CELEX: 62006TJ0056
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio
22 päivänä huhtikuuta 2016

Asian tausta

Riidanalainen vapautus
Alumina (tai alumiinioksidi) on valkoista jauhetta, jota käytetään pääasiassa sulatoissa alumiinin valmistuksessa. Alumiinioksidia
valmistetaan bauksiittimalmista jalostusmenetelmällä, jonka viimeisenä osana on hehkutus. Yli 90 prosenttia hehkutetusta alumiinioksidista
käytetään metallisen alumiinin valmistamiseen sulatoissa. Loput jatkokäsitellään ja käytetään kemiallisiin sovelluksiin. Sulattoaluminan
ja kemiallisen aluminan tuotemarkkinat ovat toisistaan erilliset. Kivennäisöljyä voidaan käyttää polttoaineena alumiinioksidin
valmistuksessa.
Irlannissa, Italiassa ja Ranskassa on kussakin ainoastaan yksi alumiinioksidin tuottaja. Ranskassa alumiinioksidia tuottaa
Gardannen alueelle sijoittautunut Alcan Inc. Alumiinioksidin tuottajia on myös Saksassa, Espanjassa, Kreikassa, Unkarissa
ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Ranskan tasavalta on vuodesta 1997 lukien vapauttanut valmisteverosta alumiinioksidin valmistuksessa Gardannen alueella polttoaineena
käytettävät kivennäisöljyt (jäljempänä riidanalainen vapautus). Riidanalainen vapautus otettiin Ranskan oikeudessa käyttöön
vuoden 1997 lisätalousarviosta 29.12.1997 annetun lain nro 97-1239 (loi n° 97-1239, du 29 décembre 1997, portant loi de finances
rectificative pour 1997; JORF 30.12.1997, s. 19101) 6 §:llä.
Ranskan vapautuksen soveltaminen Gardannen alueella hyväksyttiin 31.12.1998 asti luvan antamisesta jäsenvaltioille soveltaa
tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin käytettyihin kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai vapautuksia
valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn mukaisesti 30.6.1997 tehdyllä neuvoston päätöksellä 97/425/EY
(EYVL L 182, s. 22). Euroopan unionin neuvosto jatkoi vapautuksen voimassaoloa tämän jälkeen 31.12.1999 asti luvan antamisesta
jäsenvaltioille soveltaa tai soveltaa edelleen tiettyihin erityistarkoituksiin käytettyihin kivennäisöljyihin alennettuja
valmisteverokantoja tai vapautuksia valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn mukaisesti, sekä päätöksen
97/425/EY muuttamisesta 30.3.1999 tehdyllä päätöksellä 1999/255/EY (EYVL L 99, s. 26). Neuvosto jatkoi vapautuksen voimassaoloa
uudelleen 31.12.2000 asti luvan antamisesta jäsenvaltioille soveltaa tai edelleen soveltaa tiettyihin erityistarkoituksiin
käytettyihin kivennäisöljyihin valmisteveron alennuksia tai vapautuksia valmisteverosta direktiivissä 92/81/ETY säädetyn menettelyn
mukaisesti 17.12.1999 tehdyllä päätöksellä 1999/880/EY (EYVL L 331, s. 73).
Erityistarkoituksiin käytettäviin tiettyihin kivennäisöljyihin sovellettavista valmisteveron alennetuista määristä ja valmisteverovapautuksista
12.3.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/224/EY (EYVL L 84, s. 23) eli viimeisellä riidanalaista vapautusta koskevalla
päätöksellä mainitun vapautuksen voimassaoloa jatkettiin 31.12.2006 asti. Kyseisen päätöksen viidennessä perustelukappaleessa
todetaan, että mainitulla päätöksellä ”ei rajoiteta [EY] 87 ja [EY] 88 artiklaan perustuvien, yhteismarkkinoiden toiminnan
vääristymiin liittyvien mahdollisten menettelyjen tuloksia” ja ”sillä ei poisteta jäsenvaltioille [EY] 88 artiklan nojalla
kuuluvaa velvoitetta ilmoittaa komissiolle mahdollisesti sovellettavista valtiontuista”.

Hallinnollinen menettely
Euroopan yhteisöjen komissio pyysi 2.6.1998 päivätyllä kirjeellä Ranskan viranomaisilta tietoja voidakseen tarkistaa, kuuluiko
riidanalainen vapautus EY 87 ja EY 88 artiklan soveltamisalaan. Pyydettyään 10.7.1998 vastauksen antamiseksi asetetun määräajan
pidennystä, joka myönnettiin 24.7.1998, Ranskan tasavalta toimitti vastauksensa 7.8.1998 päivätyllä kirjeellä.
Komissio pyysi 17.7.2000 päivätyllä kirjeellä Ranskan tasavaltaa ilmoittamaan sille riidanalaisen vapautuksen. Ranskan viranomaiset
vastasivat 4.9.2000 päivätyllä kirjeellä, ettei riidanalainen vapautus ollut niiden mielestä valtiontukea eikä sitä tarvinnut
siis ilmoittaa. Komissio kehotti 27.9.2000 päivätyllä kirjeellä Ranskan tasavaltaa toimittamaan lisätietoja. Komission 20.11.2000
päivätyn muistutuksen jälkeen Ranskan viranomaiset vastasivat 8.12.2000.
Komissio aloitti 30.10.2001 tekemällään päätöksellä K(2001) 3295 riidanalaisen vapautuksen osalta EY 88 artiklan 2 kohdassa
määrätyn menettelyn (jäljempänä muodollinen tutkintamenettely). Kyseinen päätös annettiin tiedoksi Ranskan tasavallalle 5.11.2001
päivätyllä kirjeellä ja julkaistiin 2.2.2002 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (EYVL C 30, s. 21).
Komissio sai 26. ja 28.2.2002 sekä 1.3.2002 päivätyillä kirjeillä huomautuksia Aughinish Alumina Ltd:ltä, Eurallumina SpA:lta,
Alcanilta ja European Aluminium Associationilta. Huomautukset toimitettiin Ranskan tasavallalle 26.3.2002.
Pyydettyään 21.11.2001 päivätyllä kirjeellä vastauksen antamiseksi asetetun määräajan pidennystä, joka myönnettiin 29.11.2001,
Ranskan tasavalta esitti huomautuksensa 12.2.2002 päivätyllä kirjeellä.

Alumiinioksidipäätös I
Komissio teki 7.12.2005 päätöksen 2006/323/EY Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa
polttoaineena käytettävien kivennäisöljyjen vapauttamisesta valmisteverosta, jonka Ranska, Irlanti ja Italia ovat panneet
täytäntöön (EUVL 2006, L 119, s. 12; jäljempänä alumiinioksidipäätös I).
Alumiinioksidipäätös I koskee aikaa ennen 1.1.2004, jolloin energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen
uudistamisesta 27.10.2003 annettua neuvoston direktiiviä 2003/96/EY (EUVL L 283, s. 51), jolla kumottiin kivennäisöljyjen
valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/81/ETY (EYVL L 316, s. 12) ja
kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/82/ETY (EYVL L 316, s. 19),
alettiin soveltaa 31.12.2003 lähtien (57 perustelukappale). Päätöksessä ulotetaan kuitenkin muodollinen tutkintamenettely
koskemaan myös 31.12.2003 jälkeistä aikaa (92 perustelukappale).
Alumiinioksidipäätöksen I päätösosassa todetaan muun muassa seuraavaa:
”1 artikla
Ranskan, Irlannin ja Italian 31 päivään joulukuuta 2003 asti myöntämät vapautukset alumiinioksidin valmistuksessa käytetyn
raskaan polttoöljyn valmisteverosta ovat [EY] 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
2 artikla
17 päivän heinäkuuta 1990 ja 2 päivän helmikuuta 2002 välisenä aikana myönnettyä tukea ei peritä takaisin siltä osin kuin
se ei sovellu yhteismarkkinoille, koska tämä olisi yhteisön oikeuden yleisperiaatteiden vastaista.
3 artikla
Edellä 1 artiklassa mainittu tuki, jota myönnettiin 3 päivän helmikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 välisenä aikana,
on [EY] 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea, jos tuensaajien maksaman veron määrä oli vähintään
13,01 euroa 1 000 kilolta raskasta polttoöljyä.
4 artikla
– – tuki, jota myönnettiin 3 päivän helmikuuta 2002 ja 31 päivän joulukuuta 2003 välisenä aikana, ei ole [EY] 87 artiklan
3 kohdan mukaisesti yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea, jos tuensaajien maksaman veron määrä ei ollut 13,01 euroa 1 000 kilolta
raskasta polttoöljyä.
5 artikla
1.      Ranskan, Irlannin ja Italian on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet 4 artiklassa tarkoitetun yhteismarkkinoille
soveltumattoman tuen perimiseksi takaisin tuensaajilta.
– –
5.      Ranskan, Irlannin ja Italian on kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta velvoitettava 4 artiklassa tarkoitetun
yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen tuensaajat maksamaan sääntöjenvastaisesti myönnetty tuki takaisin korkoineen.”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Ranskan tasavalta nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 17.2.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt
käsiteltävän kanteen, joka merkittiin rekisteriin asianumerolla T-56/06.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti 2.5.1991 tehdyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 14 artiklan
nojalla ja toisen jaoston ehdotuksesta asianosaisia kuultuaan siirtää nyt käsiteltävän asian mainitun työjärjestyksen 51 artiklan
nojalla laajennettuun ratkaisukokoonpanoon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennetun toisen jaoston puheenjohtaja yhdisti 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 50 artiklan
nojalla asianosaisia kuultuaan asian T‑56/06 ja asiat T‑50/06, T‑60/06, T‑62/06 ja T‑69/06 (jäljempänä alumiinioksidiasiat
I) suullista käsittelyä varten 24.5.2007 antamallaan määräyksellä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhdisti alumiinioksidiasiat I tuomion antamista varten, kumosi alumiinioksidipäätöksen
I ja hylkäsi asiassa T-62/06 kanteen muilta osin 12.12.2007 annetulla tuomiolla Irlanti ym. v. komissio (T-50/06, T-56/06,
T-60/06, T-62/06 ja T-69/06, EU:T:2007:383).
Komissio haki muutosta kyseiseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon 26.2.2008 päivätyllä valituskirjelmällä.
Unionin tuomioistuin kumosi 2.12.2009 annetulla tuomiolla komissio v. Irlanti ym. (C‑89/08 P, Kok., EU:C:2009:742) edellä
17 kohdassa mainitun tuomion Irlanti ym. v. komissio (EU:T:2007:383) siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
oli kumonnut alumiinioksidipäätöksen I, palautti alumiinioksidiasiat I unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi oikeudenkäyntikuluista
päätettäväksi myöhemmin.
Edellä 19 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2009:742) johdosta alumiinioksidiasiat I annettiin 2.5.1991
tehdyn työjärjestyksen 118 artiklan 1 kohdan nojalla laajennetun toisen jaoston käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen
presidentin 18.12.2009 tekemällä päätöksellä.
Asianosaiset jättivät 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan mukaisesti kirjallisia huomautuksia sisältävät
kirjelmänsä: Ranskan tasavalta 16.2.2010 ja komissio 28.4.2010. Ranskan tasavalta totesi kirjallisia huomautuksia sisältävässä
kirjelmässään, että kun otetaan huomioon edellä 19 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2009:742), se luopuu
kanteensa toisesta kanneperusteesta, joka koskee perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä.
Laajennetun toisen jaoston puheenjohtajan 1.3.2010 antamalla määräyksellä alumiinioksidiasiat I yhdistettiin kirjallista ja
suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten. Unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 20.9.2010 tekemällä päätöksellä
alumiinioksidiasiat I siirrettiin laajennetun neljännen jaoston käsiteltäviksi.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 21.3.2012 annetulla tuomiolla Irlanti v. komissio (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV,
T‑62/06 RENV ja T‑69/06 RENV, Kok., EU:T:2012:134) alumiinioksidipäätöksen I siltä osin kuin siinä todetaan tai siltä osin
kuin se perustuu toteamukseen siitä, että Ranskan tasavallan, Irlannin ja Italian tasavallan 31.12.2003 asti myöntämät vapautukset
alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytetyn raskaan polttoöljyn valmisteverosta (jäljempänä valmisteverovapautukset)
ovat EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja siltä osin kuin siinä määrätään Ranskan tasavalta, Irlanti ja
Italian tasavalta toteuttamaan kaikki tarpeelliset toimenpiteet näiden vapautusten perimiseksi takaisin tuensaajilta, jos
tuensaajien maksaman veron määrä ei ole ollut vähintään 13,01:tä euroa 1 000 kilolta raskasta polttoöljyä.
Komissio haki muutosta kyseiseen unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon 1.6.2012 päivätyllä valituskirjelmällä.
Unionin tuomioistuin kumosi edellä 23 kohdassa mainitun tuomion Irlanti v. komissio (EU:T:2012:134), palautti alumiinioksidiasiat
I unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi oikeudenkäyntikuluista päätettäväksi myöhemmin 10.12.2013 antamallaan tuomiolla
komissio v. Irlanti ym. (C‑272/12 P, Kok., EU:C:2013:812).
Edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) johdosta alumiinioksidiasiat I annettiin ensimmäisen
jaoston käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 21.1. ja 10.3.2014 tekemillä päätöksillä.
Asianosaiset jättivät 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan nojalla kirjallisia huomautuksia sisältävät kirjelmänsä:
Ranskan tasavalta 20.2.2014 ja komissio 8.4.2014. Ranskan tasavalta totesi kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään,
että kun otetaan huomioon edellä 25 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), se luopuu kanteensa
ensimmäisestä kanneperusteesta, joka koskee EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen virheellistä soveltamista,
ja rajaa mainitun kanteensa vaatimukset koskemaan vain alumiinioksidipäätöksen I 5 artiklan kumoamista siltä osin kuin siinä
velvoitetaan se perimään takaisin yhteismarkkinoille soveltumaton valtiontuki, jonka se on myöntänyt 3.2.2002 ja 31.12.2003
välisenä aikana riidanalaisen vapautuksen nojalla (jäljempänä riidanalainen tuki), ja komission velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut. Komissio otti tämän huomioon kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään.
Alumiinioksidiasiat I siirrettiin 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 118 artiklan 1 kohdan nojalla laajennetun ensimmäisen jaoston
käsiteltäviksi unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 30.9.2014 tekemällä päätöksellä.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 6.3.2015 pidetyssä
istunnossa.
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa alumiinioksidipäätöksen I 5 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään riidanalaisen tuen takaisin perimisestä (jäljempänä
riidanalainen päätös)
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen ja
–        velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Ranskan tasavalta vetoaa nyt käsiteltävän kanteen tueksi enää yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka vastaa kanteen kolmatta
kanneperustetta, joka perustuu siihen, että komissio on riidanalaisen päätöksen tehdessään loukannut luottamuksensuojaa, oikeusvarmuutta
ja kohtuullisessa ajassa toimimista koskevia periaatteita.
Ranskan tasavalta vetoaa ensimmäiseksi luottamuksensuojaa, oikeusvarmuutta ja kohtuullisessa ajassa toimimista koskevien periaatteiden
loukkaamiseen perustuvan kanneperusteensa tueksi alumiinioksidipäätöksen I 98 ja 99 perustelukappaleeseen, joissa komissio
myöntää sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaolon, jotka estävät [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 14 artiklan 1 kohdan ja vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan riidanalaisen tuen takaisin perimisen.
Ranskan tasavalta vetoaa toiseksi päätökseen 2001/224, jolla annetaan lupa soveltaa edelleen riidanalaista vapautusta 31.12.2006
asti, ja direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohtaan, jolla viimeksi mainittu päätös vahvistetaan; kyseinen päätös ja mainittu
18 artiklan 1 kohta estivät komissiota katsomasta, ettei riidanalaisen tuen saaja eli Alcan voinut enää luottaa perustellusti
kyseisen tuen sääntöjenmukaisuuteen sen jälkeen, kun muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehty päätös julkaistiin
2.2.2002 EYVL:ssä.
Ranskan tasavalta viittaa kolmanneksi siihen, että Alcan saattoi luottaa perustellusti riidanalaisen tuen sääntöjenmukaisuuteen
sen johdosta, että komissio oli viivytellyt tehdessään alumiinioksidipäätöksen I, joka tehtiin vasta 7.12.2005, vaikka se
oli julkaissut muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen ja saanut osapuolten viimeiset huomautukset
vuoden 2002 helmikuussa ja vaikka oikeusvarmuutta ja kohtuullisessa ajassa toimimista koskevat periaatteet estivät sen, että
se viivyttelee loputtomasti käyttäessään toimivaltaansa valtiontukien alalla.
Ranskan tasavalta nojautuu neljänneksi siihen, ettei komissio voi perustella tätä tutkintaan kulunutta lähes neljän vuoden
pituista ajanjaksoa asian erityisellä moniselitteisyydellä, koska se ei ole täsmentänyt, miltä osin arviointi, joka koski
valmisteverovapautusten soveltuvuutta EY 87 artiklan ja erityisesti valtiontuesta ympäristönsuojelulle annettujen vuosien
1994 ja 2001 yhteisön suuntaviivojen kanssa, aiheutti huomattavia vaikeuksia, kun otetaan huomioon se, että komissiolla oli
jo laaja tuntemus valmisteverovapautuksista.
Ranskan tasavalta nojautuu viidenneksi oikeuskäytäntöön, jossa vahvistetaan Euroopan unionin tuomioistuimilla oleva mahdollisuus
arvioida komission muodolliseen tutkintamenettelyyn käyttämän ajan kohtuullisuutta, ja näin on myös asetuksen N:o 659/1999
voimaantulon jälkeen. Ranskan tasavallan mukaan asetuksen N:o 659/1999 15 artiklaa, jossa asetetaan tuen takaisin perimiselle
kymmenen vuoden vanhentumisaika, ei ole mahdollista tulkita siten, että komissio voi tutkia tuen soveltuvuutta yhtä pitkän
ajan, ilman, että tällä olisi kielteistä vaikutusta saman asetuksen 15 artiklassa nimenomaisesti säädettyyn 18 kuukauden pituiseen
viitteelliseen tutkinta-aikaan.
Komissio väittää, että nyt käsiteltävä kanneperuste ei ole perusteltu.
Alustavasti on huomautettava, ettei komissio voi asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan vaatia valtiontuen takaisin
perimistä, jos tämä olisi unionin lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.
Ranskan tasavalta katsoo nyt käsiteltävässä tapauksessa nimenomaan, että riidanalainen päätös on ristiriidassa luottamuksensuojaa,
oikeusvarmuutta ja kohtuullisessa ajassa toimimista koskevien periaatteiden kanssa.
Tässä yhteydessä on aluksi huomautettava, että luottamuksensuojan periaatteen, joka on unionin oikeuden perusperiaate (tuomio
14.10.1999, Atlanta v. Euroopan yhteisö, C‑104/97 P, Kok., EU:C:1999:498, 52 kohta), mukaan kyseiseen periaatteeseen voi vedota
jokainen taloudellinen toimija, jolle toimielin on synnyttänyt perusteltuja odotuksia (tuomio 11.3.1987, Van den Bergh en
Jurgens ja Van Dijk Food Products (Lopik) v. ETY, 265/85, Kok., EU:C:1987:121, 44 kohta; tuomio 24.3.2011, ISD Polska ym.
v. komissio, C‑369/09 P, Kok., EU:C:2011:175, 123 kohta ja tuomio 27.9.2012, Producteurs de légumes de France v. komissio,
T‑328/09, EU:T:2012:498, 18 kohta). Silloin, kun huolellinen ja asiantunteva taloudellinen toimija voi ennakoida, että toimielimet
toteuttavat toimen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei kuitenkaan voi vedota kyseiseen periaatteeseen, kun tällainen toimenpide
toteutetaan (ks. tuomio 1.2.1978, Lührs, 78/77, Kok., EU:C:1978:20, 6 kohta ja tuomio 25.3.2009, Alcoa Trasformazioni v. komissio,
T‑332/06, EU:T:2009:79, 102 kohta). Oikeus vedota luottamuksensuojaan edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä.
Asianomaisen toimielimen on ensiksikin täytynyt antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja,
jotka on saatu toimivaltaisilta ja luotettavilta tahoilta. Näiden vakuuttelujen on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat
aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Annettujen vakuuttelujen on kolmanneksi oltava
sovellettavien oikeussääntöjen mukaisia (ks. em. tuomio Producteurs de légumes de France v. komissio, EU:T:2012:498, 19 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän jälkeen on huomautettava erityisesti luottamuksensuojan periaatteen sovellettavuudesta valtiontukien alalla, että jäsenvaltio,
jonka viranomaiset ovat myöntäneet tuen rikkoen EY 88 artiklassa määrättyjä menettelysääntöjä, voi vedota tuensaajayrityksen
perusteltuun luottamukseen riitauttaakseen unionin tuomioistuimissa sen komission päätöksen pätevyyden, jolla kyseinen jäsenvaltio
on määrätty perimään tuki takaisin, muttei välttyäkseen velvollisuudelta toteuttaa kyseisen päätöksen täytäntöönpanon edellyttämät
toimenpiteet (ks. tuomio 14.1.1997, Espanja v. komissio, C-169/95, Kok., EU:C:1997:10, 48 ja 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että kun otetaan huomioon ilmoitusvelvollisuudella oleva perustavanlaatuinen merkitys siinä,
että komissio voi harjoittaa tehokkaasti valtiontukien valvontaa, joka on pakottava, tuensaajat voivat lähtökohtaisesti perustellusti
luottaa mainitun tuen sääntöjenmukaisuuteen ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä on noudatettu EY 88 artiklassa määrättyä
menettelyä, ja huolellisen taloudellisen toimijan on yleensä voitava varmistua siitä, että mainittua menettelyä on noudatettu.
Erityisesti silloin, kun tuki on pantu täytäntöön ilman, että siitä olisi ilmoitettu ensin komissiolle, jolloin se on EY 88 artiklan
3 kohdan nojalla sääntöjenvastainen, tuensaajalla ei voi kyseisenä ajankohtana olla perusteltua luottamusta sen myöntämisen
säännönmukaisuuteen (ks. vastaavasti edellä 42 kohdassa mainittu tuomio Producteurs de légumes de France v. komissio, tuomion
20 ja 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista (tuomio 20.9.1990, komissio
v. Saksa, C‑5/89, Kok., EU:C:1990:320, 16 kohta; ks. myös tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio, C‑298/00 P, Kok., EU:C:2004:240,
86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.11.2009, Ranska v. komissio, T‑427/04 ja T‑17/05, Kok., EU:T:2009:474,
263 kohta).
On vielä muistutettava, että se, että hallinnollinen menettely toimitetaan kohtuullisessa ajassa, on unionin oikeuden yleinen
periaate (tuomio 27.11.2003, Regione Siciliana v. komissio, T‑190/00, Kok., EU:T:2003:316, 136 kohta). Lisäksi oikeusvarmuutta
koskeva perustavanlaatuinen vaatimus, joka estää sen, että komissio voisi viivyttää loputtomasti toimivaltansa käyttöä, johtaa
tuomioistuimen tutkimaan, paljastaako hallinnollisen menettelyn kulku tämän toimielimen toiminnan viivästyneen kohtuuttomasti
(tuomio 24.9.2002, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, C‑74/00 P ja C‑75/00 P, Kok., EU:C:2002:524, 140 ja 141 kohta
ja tuomio 14.1.2004, Fleuren Compost v. komissio, T‑109/01, Kok., EU:T:2004:4, 145–147 kohta).
Se, että komissiolla kestää jonkin aikaa päättää, että tuki on sääntöjenvastainen ja että jäsenvaltion on poistettava se ja
perittävä se takaisin, voi tietyissä olosuhteissa synnyttää mainitun tuen saajissa perustellun luottamuksen, joka voi estää
sen, että komissio velvoittaa mainitun jäsenvaltion määräämään kyseisen tuen palautettavaksi (tuomio 24.11.1987, RSV v. komissio,
223/85, Kok., EU:C:1987:502, 17 kohta). Silloin kun on kyse ilmoittamattomista valtiontuista, tällainen viivytys voidaan kuitenkin
katsoa komissiosta johtuvaksi vasta siitä lähtien, kun se on saanut tietää yhteismarkkinoille soveltumattomien tukien olemassaolosta
(edellä 43 kohdassa mainittu tuomio Italia v. komissio, EU:C:2004:240, 91 kohta).
Pelkästään se, että asetuksessa N:o 659/1999 ei lukuun ottamatta sitä kymmenen vuoden vanhentumisaikaa (tuen myöntämisestä
lukien), jonka päätyttyä tukea ei voida enää määrätä takaisin perittäväksi, säädetä mistään ohjeellisestakaan määräajasta
komission sääntöjenvastaisesta tuesta mainitun asetuksen 13 artiklan 2 kohdan nojalla, jonka mukaan saman asetuksen 7 artiklan
6 kohdassa asetettu määräaika ei sido komissiota, tekemälle tutkinnalle, ei ole esteenä sille, että unionin tuomioistuimet
tarkastavat, onko komissio jättänyt toimimatta kohtuullisessa ajassa tai onko se viivytellyt liikaa (ks. vastaavasti ja analogisesti
viitteellisen määräajan osalta tuomio 15.6.2005, Regione autonoma della Sardegna v. komissio, T‑171/02, Kok., EU:T:2005:219,
57 kohta; tuomio 9.9.2009, Diputación Foral de Álava ym., T‑230/01–T‑232/01 ja T‑267/01–T‑269/01, EU:T:2009:316, 338 ja 339 kohta
sekä tuomio 9.9.2009, Diputación Foral de Álava ym. v. komissio, T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02, Kok., EU:T:2009:314,
259 ja 260 kohta).
Lopuksi on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että silloin kun komissio on sille
kuuluvan huolellisuusvelvoitteen vastaisesti luonut moniselitteisen tilanteen sen vuoksi, että se on saanut aikaan epävarmuustekijöitä
ja että sovellettava säännöstö ei ole selkeä, yhdistettynä siihen, ettei komissio ole reagoinut asiassa pitkään aikaan, vaikka
se on ollut tietoinen asianomaisista tuista, sen tehtävänä on selventää mainittu tilanne ennen kuin se ryhtyy mihinkään toimiin
määrätäkseen jo maksetut tuet palautettaviksi (ks. vastaavasti tuomio 9.7.1970, komissio v. Ranska, 26/69, Kok., EU:C:1970:67,
28–32 kohta).
Asianosaisten väitteitä on tarkasteltava nyt käsiteltävässä tapauksessa edellä 42–47 kohdassa mieleen palautettujen sääntöjen
valossa.
Ranskan tasavalta ei kiistä sitä, ettei se ole koskaan ilmoittanut riidanalaista tukea komissiolle. Kyseinen tuki on siis
myönnetty EY 88 artiklan 3 kohtaa rikkoen ilmoittamatta siitä ensin komissiolle.
Ranskan tasavalta vetoaa käsiteltävässä tapauksessa sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaoloon, joiden nojalla
Alcan on voinut perustellusti luottaa riidanalaisen vapautuksen ja näin ollen riidanalaisen tuen sääntöjenmukaisuuteen.
Ranskan tasavalta ei voi kuitenkaan perustellusti vedota käsiteltävässä tapauksessa tällaisiin poikkeuksellisiin olosuhteisiin,
ja näin on jäljempänä 52–86 kohdassa esitetyistä syistä.
Toisin kuin Ranskan tasavalta väittää, muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaiseminen EYVL:ssä
on ollut omiaan johtamaan siihen, ettei Alcan voinut enää luottaa perustellusti riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen,
kun otetaan huomioon neuvoston komission ehdotuksesta antamien hyväksymispäätösten – mukaan lukien päätöksen 2001/224, joka
oli voimassa riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevan ajanjakson aikana – sanamuodolla aikaisemmin luotu moniselitteinen
tilanne.
Unionin tuomioistuin katsoi edellä 25 kohdassa mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812), joka sitoo Euroopan
unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan toisen kohdan mukaan unionin yleistä tuomioistuinta, 52 ja 53 kohdassa, että
se, että neuvoston hyväksymispäätökset tehtiin komission ehdotuksesta ja että komissio ei ole koskaan käyttänyt sillä olevia
direktiivin 92/81 8 artiklan 5 kohtaan tai EY 230 ja EY 241 artiklaan perustuvia toimivaltuuksia saadakseen hyväksymispäätökset
poistetuiksi tai muutetuiksi, oli otettava huomioon arvioitaessa yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisinperimisvelvollisuutta
luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden kannalta, kuten komissio oli alumiinioksidipäätöksessä I tehnytkin jättäessään
määräämättä takaisin perittäväksi tukia, jotka oli myönnetty 2.2.2002 saakka, jolloin EYVL:ssä julkaistiin päätökset EY 88 artiklan
2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta. Kyseinen perustelu oli ratkaiseva sille unionin tuomioistuimen edellä 25 kohdassa
mainitun tuomion komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) 54 kohdassa esittämälle toteamukselle, jonka mukaan saman tuomion
39–44 kohdassa esitetyt perustelut eivät voineet olla oikeudellisena perustana unionin yleisen tuomioistuimen johtopäätökselle
siitä, että alumiinioksidipäätöksellä I kyseenalaistetaan neuvoston hyväksymispäätösten pätevyys ja loukataan näin oikeusvarmuuden
periaatetta ja toimielinten toimien laillisuusolettamaa koskevaa periaatetta, eikä näihin samoihin perusteluihin nojautuvalle
johtopäätökselle siitä, että komissio oli asiassa T‑62/06 RENV loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
Luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteista ilmenevien vaatimusten kannalta neuvoston komission ehdotuksesta tekemien
hyväksymispäätösten sanamuodolla luotu moniselitteinen tilanne esti ainoastaan perimästä takaisin riidanalaisen vapautuksen
nojalla myönnetyn tuen siihen saakka, kunnes EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta tehty päätös julkaistiin
EYVL:ssä. Mainitusta julkaisemisesta lähtien sitä vastoin Alcanin piti tietää, että jos riidanalainen vapautus on valtiontukea,
komission olisi hyväksyttävä se EY 88 artiklan mukaisesti.
Tästä seuraa, että toisin kuin Ranskan tasavalta väittää, muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaiseminen
johti todellakin siihen, ettei Alcan voinut enää luottaa perustellusti, kuten se oli aikaisemmin voinut, riidanalaisen vapautuksen
sääntöjenmukaisuuteen neuvoston komission ehdotuksesta aikaisemmin tekemien hyväksymispäätösten nojalla.
Komissio on siis ottanut alumiinioksidipäätöksen I 98 perustelukappaleessa perustellusti huomioon sen, että tapauksen olosuhteet
olivat poikkeukselliset, sillä komission neuvostolle esittämät ehdotukset synnyttivät osin epäselvän tilanteen ja ylläpitivät
sitä, ja sen, että siltä osin kuin se ei voinut määrittää, olivatko – ja mahdollisesti milloin – jäsenvaltiot tosiasiassa
ilmoittaneet eri tuensaajille sen päätöksestä aloittaa muodollinen tutkintamenettely, ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta,
että tuensaajat ovat oikeutettuja vetoamaan luottamuksensuojan periaatteeseen 2.2.2002 asti, jolloin komission päätökset EY
88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamisesta valmisteverovapautusten osalta julkaistiin EYVL:ssä, kunhan pidetään
mielessä, että ilmoituksen julkaiseminen poisti viimeistään neuvoston hyväksymispäätösten sanamuotoon liittyvän epävarmuuden
siitä, että komission olisi hyväksyttävä kyseessä olevat toimenpiteet perustamissopimuksen 88 artiklan mukaisesti, jos ne
olivat valtiontukea.
Tällaisen ratkaisun oikeellisuutta ei kyseenalaisteta Ranskan tasavallan esittämillä eri väitteillä.
Yhtäältä sillä, että Ranskan tasavallalle annettiin direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohdassa, kun sitä luetaan yhdessä saman
direktiivin 28 artiklan 2 kohdan kanssa, lupa soveltaa edelleen riidanalaista vapautusta 1.1.2003 alkaen, ei ole merkitystä
sen kannalta, oliko Alcan voinut mahdollisesti luottaa perustellusti kyseisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen 3.2.2002 ja
31.12.2003 välisen ajanjakson osalta. Ajankohtana, jolloin direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohtaa alettiin soveltaa, eli
1.1.2003, Alcanin piti näet olla tietoinen vireillä olevasta riidanalaista vapautusta koskevasta muodollisesta tutkintamenettelystä
ja siitä, että jos riidanalainen vapautus on valtiontukea, komission olisi hyväksyttävä se EY 88 artiklan mukaisesti. Kyseistä
tilannetta ei ole voitu muuttaa sillä, että direktiivi 2003/96 annettiin 27.10.2003 ja se tuli voimaan 31.10.2003; kyseisen
direktiivin johdanto-osan 32 perustelukappaleessa todetaan nimenomaisesti, että direktiivi ”ei rajoita [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan
mukaisesti toteutettavien valtion tukia koskevien menettelyjen soveltamista” (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 25 kohdassa
mainittu tuomio komissio v. Irlanti ym., EU:C:2013:812, 51 kohta). Direktiivin 2003/96 18 artiklan 1 kohta ei siten ollut
omiaan synnyttämään muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen julkaisemisen jälkeen Alcanin mielessä
perusteltua luottamusta riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen valtiontukisääntöjen kannalta.
Toisaalta se, että komissio viivytteli tehdessään alumiinioksidipäätöstä I, ei ole poikkeuksellinen olosuhde, joka on omiaan
synnyttämään Alcanin mielessä perustellun luottamuksen riidanalaisen vapautuksen sääntöjenmukaisuuteen, ja näin on kaikista
jäljempänä 60–86 kohdassa esitetyistä syistä.
Ensinnäkin on tutkittava, onko muodolliseen tutkintamenettelyyn käytetty käsiteltävässä tapauksessa kohtuuttoman paljon aikaa.
Tässä yhteydessä on todettava, että edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502), johon Ranskan
tasavalta vetoaa, on katsottu, että sillä, että komissiolta kului 26 kuukautta päätöksensä tekemiseen, ylitettiin kohtuuden
rajat.
Asetuksen N:o 659/1999 7 artiklan 6 kohdan mukaan muodollisen tutkintamenettelyn päätökseen saattamiselle asetettu viitteellinen
määräaika on ilmoitettujen valtiontukien yhteydessä 18 kuukautta. Kyseistä määräaikaa on, vaikka sitä ei asetuksen N:o 659/1999
13 artiklan 2 kohdan mukaan sovelletakaan sääntöjenvastaisiin tukiin (ks. edellä 46 kohta), pidettävä hyödyllisenä lähtökohtana
arvioitaessa sellaisen muodollisen tutkintamenettelyn keston kohtuullisuutta, joka koskee, kuten käsiteltävässä tapauksessa,
tukea, jota ei ole ilmoitettu.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on todettava, että komissio pyysi 17.7.2000 Ranskan tasavaltaa, Irlantia ja Italian tasavaltaa
ilmoittamaan valmisteverovapautukset valtiontukisäännösten nojalla. Se sai vastaukset, joita ei voida pitää ilmoituksena,
vuoden 2000 syyskuussa, lokakuussa ja joulukuussa. Se aloitti tämän jälkeen muodollisen tutkintamenettelyn 30.10.2001 tekemällään
päätöksellä, joka annettiin asianomaisten jäsenvaltioiden tiedoksi 5.11.2001 ja julkaistiin EYVL:ssä 2.2.2002. Komissio sai
lopuksi Aughinish Aluminan (26.2. ja 1.3.2002 päivätyt kirjeet), Euralluminan (28.2.2002 päivätyt kirjeet), Alcanin (1.3.2002
päivätty kirje) ja European Aluminium Associationin (26.2.2002 päivätty kirje) lausumat. Kyseiset huomautukset toimitettiin
Irlannille, Italian tasavallalle ja Ranskan tasavallalle 26.3.2002.
Irlanti esitti lausumansa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdystä päätöksestä 8.1.2002. Komissio pyysi 18.2.2002
Irlannilta lisätietoja, ja tämä vastasi 26.4.2002 pyydettyään ensin vastauksen antamiseksi asetetun määräajan pidennystä.
Pyydettyään samalla tavalla 21.11.2001 vastauksen antamiseksi asetetun määräajan pidennystä, Ranskan tasavalta lausui aloittamispäätöksestä
12.2.2002. Italian tasavalta esitti lausumansa 6.2.2002.
Alumiinioksidipäätös I tehtiin 7.12.2005.
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen tekemisen ja alumiinioksidipäätöksen I tekemisen välillä kului
siis vähän yli 49 kuukautta.
Tällainen ajanjakso, joka on lähes kaksi kertaa pidempi kuin se ajanjakso, joka otettiin huomioon edellä 45 kohdassa mainitussa
tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) ja vähän yli kaksi kertaa pidempi kuin se ajanjakso, josta asetuksen N:o 659/1999
7 artiklan 6 kohdassa säädetään muodollisen tutkintamenettelyn päätökseen saattamiselle ilmoitettujen valtiontukien yhteydessä,
näyttää kohtuuttomalta. Oikeuskäytännön mukaan on silti tutkittava, voitiinko kyseinen ajanjakso oikeuttaa käsiteltävän tapauksen
olosuhteiden kannalta.
Käsiteltävässä tapauksessa 49 kuukauden pituista tutkinta-aikaa ei voida kuitenkaan perustella niillä seikoilla, joihin komissio
vetoaa.
Kyseisessä ajanjaksossa otetaan tosin huomioon yhtäältä jäsenvaltioille ja tuensaajille asetettu määräaika esittää huomautuksensa
ja toisaalta se, että Ranskan, Irlannin ja Italian hallitukset ovat pyytäneen määräaikojen pidennystä voidakseen esittää huomautuksensa
ja vastauksensa muodollisen tutkintamenettelyn yhteydessä. Kun otetaan huomioon se, että käsiteltävässä tapauksessa valmisteverovapautukset
liittyvät kiinteästi toisiinsa, koska kyse on samankaltaisista toimenpiteistä, jotka hyväksyttiin rinnakkain toteutettujen
menettelyjen päätteeksi samalla neuvoston päätöksellä, on otettava huomioon kaikki kyseessä olevissa asioissa esitetyt menettelyyn
liittyvät asiakirjat ja erityisesti se, että Irlanti vastasi 26.4.2002 viimeiseen komission lähettämään lisätietopyyntöön.
Tämän viimeksi mainitun päivämäärän jälkeen on kuitenkin kulunut vähän yli 43 kuukautta ennen kuin komissio teki alumiinioksidipäätöksen
I. Tällainen kyseessä olevien asioiden tutkimiseen kulunut aika ei kuitenkaan ole kaikkien asianomaisten valtioiden ja asianomaisten
osapuolten toimittamien huomautusten valossa oikeutettavissa nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteissa.
Ensimmäiseksi on todettava asioiden väitetystä vaikeudesta, ettei sitä ole näytetty toteen, ja, vaikka näin olisikin, sillä
ei voitaisi perustella sitä, että asian tutkinta on kestänyt niinkin pitkään kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa. Minkään
seikan perusteella ei näet voida päätellä, että komissiolla olisi ollut erityisen merkittäviä oikeudellisia ongelmia, koska
alumiinioksidipäätös I on lisäksi pituudeltaan kohtuullinen (112 perustelukappaletta) eikä sen perusteluista ilmene mitään
ilmeistä vaikeutta. Tämän jälkeen on huomautettava, että – kuten Ranskan tasavalta perustellusti korostaa – komissio oli tietoinen
valmisteverovapautuksista paljon ennen muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista, koska ensimmäiset vapautuspyynnöt tehtiin
Irlannin osalta vuonna 1992, Italian tasavallan osalta vuonna 1993 ja Ranskan tasavallan osalta vuonna 1997. Lisäksi juuri
komissio on toimittanut valmisteverovapautusten hyväksymispäätöksiä koskevat peräkkäiset ehdotukset neuvostolle saatuaan niitä
koskevat pyynnöt Ranskan tasavallalta, Irlannilta ja Italian tasavallalta. Lopuksi on todettava, että komissio on valtiontukia
koskevissa kertomuksissaan ilmoittanut Maailman kauppajärjestölle (WTO) Irlannissa sovellettavasta vapautuksesta.
Komissio on lisäksi itse todennut, että se katsoi vuodesta 1999 alkaen valmisteverovapautusten olevan ristiriidassa valtiontukisääntöjen
kanssa. Se on siis kyseisestä ajankohdasta lukien voinut tarkastella yksityiskohtaisemmin mainittujen vapautusten sääntöjenmukaisuutta
kyseistä alaa koskevien sääntöjen kannalta.
Lisäksi se, ettei komissio ole enää pyytänyt mitään lisätietoja Ranskan tasavallalta, Irlannilta tai Italian tasavallalta
niiden 43 kuukauden kuluessa, jotka edelsivät alumiinioksidipäätöksen I tekemistä, osoittaa, että sillä oli jo kyseisenä ajankohtana
käytettävinään kaikki seikat, joita se tarvitsi tehdäkseen valmisteverovapautuksia koskevan päätöksensä.
Lopuksi on todettava kivennäisöljyjen verotusta koskevan yhteisön järjestelmän kehittymisestä ja etenkin direktiivin 2003/96
antamisesta seuranneista väitetyistä vaikeuksista, ettei komissio voi vedota niihin perustellusti, kuten Ranskan tasavalta
pätevästi väittää. Alumiinioksidipäätös I koskee näet oikeudellista tilannetta, jota ei säännelty direktiiviin 2003/96, jota
alettiin soveltaa vasta 1.1.2004 alkaen, perustuvalla kivennäisöljyjen verotusta koskevalla uudella järjestelmällä vaan aikaisemmin
sovelletulla kivennäisöljyjen verotusta koskevalla järjestelmällä. Yhteisön säännöstön kehittymisellä, johon komissio vetoaa,
ei siis ole mitään vaikutusta nyt käsiteltävässä tapauksessa. Tämä saa vahvistuksen siitä, että komissio aloitti alumiinioksidipäätöksessä
I uuden muodollisen tutkintamenettelyn Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa
polttoaineena käytettyjä kivennäisöljyjä koskevista valmisteverovapautuksista 1.1.2004 – jolloin direktiiviin 2003/96 perustuvaa
kivennäisöljyjen verotusta koskevaa uutta järjestelmää alettiin soveltaa – alkaneen ajanjakson osalta. On joka tapauksessa
korostettava sitä, että alumiinioksidipäätös I tehtiin lähes kaksi vuotta direktiivin 2003/96 antamisen jälkeen. Komission
vetoama pelkkä tarve ottaa alumiinioksidipäätöksessä I huomioon direktiiviin 2003/96 perustuva kivennäisöljyjen verotusta
koskeva uusi järjestelmä ei voinut riittää oikeuttamaan sitä, että asian tutkimiseen kului niinkin pitkä aika kuin nyt käsiteltävässä
tapauksessa.
Tämän perusteella komissiolla oli hyvät tiedot valmisteverovapautuksiin liittyvästä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja
koskevasta kehyksestä eikä sillä ollut mitään ilmeisiä vaikeuksia tutkia niitä valtiontukisääntöjen kannalta.
Toiseksi komission väittämistä käytännön vaikeuksista ja kielellisistä vaikeuksista on todettava, että vaikka ne näytettäisiinkin
toteen, niillä ei voida oikeuttaa sitä, että asian tutkinta on kestänyt niinkin kauan kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Komissiolla oli joka tapauksessa käytettävinään yksiköitä, joiden avulla se voi selvitä vetoamistaan kielellisistä vaikeuksista
ja valmisteverovapautusten rinnakkaisesta tutkinnasta paljon lyhyemmässä ajassa kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa etenkin
sen ansiosta, että sen yksiköiden toiminta on sovitettu hyvin yhteen.
Riidanalaisen tuen tutkinta on siis kestänyt nyt käsiteltävässä tapauksessa kohtuuttoman kauan.
Toiseksi on vielä tutkittava, onko se – kuten Ranskan tasavalta väittää –, että komissio ylitti muodollisen tutkintamenettelyn
kuluessa kohtuullisen ajan, johtanut siihen, että Alcan on voinut kohtuudella olettaa, että komissiolla ei ollut enää epäilyjä
ja että riidanalaista vapautusta ei vastustettaisi, ja saattoiko kyseinen kohtuullisen ajan ylittäminen estää komissiota vaatimasta
3.2.2002 ja 31.12.2003 välisenä aikana myönnetyn tuen takaisin perimistä, kuten edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV
v. komissio (EU:C:1987:502, 16 kohta), johon Ranskan tasavalta vetoaa, on katsottu.
Edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) tosin katsottiin, että se 26 kuukauden pituinen aika,
joka komissiolta oli kulunut päätöksensä tekemiseen, oli saattanut synnyttää kantajana olevan tuensaajan mielessä sellaisen
perustellun luottamuksen, joka oli omiaan estämään toimielintä velvoittamasta kyseessä olevia kansallisia viranomaisia määräämään,
että kyseinen tuki oli palautettava.
Vaikka yksityisten intressejä suojaavan oikeusvarmuuden vaatimuksia on noudatettava, nämä vaatimukset on kuitenkin myös saatettava
tasapainoon sellaisten yleisten etujen suojaamisen vaatimusten kanssa, joihin kuuluu valtiontukien alalla yleinen etu välttää
se, että kilpailulle vahingolliset valtion tuet vääristävät markkinoiden toimintaa, mikä edellyttää vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan sitä, että sääntöjenvastaiset tuet palautetaan aikaisemman tilanteen ennalleen saattamiseksi (ks. tuomio 5.8.2003,
P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya v. komissio, T‑116/01 ja T‑118/01, Kok., EU:T:2003:217, 207
ja 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on siis tulkittu edellä 45 kohdassa mainittua tuomiota RSV v. komissio (EU:C:1987:502) siten, että kyseisen
tuomion taustalla olevan asian konkreettisilla olosuhteilla on ollut ratkaiseva merkitys yhteisöjen tuomioistuimen asennoitumiselle
(ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu tuomio Italia v. komissio, EU:C:2004:240, 90 kohta; tuomio 29.4.2004, Italia
v. komissio, C‑372/97, Kok., EU:C:2004:234, 119 kohta; edellä 46 kohdassa mainittu tuomio Diputación Foral de Álava ym. v.
komissio, EU:T:2009:314, 286 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu tuomio Diputación Foral de Álava ym., EU:T:2009:316, 344 kohta).
Erityisesti on todettava, että tuki, josta edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) oli kyse,
oli myönnetty ennen kuin komissio aloitti sitä koskevan muodollisen tutkintamenettelyn. Siitä oli tehty lisäksi – tosin vasta
sen maksamisen jälkeen – virallinen ilmoitus komissiolle. Tuki perustui lisäksi komission hyväksymiin tukiin liittyviin lisäkustannuksiin
ja koski alaa, jolle oli vuodesta 1977 lukien myönnetty komission hyväksymiä tukia. Lopuksi on todettava, että tuen soveltuvuuden
tutkinta ei edellyttänyt yksityiskohtaista tutkimusta.
Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole olemassa kaikkia edellä 45 kohdassa mainitun tuomion RSV v. komissio (EU:C:1987:502)
taustalla olevan asian poikkeuksellisia olosuhteita. Kuten edellä 45 kohdassa mainitun tuomion RSV v. komissio (EU:C:1987:502)
taustalla olevassa asiassa, komissio oli tosin jo sillä hetkellä, kun se näyttää olleen toimeton, tietoinen riidanalaisesta
vapautuksesta ja se oli siis saattanut muotoilla kantansa kyseisen vapautuksen sääntöjenmukaisuudesta valtiontukisääntöjen
kannalta, joten sen ei tältä osin tarvinnut enää suorittaa yksityiskohtaista tutkimusta. Nyt käsiteltävästä tapauksesta puuttuvat
kuitenkin muut edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) huomioon otetut olennaiset seikat.
Nyt käsiteltävässä asiassa on erityisesti niin, että riidanalainen tuki on myönnetty sen jälkeen, kun komissio aloitti riidanalaista
vapautusta koskevan muodollisen tutkintamenettelyn.
Tämä erottaa edellä 45 kohdassa mainitussa tuomiossa RSV v. komissio (EU:C:1987:502) kyseessä olleen tapauksen olennaisesti
nyt käsiteltävän kanteen taustalla olevasta tapauksesta. Ranskan tasavalta ei siis voi hyödyllisesti vedota nyt käsiteltävässä
tapauksessa edellä 45 kohdassa mainittuun tuomioon RSV v. komissio (EU:C:1987:502).
Lisäksi on otettava huomioon se, että 11.11.2004 annetun tuomion Demesa ja Territorio Histórico de Álava v. komissio (C‑183/02 P
ja C‑187/02 P, Kok., EU:C:2004:701) 52 kohdassa katsottiin poikkeuksellisista olosuhteista, joiden perusteella sääntöjenvastaisen
tuen saaja saattaa perustellusti luottaa tuen sääntöjenmukaisuuteen, ja tarkemmin sanottuna perustellusta luottamuksesta,
joka voi syntyä komission toimimattomuudesta, että komission ilmeisellä toimimattomuudella ei ole merkitystä silloin, kun
tukiohjelmaa ei ole ilmoitettu sille. Nyt käsiteltävässä tapauksessa komission 43 kuukautta kestäneellä ilmeisellä toimimattomuudella
sen jälkeen, kun Irlanti antoi vastauksen komission viimeiseen lisätietopyyntöön (ks. edellä 70 kohta), ei – vaikka se onkin
ristiriidassa kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen kanssa – ole kuitenkaan erityistä merkitystä sovellettaessa
valtiontukisääntöjä riidanalaiseen tukeen. Nyt käsiteltävässä tapauksessa pelkästään kyseisen toimimattomuuden perusteella
ei siis voida todeta, että kyse on sellaisista poikkeuksellisista olosuhteista, jotka voivat synnyttää Alcanin mielessä perustellun
luottamuksen riidanalaisen tuen sääntöjenmukaisuuteen valtiontukisääntöjen kannalta. Tästä seuraa, että pelkästään se, että
nyt käsiteltävässä tapauksessa on loukattu kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta alumiinioksidipäätöstä I
tehtäessä, ei estänyt komissiota määräämästä kyseisessä päätöksessä riidanalaista tukea takaisin perittäväksi.
Kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan vaatimuksen noudattamatta jättämiseen perustuva väite on siten hylättävä.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella on todettava, että Ranskan tasavalta ei ole osoittanut nyt käsiteltävässä
tapauksessa sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaoloa, joiden johdosta Alcan on voinut kohtuudella olettaa, että
komissiolla ei ollut enää epäilyjä ja että riidanalaista vapautusta ei vastustettaisi, ja jotka olisivat estäneet komissiota
määräämästä alumiinioksidipäätöksen I viidennessä perustelukappaleessa riidanalaisen tuen takaisin perittäväksi.
Kanneperuste, joka perustuu siihen, että komissio on loukannut luottamuksensuojaa, oikeusvarmuutta ja kohtuullisessa ajassa
toimimista koskevia periaatteita, ja näin ollen nyt käsiteltävä kanne, joka perustuu vain tuohon ainoaan kanneperusteeseen,
kokonaisuudessaan on siis hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 219 artiklan mukaan ratkaisuissa, jotka unionin yleinen tuomioistuin tekee
sinne ratkaisun kumoamisen jälkeen palautetussa asiassa, unionin yleinen tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jotka
ovat aiheutuneet yhtäältä asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja toisaalta muutoksenhakuasian käsittelystä
unionin tuomioistuimessa. Siltä osin kuin unionin tuomioistuin on edellä 19 kohdassa mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti
ym. (EU:C:2009:742) ja edellä 25 kohdassa mainitussa tuomiossa komissio v. Irlanti ym. (EU:C:2013:812) määrännyt, että oikeudenkäyntikuluista
päätetään myöhemmin, unionin yleisen tuomioistuimen on päätettävä tässä tuomiossa myös kyseisten muutoksenhakuasioiden käsittelystä
aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 135 artiklan 1 kohdan mukaan on kuitenkin niin, että
kohtuuden niin vaatiessa unionin yleinen tuomioistuin voi poikkeuksellisesti päättää, että hävinnyt asianosainen vastaa omista
oikeudenkäyntikuluistaan mutta tämä velvoitetaan korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut vain osittain. Saman työjärjestyksen
135 artiklan 2 kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi lisäksi velvoittaa myös voittaneen asianosaisen korvaamaan oikeudenkäyntikulut
osittain tai kokonaan, jos se katsotaan perustelluksi kyseisen asianosaisen menettelyn takia, ottaen huomioon myös tämän menettely
ennen asian vireilletuloa. Unionin yleinen tuomioistuin voi erityisesti velvoittaa toimielimen, jonka päätöstä ei ole kumottu,
korvaamaan oikeudenkäyntikulut siitä syystä, että mainittu päätös on ollut puutteellinen, mikä on voinut johtaa siihen, että
kantaja on nostanut kanteen (ks. analogisesti tuomio 9.9.2010, Evropaïki Dynamiki v. komissio, T‑387/08, EU:T:2010:377, 177 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa Ranskan tasavallan vaatimukset eivät ole menestyneet. Edellä 77 kohdasta kuitenkin ilmenee,
että komissio on loukannut kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta riidanalaista päätöstä tehdessään, mikä on
voinut rohkaista Ranskan tasavaltaa nostamaan nyt käsiteltävän kanteen mainitun loukkaamisen toteamiseksi. Unionin yleinen
tuomioistuin katsoo tässä tilanteessa, että asioiden T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II osalta on oikeutettua ja kohtuullista
velvoittaa Ranskan tasavalta vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme neljäsosaa komissiolle aiheutuneista
oikeudenkäyntikuluista ja velvoittaa komissio vastaamaan yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan. Asioiden C‑89/08 P
ja C‑272/12 P osalta – siltä osin kuin komission vastapuolina on kussakin niistä ollut viisi osapuolta – Ranskan tasavalta
on asioissa T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II vahvistetun jakoperusteen mukaisesti velvoitettava vastaamaan omista
oikeudenkäyntikuluistaan ja kolmesta kahdeskymmenesosasta eli yhdestä viidesosasta kolmesta neljäsosasta komissiolle aiheutuneista
oikeudenkäyntikuluista ja velvoittaa komissio vastaamaan yhdestä viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Ranskan tasavalta velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme neljäsosaa Euroopan komissiolle
asioissa T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja T‑56/06 RENV II aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista ja kolme kahdeskymmenesosaa komissiolle
asioissa C‑89/08 P ja C‑272/12 P aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
3)
Komissio velvoitetaan vastaamaan yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan asioissa T‑56/06, T‑56/06 RENV I ja
T‑56/06 RENV II sekä yhdestä viidesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan asioissa C‑89/08 P ja C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Julistettiin Luxemburgissa 22 päivänä huhtikuuta 2016.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.