Tādējādi saskaņā ar principu, ka darba ņēmējiem ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, šis sertifikāts nepieciešami nozīmē, ka citu dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas nav piemērojamas (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Bouygues travaux publics u.c.,
C‑17/19
,
EU:C:2020:379
,
38.
un
39.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Kā Tiesa jau ir norādījusi, ar Regulu Nr. 987/2009 ir kodificēta Tiesas judikatūra attiecībā uz apliecības E 101 piemērošanas jomu, saistošo iedarbību un procedūru, kas jāveic, lai atrisinātu iespējamos strīdus starp attiecīgo dalībvalstu iestādēm par šīs apliecības spēkā esamību vai pareizību, pirmkārt, nostiprinot šādu apliecību saistošo raksturu un izdevējiestādes ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz to spēkā esamības vērtējumu un, otrkārt, tieši pārņemot dialoga procedūru starp attiecīgo dalībvalstu kompetentajām iestādēm un samierināšanas procedūru Administratīvajā komisijā kā līdzekli strīdu izšķiršanai starp šīm iestādēm gan par izstrādāto dokumentu pareizību, gan par attiecīgajam darba ņēmējam piemērojamo tiesību aktu noteikšanu (skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Alpenrind u.c.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši Regulas Nr. 987/2009 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalsts iestādes izsniegtus dokumentus, kas apliecina personas stāvokli Regulu Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 piemērošanas vajadzībām, un apstiprinošos pierādījumus, uz kuru pamata dokuments ir izsniegts, citas dalībvalsts iestādes atzīst, ja tā dalībvalsts, kas tos izdevusi, nav tos atsaukusi vai atzinusi par spēkā neesošiem.
Šajā ziņā Tiesa jau ir precizējusi, ka A 1 sertifikāts, kuru ir izsniegusi dalībvalsts kompetentā iestāde, ir saistošs ne tikai dalībvalsts, kurā darbs tiek veikts, iestādēm, bet arī šīs dalībvalsts tiesām (spriedums, 2018. gada 6. septembris, Alpenrind u.c.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
,
47.
punkts).
Regulas Nr. 987/2009 5. panta 2.–4. punktā ir precizēta tās procedūras īstenošanas kārtība, kas Regulas Nr. 883/2004 76. panta 6. punktā ir paredzēta, lai atrisinātu domstarpības starp dalībvalsts iestādi, kas saņem šī 5. panta 1. punktā minētos dokumentus un pierādījumus, un iestādi, kas izdevusi šos dokumentus. Konkrētāk, minētā 5. panta 2. un 3. punktā ir precizētas darbības, kuras šīs iestādes ir aicinātas veikt šaubu gadījumā par šādu dokumentu un apstiprinošu pierādījumu derīgumu vai par to faktu pareizību, kas ir dokumentos minēto norāžu pamatā, liekot izdevējiestādei pārskatīt minēto dokumentu izsniegšanas pamatotību un vajadzības gadījumā tos atsaukt. Savukārt šī paša 5. panta 4. punktā ir noteikts, ka tad, ja attiecīgās iestādes nevar vienoties, kompetentās iestādes lietu var iesniegt Administratīvajā komisijā, kura cenšas samierināt puses sešu mēnešu laikā no lietas iesniegšanas dienas.
Pirmām kārtām, ir jāpārbauda, vai A 1 sertifikātam, kura iedarbība ir provizoriski apturēta, šajā provizoriskas apturēšanas laikposmā nav saistošas iedarbības attiecībā uz dalībvalstu iestādēm un tiesām.
Šajā ziņā, pirmkārt, no Regulas Nr. 987/2009 5. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka tikai A 1 sertifikātu atsaukšana un atzīšana par spēkā neesošiem atņem tiem saistošu iedarbību attiecībā uz dalībvalstu iestādēm un tiesām.
Tā kā Eiropas Savienības likumdevēja izmantotais jēdziens “atsaukšana” šī jēdziena tiesiskajā izpratnē nozīmē tiesību akta izzušanu vai tā atcelšanu ar atpakaļejošu spēku, pamatojoties uz iestādes, kas ir tā autore, lēmumu, Regulas Nr. 987/2009 5. panta 1. punkta formulējums liek domāt, ka izdevējiestādes lēmums provizoriski apturēt A 1 sertifikātu neizraisa ar to saistītās saistošās iedarbības zaudēšanu. Šo interpretāciju apstiprina fakts, ka papildus atsaukšanas gadījumam Savienības likumdevējs ar A 1 sertifikātiem saistītās saistošās iedarbības zaudēšanu ir paredzējis tikai tad, ja šie sertifikāti tiek atzīti par spēkā neesošiem, un tā ir atzīšana, kurai arī ir minēto sertifikātu anulēšanai līdzvērtīga galīga akta raksturs.
Otrkārt, izdevējiestādes, kurai ir iesniegts citas dalībvalsts iestādes izdots lūgums atsaukt A 1 sertifikātu, lēmums atsaukt šo sertifikātu Regulas Nr. 987/2009 5. panta 1. punkta izpratnē ir jāpieņem Regulas Nr. 883/2004 76. panta 6. punktā paredzētās dialoga un samierināšanas procedūras kontekstā, kuras piemērošanas kārtība ir precizēta Regulas Nr. 987/2009 5. panta 2.–4. punktā, ja pēc šī sertifikāta izdošanas pamatotības pārskatīšanas izdevējiestāde, ņemot vērā attiecīgā darba ņēmēja faktisko situāciju, uzskata, ka tās sociālā nodrošinājuma sistēma šim darba ņēmējam nav piemērojama.
No tā izriet, ka tikai lēmums par A 1 sertifikāta atsaukšanu, ko izdevējiestāde ir pieņēmusi saskaņā ar šo dialoga un samierināšanas procedūru un līdz ar to pēc šāda sertifikāta izsniegšanas pamatotības pārskatīšanas un attiecīgajam darba ņēmējam piemērojamās sociālā nodrošinājuma sistēmas noteikšanas, var atņemt minētajam sertifikātam tā saistošo iedarbību.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, kā Tiesa jau ir norādījusi, ka minētā dialoga un samierināšanas procedūra ir jāievēro dalībvalstu iestādēm, kurām ir jāpiemēro Regulas Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009, ja starp attiecīgo dalībvalstu iestādēm pastāv domstarpības par A 1 sertifikāta spēkā esamību vai pareizību (šajā nozīmē attiecībā uz Regulu Nr. 1408/71 skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, A‑Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
,
53.
punkts).
Ja tiktu pieļauts, ka izdevējiestāde – pat ja tikai provizoriski – varētu atņemt A 1 sertifikātam tā saistošo iedarbību, iepriekš nepārskatot tā izsniegšanas pamatotību un nenosakot, kāda sociālā nodrošinājuma sistēma ir piemērojama attiecīgajam darba ņēmējam, netiktu ievēroti gan minētās dialoga un samierināšanas procedūras piemērošanas noteikumi, gan arī tās mērķis.
Treškārt, ir jāatgādina nozīme, kas saistībā ar Regulām Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 ir piešķirta tikai vienas valsts tiesību aktu piemērojamības, lojālas sadarbības un tiesiskās drošības principiem, kas bija visas Tiesas judikatūras attiecībā uz apliecību E 101 saistošo iedarbību pamatā. Proti, tiesiskās drošības princips ir norādīts tostarp Regulas Nr. 987/2009 6. apsvērumā, savukārt darba ņēmēju piesaistes tikai vienai sociālā nodrošinājuma sistēmai princips ir izklāstīts Regulas Nr. 883/2004 15. apsvērumā, kā arī 11. panta 1. punktā, un lojālās sadarbības principa nozīmīgums izriet gan no Regulas Nr. 883/2004 76. panta, gan no Regulas Nr. 987/2009 2. apsvēruma un 20. panta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Alpenrind u.c.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
,
45.
punkts).
Šī sprieduma 53. punktā minētajā gadījumā lojālas sadarbības princips, uz kuru ir balstīta dialoga un samierināšanas procedūra, netiktu ievērots šīs procedūras neievērošanas dēļ.
Turklāt šādā gadījumā A 1 sertifikāta saistošas iedarbības neesamība ļautu citu dalībvalstu iestādēm, it īpaši tās dalībvalsts iestādei, kura ir izteikusi šaubas par minētā sertifikāta pareizību un spēkā esamību, pakļaut attiecīgo darba ņēmēju savai sociālā nodrošinājuma sistēmai. Tādējādi tāda Regulas Nr. 987/2009 5. panta interpretācija, kas ļauj izdevējiestādei provizoriski apturēt A 1 sertifikātu, šajā pagaidu laikposmā atņemot šim sertifikātam piemītošo saistošo iedarbību, varētu palielināt sociālā nodrošinājuma sistēmu pārklāšanās risku, un tas apdraudētu darba ņēmēju piesaistīšanas tikai vienai sociālā nodrošinājuma sistēmai principu, kā arī piemērojamās sistēmas paredzamību un tādējādi tiesiskās drošības principu (šajā nozīmē attiecībā uz Regulu Nr. 1408/71 skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines,
C‑370/17 un C‑37/18
,
EU:C:2020:260
,
70.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jānorāda, ka šādu risku nevar izslēgt ar iestādes, kas izdevusi A 1 sertifikātu, paziņojumu, kurā ir precizēts, ka minētā sertifikāta saistošas iedarbības provizoriskas izbeigšanas laikposmā attiecīgajam darba ņēmējam joprojām ir piemērojama tās sociālā nodrošinājuma sistēma. Proti, šāds paziņojums nevar radīt A 1 sertifikātam raksturīgās sekas, kuras ietver arī saistošu iedarbību attiecībā pret citu dalībvalstu iestādēm un tiesām, kas nav tā dalībvalsts, kurā ietilpst šādu sertifikātu izdevējiestāde.
Visbeidzot, ceturtkārt, ņemot vērā sarežģījumus, ko varētu radīt sociālā nodrošinājuma sistēmu iespējama pārklāšanās, tāda Regulas Nr. 987/2009 5. panta interpretācija, kāda ir norādīta šī sprieduma 56. punktā, tāpat varētu apdraudēt galīgo mērķi, uz ko ir vērsti gan A 1 sertifikāti, gan arī šīs regulas II sadaļā paredzētais materiāltiesiskais regulējums, proti, atvieglot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un pakalpojumu sniegšanas brīvību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 6. februāris, Altun u.c.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
,
35.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No iepriekš minētā izriet, ka A 1 sertifikāts, lai gan provizoriski apturēts ar izdevējiestādes lēmumu, šajā provizoriskas apturēšanas laikposmā nezaudē savu saistošo iedarbību, tādējādi tas joprojām ir saistošs dalībvalstu iestādēm un tiesām.
Līdz ar to, otrām kārtām, ir jāpārbauda, vai tādos apstākļos, kādi ir minēti šī sprieduma 39. punktā, darba veikšanas dalībvalsts tiesa, kas īsteno kriminālprocesu pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par attiecīgā A 1 sertifikāta krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, tomēr var konstatēt krāpšanas esamību un tāpēc neņemt vērā šo sertifikātu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka uzņemošās dalībvalsts tiesa, kas izskata lietu, kura ir vērsta pret darba devēju par faktiem, kas atklāj A 1 sertifikātu krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, pieņemt galīgu nolēmumu par šādas krāpšanas esamību un neņemt vērā šos sertifikātus var tikai tad, ja tā – vispirms, ciktāl tas ir nepieciešams, apturējusi tiesvedību tiesā atbilstoši valsts tiesībām – konstatē, ka Regulas Nr. 883/2004 76. panta 6. punktā paredzētā dialoga un samierināšanas procedūra ir sākta bez kavēšanās un minēto sertifikātu izdevējiestāde ir atturējusies saprātīgā termiņā tos pārskatīt un paust nostāju par uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes norādīto informāciju, vajadzības gadījumā atceļot vai atsaucot šos sertifikātus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines,
C‑370/17 un C‑37/18
,
EU:C:2020:260
,
80.
punkts).
Proti, kā Tiesa jau ir nospriedusi, šī dialoga un samierināšanas procedūra ir obligāts priekšnosacījums, lai noteiktu, vai ir izpildīti nosacījumi krāpšanas esamībai, un tādējādi izdarītu visus lietderīgos secinājumus saistībā ar attiecīgo A 1 sertifikātu spēkā esamību un attiecīgajiem darba ņēmējiem piemērojamajiem sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem. Tādējādi uzņemošās dalībvalsts tiesa, kura īsteno tādu kriminālprocesu kā pamatlietā, nevar neņemt vērā minēto dialoga un samierināšanas procedūru (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, CRPNPAC un Vueling Airlines,
C‑370/17 un C‑37/18
,
EU:C:2020:260
,
71.
un
73.
punkts).
Šajā lietā, lai gan dialoga un samierināšanas procedūra faktiski tika uzsākta, pamatlietā aplūkojamo A 1 sertifikātu izdevējiestāde tomēr, neievērojot šīs procedūras piemērošanas noteikumus, nolēma atlikt šo sertifikātu spēkā esamības pārskatīšanu un attiecīgajiem darba ņēmējiem piemērojamās sociālā nodrošinājuma sistēmas vērtējumu līdz brīdim, kad tiks pabeigts kriminālprocess, kas tiek īstenots darba veikšanas dalībvalsts tiesās.
Šādos apstākļos šķiet, ka minētā izdevējiestāde ir atturējusies pārskatīt sertifikātus, kuru krāpnieciska iegūšana vai izmantošana tikusi izvirzīta iepriekš minētajā kriminālprocesā, un saprātīgā termiņā paust nostāju par uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes šajā ziņā sniegto informāciju.
Tādējādi ir jābūt iespējai atsaukties uz šo informāciju minētajā kriminālprocesā, lai panāktu, ka darba veikšanas dalībvalsts tiesa neņem vērā attiecīgos sertifikātus (spriedums, 2018. gada 6. februāris, Altun u.c.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
,
55.
punkts).
Jebkurā gadījumā ir jāatgādina, ka personām, kurām tiesvedībā tiek inkriminēts, ka tās ir nodarbinājušas norīkotus darba ņēmējus, izmantojot krāpnieciski iegūtus sertifikātus, ir jābūt iespējai atspēkot šīs tiesvedības pamatā esošo informāciju, ievērojot garantijas saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, pirms valsts tiesa vajadzības gadījumā nolemj šos sertifikātus neņemt vērā un lemj par šo personu atbildību atbilstoši piemērojamajām valsts tiesībām (spriedums, 2018. gada 6. februāris, Altun u.c.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
,
56.
punkts).
Tāpēc tādos apstākļos kā tie, kas ir norādīti šī sprieduma 39. punktā, darba veikšanas dalībvalsts tiesa, kas īsteno kriminālprocesu pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par A 1 sertifikātu krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, var konstatēt krāpšanas esamību un līdz ar to neņemt vērā šo sertifikātu, ja vien ir ievērotas ar tiesībām uz taisnīgu lietas izskatīšanu saistītās garantijas, kuras ir jānodrošina šīm personām.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu lietā C‑410/21 ir jāatbild, ka Regulas Nr. 987/2009 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts kompetentās iestādes izdots A 1 sertifikāts ir saistošs tās dalībvalsts iestādēm un tiesām, kurā tiek veikts darbs, tostarp tad, ja pēc pārskatīšanas un atsaukšanas lūguma, ko pēdējās minētās dalībvalsts kompetentā iestāde ir nosūtījusi izdevējiestādei, šī izdevējiestāde ir paziņojusi par šī sertifikāta saistošas iedarbības provizorisku apturēšanu līdz brīdim, kad tā pieņems galīgu lēmumu par šo lūgumu. Tomēr šādos apstākļos darba veikšanas dalībvalsts tiesa, kas īsteno kriminālprocesu pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par A 1 sertifikāta krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, var konstatēt krāpšanas esamību un līdz ar to neņemt vērā šo sertifikātu šī kriminālprocesa vajadzībām, ja vien, pirmkārt, ir pagājis saprātīgs termiņš un izdevējiestāde nav pārskatījusi šī sertifikāta izsniegšanas pamatotību un nav paudusi nostāju par uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes sniegtu konkrētu informāciju, kas liek domāt, ka minētais sertifikāts ir iegūts vai izmantots krāpnieciskā ceļā, vajadzības gadījumā anulējot vai atsaucot attiecīgo sertifikātu, un, otrkārt, ir ievērotas ar tiesībām uz taisnīgu lietas izskatīšanu saistītās garantijas, kuras ir jānodrošina šīm personām.
Par otro jautājumu lietā C‑410/21 un pirmo jautājumu lietā C‑661/21
Ar otro jautājumu lietā C‑410/21 un pirmo jautājumu lietā C‑661/21, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, lasot to Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 11. panta 1. punkta, kā arī Regulas Nr. 1072/2009 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka sabiedrībai ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, ko ir izsniegušas dalībvalsts kompetentās iestādes, ir neapstrīdams pierādījums tam, ka šai sabiedrībai ir juridiskā adrese šajā dalībvalstī, lai saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu noteiktu piemērojamos valsts tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā.
Kā izriet no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesas šaubas izriet no fakta, ka Kopienas autopārvadājumu atļaujas piešķiršana uzņēmumam ir pakārtota tostarp prasībai par stabilu un faktisku uzņēmējdarbības vietu Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē izdevējā dalībvalstī.
Proti, šāda prasība tostarp izriet no Regulas Nr. 1072/2009 4. panta 1. punkta.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai jēdziens “juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta” Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta izpratnē atbilst jēdzienam “faktiska un stabila uzņēmējdarbības [vieta]” Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Pirmām kārtām, attiecībā uz jēdzienu “juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta” Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta izpratnē – šajā tiesību normā ir paredzēts, ka uz personu, kas parasti veic darbību nodarbinātas personas statusā divās vai vairāk dalībvalstīs un kas savā dzīvesvietas dalībvalstī neveic būtisku savas darbības daļu, attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, ja šo personu nodarbina kāds uzņēmums vai darba devējs.
Regulas Nr. 987/2009 14. panta 5.a punktā ir precizēts, ka, piemērojot Regulas Nr. 883/2004 II sadaļu, kurā tostarp ietilpst 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, ar jēdzienu “juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta” ir jāsaprot juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurā tiek pieņemti uzņēmuma svarīgākie lēmumi un kurā tiek īstenota tā centrālā pārvalde.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā minēto “juridiskās adreses vai uzņēmējdarbības vietas” piesaistes faktoru, lai noteiktu dalībvalsti, kuras tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā ir piemērojami, nosaka vieta, no kuras uzņēmums faktiski tiek vadīts un organizēts.
Otrām kārtām, attiecībā uz jēdzienu “faktiska un stabila uzņēmējdarbības [vieta]” Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kā tas izriet no šīs regulas 5. panta, tas, ka uzņēmumam ir “stabila un faktiska uzņēmējdarbības [vieta]” minētā 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, būtībā nozīmē, pirmkārt, ka tā rīcībā ir telpas, kurās tas glabā savus svarīgākos uzņēmējdarbības dokumentus, otrkārt, ka tā rīcībā ir reģistrēti transportlīdzekļi un, treškārt, ka tas faktiski un pastāvīgi veic savu darbību attiecībā uz šiem transportlīdzekļiem, izmantojot atbilstošas tehniskas ierīces un administratīvo aprīkojumu, saimnieciskās darbības centrā.
No tā izriet, ka jēdziens “faktiska un stabila uzņēmējdarbības [vieta]” Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē galvenokārt attiecas uz vietu, kur tiek glabāti uzņēmuma svarīgākie uzņēmējdarbības dokumenti un kur atrodas tā aprīkojums, kā arī tehniskās un administratīvās ierīces.
Tādējādi kritēriji, lai noteiktu pārvadājumu uzņēmuma juridisko adresi nolūkā saņemt Kopienas autopārvadājumu atļauju, atšķiras no kritērijiem, kas tiek izmantoti, lai noteiktu šāda uzņēmuma juridisko adresi Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta izpratnē.
Tātad, lai gan stabila un faktiska uzņēmējdarbības vieta Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un vieta, kur uzņēmums vai darba devējs pieņem svarīgākos lēmumus vai īsteno tā centrālo pārvaldi, protams, var sakrist, tam tā nav obligāti jābūt.
Līdz ar to jēdziens “juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta” Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta izpratnē neatbilst jēdzienam “faktiska un stabila uzņēmējdarbības [vieta]” Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Šādos apstākļos tas, ka uzņēmumam ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, nosakot tā juridisko adresi vai uzņēmējdarbības vietu, lai noteiktu piemērojamos valsts tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta [b) apakšpunkta] i) punktu, bet tas šajā ziņā nav automātiski uzskatāms par pierādījumu, ne – vēl jo vairāk – par neatspēkojamu pierādījumu, ne arī tas saista tās dalībvalsts iestādes, kurā tiek veikts darbs.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu lietā C‑410/21 un pirmo jautājumu lietā C‑661/21 ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, lasot to Regulas Nr. 1071/2009 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 11. panta 1. punkta, kā arī Regulas Nr. 1072/2009 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka sabiedrībai ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, ko ir izsniegušas dalībvalsts kompetentās iestādes, nav neapstrīdams pierādījums tam, ka šai sabiedrībai ir juridiskā adrese šajā dalībvalstī, lai saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu noteiktu piemērojamos valsts tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā.
Par otro jautājumu lietā C‑661/21
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz otro jautājumu lietā C‑410/21 un uz pirmo jautājumu lietā C‑661/21, uz otro jautājumu pēdējā minētajā lietā nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012, 5. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts kompetentās iestādes izdots A 1 sertifikāts ir saistošs tās dalībvalsts iestādēm un tiesām, kurā tiek veikts darbs, tostarp tad, ja pēc pārskatīšanas un atsaukšanas lūguma, ko pēdējās minētās dalībvalsts kompetentā iestāde ir nosūtījusi izdevējiestādei, šī izdevējiestāde ir paziņojusi par šī sertifikāta saistošas iedarbības provizorisku apturēšanu līdz brīdim, kad tā pieņems galīgu lēmumu par šo lūgumu. Tomēr šādos apstākļos darba veikšanas dalībvalsts tiesa, kas īsteno kriminālprocesu pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par A 1 sertifikāta krāpniecisku iegūšanu vai izmantošanu, var konstatēt krāpšanas esamību un līdz ar to neņemt vērā šo sertifikātu šī kriminālprocesa vajadzībām, ja vien, pirmkārt, ir pagājis saprātīgs termiņš un izdevējiestāde nav pārskatījusi šī sertifikāta izsniegšanas pamatotību un nav paudusi nostāju par uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes sniegtu konkrētu informāciju, kas liek domāt, ka minētais sertifikāts ir iegūts vai izmantots krāpnieciskā ceļā, vajadzības gadījumā anulējot vai atsaucot attiecīgo sertifikātu, un, otrkārt, ir ievērotas ar tiesībām uz taisnīgu lietas izskatīšanu saistītās garantijas, kuras ir jānodrošina šīm personām.

2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts, lasot to Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1071/2009 (2009. gada 21. oktobris), ar ko nosaka kopīgus noteikumus par autopārvadātāja profesionālās darbības veikšanas nosacījumiem un atceļ Padomes Direktīvu 96/26/EK, 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 11. panta 1. punkta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1072/2009 (2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautisko kravas autopārvadājumu tirgum 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta kontekstā,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas, ka sabiedrībai ir Kopienas autopārvadājumu atļauja, ko ir izsniegušas dalībvalsts kompetentās iestādes, nav neapstrīdams pierādījums tam, ka šai sabiedrībai ir juridiskā adrese šajā dalībvalstī, lai saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu noteiktu piemērojamos valsts tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.