CELEX: 62021CJ0192
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Direktiva 1999/70/EZ
Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP
Članak 4. točka 1.
Načelo nediskriminacije
Neuzimanje u obzir usluga koje je pružio privremeni službenik, koji je postao službenik, za potrebe konsolidacije njegova stupnja
Izjednačavanje tih usluga s uslugama koje je pružio karijerni službenik
Pojam ,objektivni razlozi᾽
Uzimanje u obzir razdoblja službe za potrebe stjecanja statusa službenika
Struktura vertikalnog napredovanja službenika predviđena nacionalnim zakonodavstvom

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između tužitelja iz glavnog postupka, kojem je sud koji je uputio zahtjev dodijelio fiktivno ime „M. Clemente” i Comunidad de Castilla y León (Dirección General de la Función Pública) (Zajednica Kastilje i Léona (Glavna uprava za javnu službu) Španjolska;  u daljnjem tekstu: Zajednica) u vezi s odbijanjem potonje da konsolidira stupanj koji je tužitelju iz glavnog postupka dodijeljen kao privremenom službeniku prije njegova imenovanja službenikom.

Pravni okvir

Pravo Unije
U skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, njegova je svrha, među ostalim, „poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije”.
U skladu s člankom 2. točkom 1. Okvirnog sporazuma, taj se sporazum primjenjuje na radnike koji rade na određeno vrijeme, a koji su sklopili ugovor o radu ili se nalaze u radnom odnosu na način utvrđen zakonom, kolektivnim ugovorima ili praksom u svakoj pojedinoj državi članici.
Članak 3. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Definicije”, određuje:
„U smislu ovog Sporazuma:
1.      pojam ,radnik zaposlen na određeno vrijeme’ znači osoba koja je zaključila ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu, koji je sklopljen neposredno između poslodavca i radnika, a u kojem je prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa utvrđen objektivnim okolnostima, kao što je određeni datum, dovršenje određenog posla ili nastupanje određenog događaja.
2.      pojam ‚usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ znači radnik koji je zaključio ugovor o radu ili se nalazi u radnom odnosu na neodređeno vrijeme, u istom poduzeću, koji obavlja isti ili slični posao/zanimanje, pri čemu se u obzir uzima stručna osposobljenost/vještine [...]”
Članak 4. Okvirnog sporazuma, naslovljen „Načelo nediskriminacije”, u točki 1. određuje:
„U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.”

Španjolsko pravo
Članak 69. Leya 7/2005 de la Función Pública de Castilla y León (Zakon 7/2005 o javnoj službi Autonomne zajednice Kastilje i Léona) od 24. svibnja 2005. (BOE br. 162 od 8. srpnja 2005., str. 24200.) u stavku 1. propisuje:
„Bez obzira na radno mjesto na kojem je zaposlen, službenik ima pravo primati najmanje naknadu za poslove povezane s radnim mjestima razine koja odgovara njegovu stupnju.”
Decreto 17/2018 por el que se regula la consolidación, convalidación y conservación del grado personal (Uredba 17/2018 o konsolidaciji, priznavanju i zadržavanju stupnja) od 7. lipnja 2018. (BOCyL br. 113 od 13. lipnja 2018., u daljnjem tekstu: Uredba 17/2018), koja se, u skladu sa svojim člankom 2., primjenjuje na službenike Zajednice, u svojem članku 3. određuje:
„1.      Za konsolidaciju stupnja moraju se ispuniti sljedeći uvjeti:
(a)      Imenovanje na radno mjesto na neodređeno vrijeme, osim u slučaju početnog stupnja profesionalnog napredovanja u javnoj upravi.
(b)      Stvarno zaposlenje na jednom ili više odgovarajućih radnih mjesta.
2.      Ta dva uvjeta moraju biti ispunjena u skladu s pravilima opisanima u sljedećim odredbama.”
U skladu s člankom 4. te uredbe:
„1.      Za konsolidaciju stupnja zahtijeva se imenovanje na neodređeno vrijeme na radno mjesto koje je na jednakoj ili višoj razini od radnog mjesta čiji stupanj  se konsolidira.
2.      Međutim, profesionalno napredovanje u javnoj upravi započinje na početnom stupnju koji odgovara razini radnog mjesta koje je službeniku dodijeljeno nakon uspjeha u odgovarajućem postupku odabira, neovisno o načinu na koji je zaposlen na navedenom radnom mjestu, pod uvjetom da može podnijeti dobrovoljan zahtjev za konsolidaciju nižeg stupnja.”
Članak 5. stavak 1. navedene uredbe predviđa:
„Konsolidacija stupnja ovisi o privremenom ili stalnom zaposlenju na jednom ili više radnih mjesta na jednakoj ili višoj razini od radnog mjesta čiji stupanj se konsolidira, u neprekinutom razdoblju od dvije godine ili u ukupnom razdoblju od tri godine u slučaju prekida. Ako su te dvije okolnosti ispunjene, konsolidacija nastupa na datum koji je najpovoljniji za službenika.”
Članak 6. te uredbe glasi kako slijedi:
„1.      Stupanj koji se konsolidira može biti viši od već stečenog stupnja do najviše dva stupnja, ali ni u kojem slučaju ne može prekoračiti razinu radnog mjesta koje je dobiveno na neodređeno vrijeme, ni raspon razina koji odgovara podskupini ili skupini radnih klasifikacija kojoj pripada navedeno radno mjesto.
2.      Trajanje privremenog zaposlenja, na temelju upućivanja ili privremene preraspodjele, uračunava se radi konsolidacije samo ako je razina privremenog radnog mjesta jednaka ili viša od razine stupnja koji se konsolidira.
3.      Stjecanje novog stupnja moguće je nakon proteka razdoblja od najmanje dvije godine od datuma konsolidacije prethodnog stupnja.
4.      Razdoblja zaposlenja računaju se kronološkim redoslijedom i uračunavaju se samo jednom za potrebe konsolidacije.”

Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužitelj iz glavnog postupka je od 28. svibnja 2001. do 21. siječnja 2008. bio zaposlen, kao privremeni službenik i na temelju jednokratnog imenovanja, na mjestu veterinara koordinatora u Zajednici. Primjenom klasifikacije radnih mjesta u javnoj službi koja se u njoj primjenjuje, na temelju koje se sva radna mjesta klasificiraju na ljestvici od 1. do 30., tužitelju iz glavnog postupka dodijeljen je stupanj 24 za to radno mjesto.
Odlukom od 7. ožujka 2006., u okviru postupka radi pretvorbe privremenog zaposlenja u stalno i osiguranja stabilnosti zaposlenja zdravstvenog osoblja, otvoreni su postupci odabira za ulazak u više sveučilišno tehničko tijelo Zajednice, posebno u vezi s disciplinom „zdravstvo” (veterinari). Tom je odlukom bilo predviđeno da se usluge koje su pružene u svojstvu privremenog službenika zaposlenog na radnim mjestima koja pripadaju navedenom tijelu vrednuju s 0,25 bodova za puni mjesec službe, do najviše 40 bodova.
Tužitelj iz glavnog postupka uspješno je sudjelovao u navedenim postupcima te je 10. studenoga 2015., s učinkom od 22. siječnja 2008., imenovan na neodređeno vrijeme na radno mjesto za koje mu je priznat stupanj 22.
Dopisom od 18. ožujka 2019. tužitelj iz glavnog postupka zatražio je od Zajednice konsolidaciju stupnja 24, uz obrazloženje da je u svojstvu privremenog službenika bio zaposlen na radnom mjestu koje odgovara tom stupnju.
Zajednica je odbila taj zahtjev uz obrazloženje da se razina radnih mjesta na kojima je bio zaposlen kao privremeni službenik ili zaposlen na određeno vrijeme ne može konsolidirati i da stalno radno mjesto na koje je imenovan tužitelj iz glavnog postupka odgovara nižem stupnju od zahtijevanog.
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je tužbu nadležnom prvostupanjskom sudu, koji je odlučio da on ispunjava uvjete samo za stupanj 22, koji odgovara razini stalnog radnog mjesta na koje je imenovan kao službenik.
Odlučujući o žalbi podnesenoj protiv te prvostupanjske presude, Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Visoki sud Kastilje i Léona, Španjolska), sud koji je uputio zahtjev, ističe da bi konsolidacija stupnja 24 podrazumijevala promaknuće tužitelja iz glavnog postupka na stupanj koji je viši od onoga – stupnja 22 – koji odgovara radnom mjestu na koje je imenovan na neodređeno vrijeme, protivno uvjetima za konsolidaciju iz članaka 3. i 4. Uredbe 17/2018.
Što se tiče usklađenosti odbijanja Zajednice  u pogledu konsolidacije stupnja 24 tužitelja iz glavnog postupka, koji odgovara radnom mjestu na kojem je bio zaposlen kao privremeni službenik, s člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, o pojmu „usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme” iz te odredbe. U tom pogledu ističe da je situacija tužitelja iz glavnog postupka, kada je bio privremeni službenik, bila istovjetna situaciji službenika koji je bio zaposlen na istom radnom mjestu u odnosu na dužnosti, traženu diplomu, uređenje, mjesto i ostale radne uvjete, tako da je, u pogledu konsolidacije stupnja u načelu bila riječ o usporedivim radnicima. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi presudu 1592/2018 od 7. studenoga 2018. (ES:TS:2018:3744), kojom je Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), imajući u vidu osobito presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana (C-177/10, EU:C:2011:557), presudio da se, uzimajući u obzir usporedivost situacija privremenih službenika i službenika, usluge koje pružaju privremeni službenici mogu uzeti u obzir za potrebe konsolidacije stupnja.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe, s jedne strane, da tužitelj iz glavnog postupka ne zahtijeva da mu se retroaktivno prizna, kao službeniku, pravo na konsolidaciju stupnja 24 na dan njegova zaposlenja kao privremenog službenika, nego da se usluge koje je prethodno pružio kao privremeni službenik uzmu u obzir za potrebe konsolidacije stupnja 24 na dan njegova imenovanja u svojstvu službenika. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da službenik koji je privremeno zaposlen, osobito u slučaju upućivanja, na radnom mjestu više razine nema pravo na konsolidaciju stupnja koji odgovara tom radnom mjestu, već onog koji odgovara radnom mjestu na koje je imenovan na neodređeno vrijeme. U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje u pogledu usporedivosti situacija u okviru glavnog predmeta i pita se treba li pojam „usporedivi radnik zaposlen na neodređeno vrijeme” tumačiti na način da se odnosi isključivo na prirodu odnosa sa  Zajednicom, odnosno, ovisno o tome radi li se o službeniku ili privremenom službeniku, ili također treba uzeti u obzir stalnu ili privremenu prirodu radnog mjesta na kojem je zaposlen službenik.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev iznosi dva „objektivna razloga” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, kojima se može opravdati neuzimanje u obzir usluga koje su pružene u svojstvu privremenog službenika za potrebe konsolidacije stupnja nakon njegova imenovanja kao službenika. S jedne strane, s obzirom na to da su te usluge uzete u obzir tijekom postupka odabira za stjecanje statusa službenika, njihovo uzimanje u obzir za potrebe konsolidacije stupnja dovelo bi do dvostrukog vrednovanja zbog čega bi se prema osobama u situaciji tužitelja iz glavnog postupka postupalo povoljnije nego prema službenicima koji nisu bili privremeni službenici.
S druge strane, za službenike vertikalno je napredovanje i prema tome, stjecanje stupnjeva koje treba konsolidirati postupno, što je posljedica same upravne strukture i ima za cilj motivirati službenike i poboljšati njihovo pružanje usluga. Nasuprot tomu, privremeni se službenici ne integriraju ni u jedno tijelo i nisu raspoređeni ni u jednu skupinu, s obzirom na to da su imenovani za popunjavanje slobodnih radnih mjesta u različitim tijelima i skupinama prema potrebi i nisu zaposleni na radnom mjestu na neodređeno vrijeme. Dakle, konsolidacija stupnja koji odgovara radnom mjestu na kojem je bio zaposlen kao privremeni službenik može dovesti do „skokova” i „promaknuća” u navedenom vertikalnom napredovanju kao službenika a da se pritom ne moraju poštovati drugi zakonski zahtjevi, što bi narušilo strukturu tog napredovanja.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev ističe da, iako je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) dosad smatrao da je konsolidacija stupnja moguća samo kad je osoba zaposlena na radnom mjestu na neodređeno vrijeme, uzimajući u obzir njezinu važnost u strukturi javne službe, on je u svojoj presudi navedenoj u točki 19. ove presude primijenio članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma, neovisno o  stalnoj  prirodi radnog mjesta na kojem je osoba bila zaposlena. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je Sud u točkama 47. i 50. presude od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui (C-72/18, EU:C:2019:516), koja se odnosi na dodatak na plaću odobren javnim službenicima, a ne službenicima koji su privremeno zaposleni, utvrdio razliku između različitog postupanja koje se temelji isključivo na radnom stažu i onog koje se temelji na napredovanju na viši stupanj, što upućuje na zaključak da se potonje različito postupanje može opravdati drugim elementima osim samog trajanja zaposlenosti na predmetnom radnom mjestu.
U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon (Visoki sud Kastilje i Léona) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li pojam ‚usporediv radnik zaposlen na neodređeno vrijeme’ iz članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da, u okviru konsolidacije stupnja, usluge koje je karijerni službenik, prije nego što je dobio taj status, pružao kao privremeni službenik, treba izjednačiti s uslugama koje je pružao drugi karijerni službenik?
2.      Treba li članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da su činjenica da se to vrijeme već vrednovalo i računalo za dobivanje statusa karijernog službenika, kao i vertikalno napredovanje službenikâ u nacionalnom zakonodavstvu, objektivni razlozi koji opravdavaju to da se usluge koje je karijerni službenik, prije nego što je dobio taj status, pružao kao privremeni službenik, ne uzmu u obzir za konsolidaciju stupnja?”

O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 4. točki 1. Okvirnog sporazuma nacionalni propis na temelju kojeg se, za potrebe konsolidacije stupnja, ne uzimaju u obzir usluge koje je službenik pružio kao privremeni službenik prije nego što je dobio status službenika.
Najprije, valja podsjetiti na to da se Direktiva 1999/70 i Okvirni sporazum primjenjuju na sve radnike koji pružaju usluge uz naknadu u okviru radnog odnosa na određeno vrijeme koji ih veže za njihova poslodavca (rješenje od 22. ožujka 2018., Centeno Meléndez, C-315/17, neobjavljeno, EU:C:2018:207, t. 38. i navedena sudska praksa).
Zahtjevi navedeni u Okvirnom sporazumu stoga se primjenjuju na ugovore i radne odnose na određeno vrijeme sklopljene s upravama i drugim tijelima javnog sektora (rješenje od 22. ožujka 2018., Centeno Meléndez, C-315/17, neobjavljeno, EU:C:2018:207, t. 39. i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju nesporno je da se tužitelj iz glavnog postupka, kao privremeni službenik u Zajednici dulje od šest godina, smatrao „radnikom zaposlenim na određeno vrijeme” u smislu Okvirnog sporazuma.
Zatim, treba podsjetiti na to da članak 4. točka 1. Okvirnog sporazuma, kad je riječ o uvjetima zapošljavanja, utvrđuje zabranu postupanja na nepovoljniji način prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme nego prema usporedivim radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme samo zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako je drukčije postupanje opravdano iz objektivnih razloga.
U tom pogledu valja istaknuti da iako se, u skladu s člankom 2. točkom 1. Okvirnog sporazuma, on primjenjuje na radnike zaposlene na određeno vrijeme, kao što su definirani u članku 3. Okvirnog sporazuma, činjenica da je tužitelj iz glavnog postupka naknadno stekao svojstvo službenika, a time i status radnika zaposlenog na neodređeno vrijeme, ne sprečava ga da se pozove na načelo nediskriminacije navedeno u članku 4. točki 1. Okvirnog sporazuma, s obzirom na to da on ističe različito postupanje, za potrebe konsolidacije svojeg stupnja, kad je riječ o uzimanju u obzir usluga koje je izvršio kao privremeni službenik prije nego što je imenovan službenikom (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C-302/11 do C-305/11, EU:C:2012:646, t. 34. i 35. i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, mora se utvrditi, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, da je konsolidacija stupnja na koju se odnosi propis o kojem je riječ u glavnom postupku „uvjet zapošljavanja” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, pri čemu je odlučujući kriterij za utvrđivanje je li neka mjera obuhvaćena tim pojmom, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, upravo kriterij zapošljavanja, odnosno radni odnos uspostavljen između radnika i njegova poslodavca (presuda od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 25. i navedena sudska praksa).
Naime, s jedne strane, iz članaka 3. do 5. Uredbe 17/2018 proizlazi da konsolidacija stupnja ovisi o dvama uvjetima, tj. „imenovanju na radno mjesto na neodređeno vrijeme, osim u slučaju početnog stupnja profesionalnog napredovanja u javnoj upravi”  i „stvarnom zaposlenju na jednom ili više […] radnih mjesta” koja odgovaraju razni mjesta na kojem je osoba prethodno bila zaposlena. S druge strane, u skladu s člankom 69. stavkom 1. Zakona 7/2005 o javnoj službi Autonomne zajednice Kastilje i Léona, navedena konsolidacija službeniku jamči pravo na isplatu plaće koja odgovara njegovu konsolidiranom stupnju čak i u slučaju promjene radnog mjesta. Ona je također preduvjet za vertikalno napredovanje službenika.
Stoga, budući da iz teksta pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se ona temelje na pretpostavci da se prema privremenim službenicima postupa na nepovoljniji način nego prema službenicima što se tiče uzimanja u obzir usluga koje su pružene u tim svojstvima za potrebe konsolidacije stupnja, valja ispitati, kao prvo, jesu li te dvije kategorije radnika u usporedivoj situaciji u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma.
Radi ocjene obavljaju li radnici isti ili sličan posao u smislu Okvirnog sporazuma, treba ispitati, u skladu s člankom 3. točkom 2. i člankom 4. točkom 1. Okvirnog sporazuma, može li se – vodeći računa o cijelom nizu čimbenika, poput prirode posla, uvjeta stručnog osposobljavanja i radnih uvjeta – smatrati da se ti radnici nalaze u usporedivim situacijama (presuda od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 34. i navedena sudska praksa).
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za ocjenu činjenica, da utvrdi jesu li službenici i privremeni službenici u usporedivoj situaciji (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 35. i navedenu sudsku praksu), iz same odluke kojom je upućeno prethodno pitanje proizlazi da je u ovom slučaju situacija tužitelja iz glavnog postupka, kada je bio privremeni službenik, bila jednaka njegovoj situaciji  službenika u pogledu njegovih dužnosti veterinara koordinatora, tražene diplome, uređenja, mjesta i ostalih radnih uvjeta.
S obzirom na to, sud koji je uputio zahtjev ističe da službenik koji je zaposlen privremeno, tj. u okviru upućivanja, na radnom mjestu više razine od onog na kojeg je imenovan na neodređeno vrijeme konsolidira stupanj koji odgovara radnom mjestu na koje je imenovan na neodređeno vrijeme, a ne radnom mjestu na kojem radi u okviru upućivanja. Stoga se pita predstavlja li službenikova konsolidacija stupnja koji je imao kada je bio privremeni službenik obrnutu diskriminaciju na štetu službenika.
U tom pogledu, valja istaknuti da iz teksta članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma proizlazi da je dovoljno da se s radnicima na određeno vrijeme postupa manje povoljno od radnika na neodređeno vrijeme u usporedivoj situaciji kako bi se ti prvonavedeni radnici mogli pozivati na taj članak (presuda od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 31.).
Međutim, očito je da je tužitelj iz glavnog postupka tijekom više godina bio zaposlen kao privremeni službenik i na temelju jednokratnog imenovanja, na radnom mjestu veterinara koordinatora u Zajednici, za koje mu je dodijeljen stupanj 24 na temelju sustava klasifikacije radnih mjesta koji se primjenjuje u potonjoj. Stoga situaciju tužitelja iz glavnog postupka treba usporediti sa situacijom službenika koji je zaposlen na takvom radnom mjestu na neodređeno vrijeme.
Iz toga slijedi, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev u pogledu svih relevantnih elemenata, da valja smatrati da je situacija privremenog službenika, kao što je ona tužitelja iz glavnog postupka prije nego što je stekao status službenika, usporediva sa situacijom službenika koji je zaposlen na neodređeno vrijeme na istom radnom mjestu na kojem je bio zaposlen navedeni privremeni službenik.
U tim okolnostima, kao drugo, valja provjeriti, postoji li „objektivan razlog” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma, koji može opravdati različito postupanje navedeno u točki 33. ove presude.
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da pojam „objektivni razlozi” zahtijeva da utvrđeno nejednako postupanje bude opravdano postojanjem preciznih i točnih elemenata koji karakteriziraju uvjet zapošljavanja o kojem je riječ, u posebnom kontekstu u kojem se nalazi i na temelju objektivnih i transparentnih kriterija, kako bi se provjerilo odgovara li ta nejednakost stvarnoj potrebi, može li postići cilj koji se želi ostvariti i je li za tu svrhu neophodna. Navedeni elementi mogu, među ostalim, biti posljedica posebne naravi zadataka za čije su ispunjenje sklapani ugovori na određeno vrijeme i karakteristika svojstvenih tim zadacima ili, prema potrebi, slijeđenja legitimnog cilja socijalne politike države članice (presuda od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 40. i navedena sudska praksa).
Nasuprot tomu, navedeni pojam ne može se razumjeti tako da omogućava opravdanje različitog postupanja prema radnicima zaposlenima na određeno vrijeme i radnicima zaposlenima na neodređeno vrijeme na temelju činjenice da je ta razlika u postupanju propisana nacionalnim općim i apstraktnim pravnim pravilom, poput zakona ili kolektivnog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C-177/10, EU:C:2011:557, t. 72. i navedenu sudsku praksu).
Pozivanje na privremenu prirodu rada privremenih službenika, ne može, samo za sebe, biti „objektivan razlog” u smislu članka 4. točke 1. Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t 41. i navedenu sudsku praksu).
Što se tiče eventualnih opravdanja različitog postupanja utvrđenog u glavnom predmetu, sud koji je uputio zahtjev upućuje, s jedne strane, na vertikalno napredovanje službenika, koje je postupno i proizlazi iz same upravne strukture.
U tom pogledu, s obzirom na to da su vertikalno napredovanje i konsolidacija stupnja svojstveni statusu službenika, treba podsjetiti na to da, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju imaju države članice kada je riječ o organizaciji vlastite javne uprave, one načelno mogu a da ne proturječe Direktivi 1999/70 ni Okvirnom sporazumu predvidjeti uvjete prijma u javnu službu kao i uvjete zapošljavanja takvih službenika (presuda od 20. lipnja 2019., Ustariz Aróstegui, C-72/18, EU:C:2019:516, t. 43. i navedena sudska praksa).
Iako se Direktivi 1999/70 i Okvirnom sporazumu stoga u načelu ne protivi to da se konsolidacija stupnja primjenjuje samo na službenike, propis države članice ipak ne može postaviti opći i apstraktni uvjet koji se odnosi samo na privremenu prirodu rada službenika zaposlenih na određeno vrijeme, a da se pritom ne vodi računa o posebnoj prirodi obavljenih zadataka i njima svojstvenim značajkama.
U tom pogledu ipak valja utvrditi da, kao što to proizlazi iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje, nacionalni propis koji je primjenjiv u glavnom predmetu predviđa da sama činjenica privremenog zaposlenja službenika na radnom mjestu kojem odgovara viši stupanj od onog koji odgovara radnom mjestu na kojem je bio zaposlen na neodređeno vrijeme tom službeniku ne daje automatski pravo na konsolidaciju tog višeg stupnja.
U tim okolnostima, omogućavanje  službenikove konsolidacije stupnja koji je viši od njegova stupnja kada je bio privremeni službenik moglo bi predstavljati obrnutu diskriminaciju na štetu službenika koji su privremeno upućeni na radno mjesto kojem odgovara stupanj koji je viši od onog koji odgovara radnom mjestu  na koje su imenovani na neodređeno vrijeme.
Stoga, s obzirom na to da nacionalni propis koji se primjenjuje u glavnom predmetu, iako isključuje automatsku konsolidaciju stupnja u kojem je privremeno zaposlen, omogućuje da se za potrebe određivanja stupnja koji se konsolidira uzme u obzir razdoblje zaposlenosti na radnom mjestu na određeno vrijeme, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, taj propis treba primijeniti na jednak način na osobe koje su na tom privremenom radnom mjestu bile zaposlene kao privremeni službenici i kao službenici.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi, s obzirom na to da su usluge koje je tužitelj iz glavnog postupka pružao kao privremeni službenik bile uzete u obzir tijekom postupka odabira koji mu je omogućio stjecanje statusa službenika, njihovo uzimanje u obzir radi konsolidacije stupnja dovelo do dvostrukog vrednovanja tih usluga, zbog čega bi se prema tužitelju iz glavnog postupka postupalo povoljnije nego u odnosu na druge službenike.
Međutim, utvrđivanje uvjeta za pristup statusu službenika i pravo tog službenika na konsolidaciju stupnja, koje, kao što je to navedeno u točkama 31. i 32. ove presude, predstavlja uvjet zapošljavanja, dva su različita vida sustava koji se primjenjuje na službenike, tako da se ne može smatrati da uzimanje u obzir usluga koje dotična osoba pruža u svojstvu privremenog službenika radi pristupa statusu službenika ili radi konsolidacije stupnja dovodi do dvostrukog vrednovanja navedenih usluga samo za potrebe konsolidacije stupnja.
Stoga, iako je u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 45. ove presude legitimno predvidjeti uvjete za pristup statusu službenika, utvrđivanje takvih uvjeta pristupa ne može opravdati različito postupanje s obzirom na uvjete navedene konsolidacije.
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da se članku 4. točki 1. Okvirnog sporazuma protivi nacionalni  propis na temelju kojeg se, za potrebe konsolidacije stupnja, ne uzimaju u obzir usluge koje je službenik pružio kao privremeni službenik prije nego što je dobio status službenika.

Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:
Članku 4. točki 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, protivi se nacionalni propis na temelju kojeg se, za potrebe konsolidacije stupnja, ne uzimaju u obzir usluge koje je službenik pružio kao privremeni službenik prije nego što je dobio status službenika.
Potpisi
*
Jezik postupka: španjolski