CELEX: 62016TJ0770
Drept instituțional
Parlamentul European
Regulamentul de procedură al Parlamentului
Comportament care aduce atingere demnității Parlamentului și bunei desfășurări a lucrărilor parlamentare
Sancțiuni disciplinare de pierdere a dreptului la indemnizația de ședere și de suspendare temporară a participării la toate activitățile Parlamentului
Libertatea de exprimare
Obligația de motivare
Eroare de drept

Istoricul litigiului
Reclamantul, domnul Janusz Korwin‑Mikke, este deputat în Parlamentul European.
În ședința plenară a Parlamentului din 7 iunie 2016 (denumită în continuare „ședința plenară din 7 iunie 2016”), cu tema „Situația actuală a aspectelor externe ale programului european privind migrația: pentru o nouă înțelegere privind migrația”, reclamantul a declarat în limba polonă:
„Problema nu este faptul că imigranții ne invadează, ci faptul că sunt imigranți inadecvați. Ei nu doresc deloc să lucreze la Bayerische Motorwerke și nici la Aldi. Li s‑au promis alocații semnificative și doresc să primească astfel de alocații. [M‑am referit deja la ei], fapt care m‑a costat 3000 de euro, însă un diplomat congolez a declarat că Europa era invadată de cloaca africană. Atunci, putem fi mândri de faptul că am eliberat o parte din Africa de această cloacă, însă datoria noastră este de a face aceste persoane să înțeleagă. Ei bine, nu există nimic care să le facă să înțeleagă mai bine decât foamea. Trebuie să încetăm să le mai plătim alocații și să îi obligăm pur și simplu să lucreze. Și având în vedere că exemplul este cel mai bun profesor, trebuie să le dăm un exemplu și să încetăm să mai plătim alocații inclusiv pentru noi, întrucât ne demoralizăm și propriii oameni.”
În urma acestor declarații, vicepreședintele Parlamentului care conducea dezbaterile a invitat reclamantul să „se adreseze în mod respectuos Adunării”. Imediat după, o deputată în Parlamentul European a ridicat un cartonaș albastru și a solicitat reclamantului să prezinte dovezi în sprijinul afirmațiilor sale.
Drept răspuns la această interpelare, reclamantul a declarat:
„[…] America a fost de asemenea exploatată, și are o dezvoltare excelentă. Dimpotrivă, mă refer doar la opinia unui diplomat din Congo – țară care știe câte ceva despre emigrația din Africa. Dar știu un lucru: atunci când oamenii sunt plătiți pentru a nu face nimic, îi demoralizăm. Trebuie să lichidăm toate alocațiile. Oamenii trebuie să trăiască din muncă, nu din alocații.”
Reclamantul a luat ulterior din nou cuvântul pentru a clarifica traducerea în limba engleză a unui termen utilizat în timpul intervenției sale.
La 8 iunie 2016, reclamantul a fost convocat de președintele Parlamentului la o audiere, care a avut loc la 14 iunie 2016.
Prin scrisoarea din 9 iunie 2016, reclamantul a transmis vicepreședintei Parlamentului care a condus dezbaterile în cauză un film difuzat pe pagina de internet YouTube în care pot fi ascultate declarațiile efectuate de diplomatul congolez la care s‑a referit în intervenția sa din 7 iunie 2016.
Prin decizia din 5 iulie 2016 (denumită în continuare „decizia președintelui”), președintele Parlamentului a aplicat reclamantului sancțiunile de pierdere a dreptului la indemnizația de ședere pentru o perioadă de zece zile și de suspendare temporară a participării sale la toate activitățile Parlamentului pentru o perioadă de cinci zile consecutive, fără a aduce atingere exercitării dreptului de vot în ședință plenară.
La 18 iulie 2016, reclamantul a formulat o cale de atac internă în fața biroului Parlamentului împotriva deciziei președintelui, solicitând anularea sancțiunilor pronunțate împotriva sa, precum și scuze publice din partea președintelui Parlamentului în fața Parlamentului pentru faptul că a utilizat cuvinte insultătoare la adresa sa.
Prin decizia din 1 august 2016 (denumită în continuare „decizia biroului”), notificată reclamantului la 2 septembrie 2016, biroul Parlamentului a menținut sancțiunile aplicate reclamantului prin decizia președintelui.
Procedura
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 noiembrie 2016, reclamantul a formulat prezenta acțiune.
La propunerea Camerei a șasea, Tribunalul a decis, în temeiul articolului 28 din Regulamentul său de procedură, trimiterea cauzei în fața unui complet de judecată extins.
La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a șasea extinsă) a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, a invitat Parlamentul să depună anumite documente, iar părțile să răspundă la anumite întrebări. Părțile au dat curs acestor solicitări în termenele stabilite.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 29 noiembrie 2017.
Concluziile părților
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei președintelui;
–
anularea deciziei biroului;
–
dispunerea reparării prejudiciului financiar și moral cauzat prin deciziile președintelui și biroului, evaluat la 13060 de euro;
–
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
Parlamentul solicită Tribunalului:
–
respingerea cererii de anulare a deciziei președintelui ca inadmisibilă;
–
respingerea cererii de anulare a deciziei biroului ca nefondată;
–
respingerea cererii de despăgubire în parte ca inadmisibilă și în parte ca nefondată;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În ședință, reclamantul a declarat că renunță la primul capăt de cerere, considerând că decizia președintelui a fost înlocuită prin decizia biroului, care constituie poziția finală a Parlamentului, aspect de care s‑a luat act în procesul‑verbal de ședință.
În drept
Cu privire la concluziile în anulare
În susținerea concluziilor sale în anulare, reclamantul invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului (denumit în continuare „Regulamentul de procedură al Parlamentului”), a libertății de exprimare și a obligației de motivare. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 6 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), a principiului general al imparțialității și a obligației de motivare. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 6 din CEDO, a dreptului la apărare și a articolului 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și
non bis in idem
, precum și pe încălcarea obligației de motivare.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, a libertății de exprimare și a obligației de motivare
Este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că, prin intermediul prezentului motiv, împărțit în trei aspecte, reclamantul invocă în esență, pe lângă încălcarea libertății sale de exprimare, încălcarea articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, întrucât, pe de o parte, Parlamentul nu ar fi dovedit că erau îndeplinite condițiile necesare de aplicare a acestei dispoziții și, pe de altă parte, decizia respectivă nu ar fi suficient motivată. De altfel, acest lucru a fost confirmat în ședință, fapt de care s‑a luat act.
Este necesar să se examineze, mai întâi, al treilea aspect și apoi, împreună, primul și al doilea aspect.
–
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Reclamantul susține că decizia biroului nu îndeplinește obligația de motivare, întrucât, în primul rând, aceasta nu menționează eventuale repercusiuni în presă sau reacții la nivel politic, în al doilea rând, nu constată că declarațiile sale ar fi constituit o incitare la ură și, în al treilea rând, nu ține seama de faptul că declarațiile respective au fost făcute inițial de un diplomat congolez. În plus, motivarea deciziei în cauză nu ar permite să se stabilească dacă a tulburat într‑un mod foarte grav ședința plenară din 7 iunie 2016, nici care sunt principiile definite la articolul 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului care ar fi fost încălcate.
Parlamentul contestă această argumentație.
Trebuie amintit că obligația de motivare constituie o normă fundamentală de procedură care trebuie distinsă de aspectul temeiniciei motivelor, aspect care ține de legalitatea pe fond a actului în litigiu (a se vedea Hotărârea din 22 mai 2012, Internationaler Hilfsfonds/Comisia,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
, punctul
și jurisprudența citată). Astfel, motivarea unei decizii constă în exprimarea formală a motivelor pe care se întemeiază această decizie. Această motivare poate fi suficientă, chiar dacă exprimă motive eronate (a se vedea Ordonanța din 12 iulie 2012, Dover/Parlamentul,
C‑278/11 P
, nepublicată,
EU:C:2012:457
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea din 22 mai 2012, Internationaler Hilfsfonds/Comisia,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, decizia biroului cuprinde trei secțiuni. Prima secțiune (punctele 1-27 din decizie) prezintă situația de fapt care a condus la adoptarea sancțiunilor în cauză, declarațiile anterioare ale reclamantului care au făcut deja obiectul unor sancțiuni și procedura căilor de atac interne inițiată de acesta din urmă împotriva deciziei președintelui. Prin intermediul celei de a doua secțiuni (punctele 28-37 din decizie), se urmărește să se dovedească faptul că comportamentul reclamantului constituie o încălcare a articolului 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului. În sfârșit, a treia secțiune (punctele 38-45 din decizie) cuprinde o apreciere juridică a articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
În special, la punctele 28-31 din decizia sa, după ce a amintit, pe de o parte, modul de redactare a articolului 11 alineatele (2) și (3) din Regulamentul de procedură al Parlamentului și, pe de altă parte, întinderea dreptului la libertatea de exprimare, biroul Parlamentului a arătat că acest drept poate fi limitat în cazul în care încalcă alte drepturi, „în special în cazul în care rănește sau insultă alte persoane” sau „pentru a asigura protecția drepturilor sau a reputației altor persoane”. Astfel, la punctul 32 din decizia menționată, biroul Parlamentului a indicat că principiul libertății de exprimare, garantat tuturor deputaților în Parlament, nu este aplicabil „limbajului ofensator, injurios sau lipsit de respect” sau „comportamentului care aduce atingere demnității Parlamentului […] și care constituie o încălcare a valorilor și a principiilor fundamentale ale Uniunii”.
În ceea ce privește comportamentul reproșat reclamantului, criticile exprimate de Parlament în decizia biroului se refereau la „limbajul […] în mod deliberat ofensator și provocator, nu numai împotriva persoanelor de origine africană, ci și față de Parlament în ansamblu” (punctul 33), la „[m]etoda de citare a altor persoane […] utilizată în mod deliberat […] cu intenția de a‑și exprima propria opinie” (punctul 34), la caracterul „cu siguranță insultător față de destinatari” al „ideii de a forța prin înfometare oamenii să lucreze” care aduce „atingere demnității Parlamentului […] și constituie încălcarea valorilor și a principiilor fundamentale ale Uniunii” (punctul 36) și, în sfârșit, la „comportamentul” reclamantului care „constitu[ia] încălcarea articolului 11 [alineatul] (2) din Regulamentul [de procedură al Parlamentului], întrucât lipsea respectul reciproc, aducea atingere valorilor și principiilor definite în actele fundamentale ale U[niunii] și în special demnității Parlamentului” (punctul 37).
Rezultă că, fără a se aduce atingere examinării temeiniciei sale, care va fi efectuată în cadrul primului și al celui de al doilea aspect al prezentului motiv, decizia biroului conține o motivare conformă cu dispozițiile articolului 296 TFUE.
În consecință, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins.
–
Cu privire la primul și la al doilea aspect, întemeiate pe o încălcare a libertății de exprimare și, respectiv, pe o încălcare a articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului
Reclamantul susține în esență că Parlamentul nu ar fi dovedit că erau îndeplinite condițiile necesare pentru aplicarea articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului și că acesta i‑ar fi aplicat astfel o sancțiune disciplinară cu încălcarea libertății de exprimare sporite de care ar beneficia în calitate de deputat în Parlament, în conformitate cu jurisprudența constantă a Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea Europeană a Drepturilor Omului”).
În această privință, el susține, în primul rând, că decizia biroului este afectată de o eroare de drept, în măsura în care aceasta nu ar ține suficient seama de faptul că declarațiile sale, efectuate în cadrul exercitării atribuțiilor sale parlamentare în incinta Parlamentului, constituiau elemente ale discursului său politic.
În al doilea rând, reclamantul susține că decizia biroului nu demonstrează că declarațiile sale au tulburat efectiv ședința plenară din 7 iunie 2016 într‑un mod deosebit de grav sau au perturbat lucrările cu încălcarea articolului 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, astfel încât să se considere că condițiile de fond prevăzute la articolul 166 din regulamentul menționat erau efectiv îndeplinite.
În al treilea rând, reclamantul susține că reiese din motivarea deciziei biroului că acesta a fost sancționat și pentru declarațiile făcute în cadrul ședinței plenare din 7 iunie 2016 sau în cadrul exercitării dreptului său la apărare, care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
Parlamentul susține mai întâi că examinarea validității deciziei biroului trebuie efectuată exclusiv în raport cu drepturile fundamentale garantate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), în special în raport cu articolul 11 din aceasta, care consacră libertatea de exprimare și interpretarea ei de către instanța Uniunii Europene. Prin urmare, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului invocată de reclamant nu ar fi aplicabilă în speță, ci ar putea, cel mult, să servească drept sursă de inspirație. Chiar presupunând că ea ar fi aplicabilă, nu rezultă din aceasta că libertatea sa de exprimare este nelimitată.
Parlamentul subliniază în continuare că, în exercitarea competențelor prevăzute la articolele 166 și 167 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, președintele său și, după caz, biroul Parlamentului dispun de o anumită marjă de apreciere. Prin urmare, controlul Tribunalului ar trebui să se limiteze la examinarea aspectului dacă exercitarea unei asemenea puteri nu este afectată de o eroare vădită de apreciere sau de un abuz de putere și dacă garanțiile procedurale au fost respectate.
În sfârșit, Parlamentul susține că, contrar argumentației reclamantului, decizia biroului nu a fost adoptată cu încălcarea libertății sale de exprimare și este în conformitate cu articolul 11 alineatele (2) și (3) și cu articolul 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului. În plus, acesta consideră că argumentația reclamantului este neîntemeiată în fapt, întrucât decizia respectivă ar fi ținut seama efectiv de circumstanța că declarațiile sale au fost efectuate în cadrul exercitării atribuțiilor sale parlamentare.
Trebuie să se constate, de la bun început, că Parlamentul nu poate contesta nici pertinența CEDO, nici pe cea a jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului în speță, în vederea examinării încălcării articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
Astfel, deși este adevărat că CEDO nu constituie, atât timp cât Uniunea nu a aderat la ea, un instrument juridic integrat formal în ordinea juridică a Uniunii (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctul
, și Hotărârea din 3 septembrie 2015, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Comisia,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, punctul
) și că, în consecință, aprecierea validității unui act de drept derivat al Uniunii trebuie să se realizeze numai din perspectiva drepturilor fundamentale garantate de cartă (Hotărârea din 15 februarie 2016, N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, punctul
), trebuie amintit, pe de o parte, că, în temeiul articolului 6 alineatul (3) TUE, drepturile fundamentale recunoscute de CEDO constituie principii generale ale dreptului Uniunii și că, pe de altă parte, din articolul 52 alineatul (3) din cartă decurge că drepturile conținute în aceasta, ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, au același înțeles și aceeași întindere ca și cele prevăzute de CEDO. Potrivit explicațiilor referitoare la această dispoziție, care, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă, trebuie luate în considerare în vederea interpretării acesteia, înțelesul și întinderea drepturilor garantate sunt determinate nu numai de textul CEDO, ci și, printre altele, de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (a se vedea Hotărârea din 30 iunie 2016, Toma și Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci,
C‑205/15
,
EU:C:2016:499
, punctul
și jurisprudența citată). Reiese, în plus, din explicațiile respective că articolul 52 alineatul (3) din cartă este destinat să asigure coerența necesară între drepturile cuprinse în cartă și drepturile corespunzătoare garantate prin CEDO, fără a aduce atingere autonomiei dreptului Uniunii și Curții de Justiție a Uniunii Europene (Hotărârea din 28 iulie 2016, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
, punctul
). În plus, trebuie să se arate că această echivalență între libertățile garantate de cartă și cele garantate de CEDO a fost enunțată în mod formal cu privire la libertatea de exprimare (Hotărârea din 4 mai 2016, Philip Morris Brands și alții,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, punctul
).
În ceea ce privește în special libertatea de exprimare, trebuie amintit că aceasta ocupă un loc esențial în societățile democratice și constituie în acest sens un drept fundamental garantat în special de articolul 11 din cartă, de articolul 10 din CEDO și de articolul 19 din Pactul internațional privind drepturile civile și politice, adoptat de Adunarea generală a Organizației Națiunilor Unite la 16 decembrie 1966 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punctul
).
În această privință, trebuie amintit că reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că, sub rezerva articolului 10 alineatul (2) din CEDO, libertatea de exprimare se aplică nu numai informațiilor sau ideilor primite favorabil ori considerate ca fiind inofensive sau indiferente, ci și celor care afectează, șochează sau neliniștesc statul sau o anumită parte a populației. În acest sens converg pluralismul, toleranța și spiritul de deschidere fără de care nu există societate democratică (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 7 decembrie 1976, Handyside împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, § 49).
Dreptul la libertatea de exprimare nu constituie însă o prerogativă absolută, iar exercitarea sa poate fi supusă, în anumite condiții, unor restricții.
Or, având în vedere importanța fundamentală a libertății de exprimare, restricțiile acesteia trebuie apreciate în mod strict și, astfel cum reiese atât din articolul 10 alineatul (2) din CEDO, cât și din articolul 52 alineatul (1) din cartă, ingerințele în libertatea de exprimare sunt permise numai în cazul în care îndeplinesc o triplă condiție. În primul rând, restrângerea în cauză trebuie să fie „prevăzută de lege”. Cu alte cuvinte, instituția Uniunii care adoptă măsuri susceptibile să restrângă libertatea de exprimare a unei persoane trebuie să aibă un temei juridic în acest scop. În al doilea rând, restrângerea în cauză trebuie să vizeze un obiectiv de interes general, recunoscut ca atare de Uniune. În al treilea rând, restrângerea în cauză nu trebuie să fie excesivă, ceea ce implică, pe de o parte, că aceasta trebuie să fie necesară și proporțională cu obiectivul urmărit și, pe de altă parte, că nu trebuie să se aducă atingere substanței acestei libertăți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2017, Kiselev/Consiliul,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Trebuie să se mai precizeze că o ingerință sau o restrângere a libertății de exprimare poate fi considerată ca fiind „prevăzută de lege” numai în cazul în care norma este enunțată cu suficientă precizie, astfel încât să fie previzibilă în ceea ce privește efectele sale și să permită destinatarului său să își calibreze comportamentul (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 17 februarie 2004, Maestri împotriva Italiei, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, § 30).
Pe de altă parte, trebuie să se arate că, într‑o democrație, Parlamentul sau organele comparabile reprezintă tribune indispensabile pentru dezbaterea politică. Prin urmare, o ingerință în libertatea de exprimare exercitată în cadrul acestor organe se poate justifica numai pentru motive imperative (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 17 decembrie 2002, A. împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, § 79).
În plus, astfel cum a arătat Curtea Europeană a Drepturilor Omului în mod constant în jurisprudența sa, libertatea de exprimare a deputaților este deosebit de importantă. Astfel, prețioasă pentru orice persoană, libertatea de exprimare este prețioasă mai ales pentru un ales al poporului; acesta își reprezintă alegătorii, le semnalează preocupările și le apără interesele. În consecință, ingerințe în libertatea de exprimare a unui deputat al opoziției, precum reclamantul, impun instanței să efectueze un control dintre cele mai stricte (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 23 aprilie 1992, Castells împotriva Spaniei, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, § 42).
Trebuie să se considere astfel că libertății de exprimare a deputaților trebuie să i se acorde o protecție sporită, având în vedere importanța fundamentală pe care Parlamentul o are într‑o societate democratică.
Cu toate acestea, subliniind că orice declarație efectuată în incinta Parlamentului necesită un nivel ridicat de protecție, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a admis în același timp recent că, având în vedere legătura strânsă existentă între caracterul cu adevărat democratic al unui regim politic și funcționarea Parlamentului, exercitarea libertății de exprimare în cadrul Parlamentului trebuie să se eclipseze uneori în fața unor interese legitime precum protecția bunei desfășurări a activităților parlamentare și protecția drepturilor celorlalți deputați (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 17 mai 2016, Karácsony și alții împotriva Ungariei, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, § 138-141).
Trebuie să se arate că Curtea Europeană a Drepturilor Omului, pe de o parte, a asociat posibilitatea ca un parlament să sancționeze comportamentul unuia dintre membrii săi cu necesitatea de a asigura buna desfășurare a activității parlamentare și, pe de altă parte, a recunoscut parlamentelor o largă autonomie pentru a reglementa maniera, momentul și locul alese de parlamentari pentru intervențiile lor (controlul exercitat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului fiind, în consecință, limitat), dar, în schimb, o marjă de apreciere foarte redusă pentru a delimita conținutul declarațiilor efectuate de parlamentari (controlul exercitat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului fiind, în consecință, mai riguros). În jurisprudența sa, ea evocă în această privință doar „o anumită doză de reglementare […] necesară pentru a împiedica mijloace de exprimare precum incitări directe sau indirecte la violență” (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 17 mai 2016, Karácsony și alții împotriva Ungariei, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, § 140).
Rezultă că, pe de o parte, un regulament de procedură al unui parlament ar putea prevedea posibilitatea de a sancționa declarațiile efectuate de deputați numai în ipoteza în care acestea ar aduce atingere bunei funcționări a Parlamentului sau ar reprezenta un pericol serios pentru societate, cum ar fi incitări la violență sau la ură rasială.
Pe de altă parte, competența, recunoscută parlamentelor, de a aplica sancțiuni disciplinare pentru a asigura buna desfășurare a activităților lor sau protecția anumitor drepturi, principii sau libertăți fundamentale ar trebui să se concilieze cu necesitatea de a asigura respectarea libertății de exprimare a deputaților.
În consecință, trebuie să se verifice, ținând seama de importanța deosebită pe care o prezintă libertatea de exprimare a deputaților și de limitele stricte în care pot fi impuse restrângeri privind această libertate, în conformitate cu principiile dezvoltate de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului în acest context, dacă, prin aplicarea sancțiunii disciplinare în cauză, Parlamentul a respectat condițiile prevăzute la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
În speță, Regulamentul de procedură al Parlamentului, în versiunea în vigoare la data faptelor, astfel cum a fost aplicată de biroul Parlamentului, prevede, în capitolul 4 din titlul VII intitulat „Măsuri în caz de nerespectare a regulilor de conduită aplicabile deputaților”, măsuri de aplicare imediată care pot fi luate de președintele de ședință pentru a restabili ordinea (articolul 165 din Regulamentul de procedură al Parlamentului) și sancțiuni disciplinare care pot fi adoptate de președintele Parlamentului în privința unui deputat (articolul 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului).
În temeiul articolului 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului, care a fost aplicat în speță, președintele Parlamentului adoptă o decizie motivată prin care pronunță sancțiunea corespunzătoare, „[î]n cazul în care un deputat tulbură ședința într‑un mod grav sau perturbă lucrările Parlamentului încălcând principiile stabilite la articolul 11 […]”.
Or, trebuie să se sublinieze că modul de redactare a articolului 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului diferă în funcție de versiunile lingvistice ale regulamentului menționat. Astfel, spre deosebire de versiunea în limba franceză a acestei dispoziții, prezentată de Parlament la cererea Tribunalului și citată la punctul 53 de mai sus, precum și la punctul 38 din decizia biroului, precum și în special de versiunile în limbile germană, italiană, spaniolă, neerlandeză și greacă, versiunea în limba engleză nu menționează perturbarea „lucrărilor” sau „a activității” Parlamentului, ci folosește expresia „disruption of Parliament”. Potrivit Parlamentului, această expresie nu ar privi doar lucrările parlamentare în cadrul hemiciclului, ci ar desemna o situație mai extinsă decât ședința, care include și impactul asupra reputației sau a demnității sale ca instituție.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea unei interpretări uniforme a unei dispoziții impune ca, în caz de divergență între diferitele versiuni lingvistice ale acesteia, dispoziția în cauză să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 noiembrie 2016, Bayer CropScience și Stichting De Bijenstichting,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că teza susținută de Parlament în ședință, potrivit căreia ar trebui să se aibă drept temei versiunea în limba engleză a articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului pentru a interpreta intenția legiuitorului și toate versiunile lingvistice, nu poate fi admisă.
Astfel, ținând seama de contextul și de finalitatea sa, articolul 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului are în vedere situația unei atingeri aduse bunei funcționări a Parlamentului sau desfășurării normale a activităților parlamentare și, prin urmare, urmărește să sancționeze conduita unui deputat care participă la ședințe sau la lucrările parlamentare care ar fi de natură să afecteze grav desfășurarea lor. O asemenea interpretare corespunde, de altfel, astfel cum s‑a amintit la punctele 48-50 de mai sus, obiectivului urmărit în general de un regulament disciplinar al unui parlament al cărui caracter legitim a fost recunoscut de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 17 mai 2016, Karácsony și alții împotriva Ungariei, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, § 138-140).
Pe de altă parte, este necesar să se arate că modul de redactare a articolului 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului urmărește să considere că două situații pot fi sancționate, și anume fie faptul de a „tulbur[a] ședința într‑un mod grav”, fie „perturb[area] lucrăril[or] Parlamentului încălcând principiile stabilite la articolul 11 […]”.
Trebuie să se constate, în această privință, că nu reiese nici din decizia biroului, nici din înscrisurile părților că declarațiile efectuate de reclamant în fața Parlamentului în ședința plenară din 7 iunie 2016 au creat vreo tulburare a ședinței respective, în sensul primei opțiuni prevăzute la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului. Decizia respectivă se limitează, cel mult, să indice că, în urma discursului reclamantului, vicepreședinta Parlamentului care conducea dezbaterile a solicitat restabilirea ordinii, apoi o deputată a recurs la procedura – cu totul obișnuită și care nu indică vreo tulburare a ședinței – a „cartonașului albastru” pentru a solicita reclamantului să furnizeze elemente de probă în susținerea afirmațiilor sale.
În plus, atât în cadrul răspunsurilor sale scrise la întrebările Tribunalului, cât și în ședință, Parlamentul a confirmat că nicio tulburare foarte gravă sau perturbare a lucrărilor nu a avut loc în incinta sa, în cadrul ședinței plenare din 7 iunie 2016 și în cadrul dezbaterilor aferente, în urma intervenției reclamantului. Cu toate acestea, Parlamentul a afirmat că situația reclamantului ține totuși de cea de a doua opțiune prevăzută la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului, și anume „perturbarea lucrărilor”, care ar fi fost consecința directă a încălcării principiilor menționate la articolul 11 din regulamentul respectiv, care prevede norme de conduită pentru deputați. În această privință, Parlamentul a susținut că „perturbarea” care ar fi justificat impunerea de sancțiuni disciplinare în privința reclamantului s‑a manifestat în afara ședinței, printr‑o atingere adusă reputației și demnității sale ca instituție. În plus, Parlamentul a precizat că perturbarea lucrărilor prevăzută la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului nu era limitată la dezbaterile sau la lucrările din cadrul său, ci că trebuia să i se atribuie o accepțiune mai extinsă, cuprinzând Parlamentul în ansamblu, demnitatea sa, reputația sa și, așadar, funcționarea sa.
Aceste argumente nu pot fi admise.
Astfel, în primul rând, se impune constatarea că afirmația Parlamentului în cadrul ședinței, potrivit căreia situația reclamantului ține de cea de a doua opțiune menționată la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului, și anume perturbarea lucrărilor Parlamentului, nu reiese din decizia biroului, care nu furnizează precizări cu privire la motivul de încălcare specific care a fost reținut în speță dintre cele vizate de dispoziția menționată. Pe de altă parte, s‑a constatat, la punctul 40 din decizia respectivă, o încălcare a principiilor stabilite la articolul 11 din regulamentul menționat și, prin aceasta, existența unei tulburări foarte grave a ședinței sau a lucrărilor Parlamentului. Or, este suficient să se amintească, în această privință, că articolul 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, iar nu articolul 11 din acesta, este cel care precizează condițiile în care o sancțiune poate fi aplicată unui deputat. Astfel, articolul 11 din regulamentul menționat conține normele de conduită, reamintind principiile și valorile care trebuie respectate de deputați în comportamentul lor, limitându‑se totodată să precizeze că nerespectarea normelor respective poate conduce la aplicarea unor măsuri, în conformitate cu articolele 165, 166 și 167 din regulamentul menționat. Rezultă că concluzia dedusă la punctul 40 din decizia biroului, potrivit căreia o încălcare a principiilor stabilite la articolul 11 din acest regulament ar implica
ipso facto
o constatare a unei „tulburări foarte grave a ședinței sau a lucrărilor Parlamentului”, nu decurge nicidecum din această dispoziție.
În al doilea rând, în ceea ce privește condiția referitoare la perturbarea lucrărilor Parlamentului, este necesar să se arate că, deși articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului face trimitere la principiile stabilite la articolul 11 din același regulament, o interpretare literală a primei dintre aceste dispoziții ar conduce la concluzia că încălcarea principiilor respective nu constituie un motiv de incriminare autonom, ci o condiție suplimentară, necesară pentru a putea sancționa perturbarea lucrărilor Parlamentului, fapt pe care, de altfel, Parlamentul l‑a confirmat în ședință. Rezultă că o încălcare a principiilor stabilite la articolul 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, presupunând că este dovedită, nu poate să fie sancționată ca atare, ci doar în cazul în care este însoțită de o perturbare a lucrărilor Parlamentului, fapt pe care Parlamentul l‑a confirmat de asemenea în ședință.
În al treilea rând, contrar afirmațiilor Parlamentului din timpul ședinței, perturbarea lucrărilor Parlamentului prevăzută la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului, care s‑ar fi manifestat în afara hemiciclului, ca urmare a repercusiunilor pe care le‑ar fi avut declarațiile reclamantului în afara Parlamentului, nu poate fi interpretată ca o atingere adusă reputației sau demnității acestuia în calitate de instituție. De altfel, decizia biroului nu furnizează nicio indicație în acest sens și nu conține nicio apreciere referitoare la criteriile care au determinat biroul Parlamentului să constate o pretinsă atingere adusă demnității Parlamentului. Mai mult, în lipsa definirii unor criterii obiective pentru a aprecia existența unei asemenea atingeri și ținând seama de caracterul cel puțin vag al noțiunii „demnitatea Parlamentului” sau atingere adusă acesteia din urmă, precum și de marja de apreciere semnificativă de care dispune Parlamentul în materie, o asemenea interpretare ar avea ca efect restrângerea libertății de exprimare a parlamentarilor în mod arbitrar.
În plus, este necesar să se arate că articolul 11 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Parlamentului are în vedere „comportamentul” deputaților și prevede că acesta trebuie să respecte anumite obligații, și anume să fie inspirat de respect reciproc, să se bazeze pe valorile și principiile Uniunii, să păstreze demnitatea Parlamentului, să nu compromită buna desfășurare a lucrărilor și nici ordinea în clădirile Parlamentului. În mod similar, articolul 166 alineatul (2) din regulamentul menționat are de asemenea în vedere comportamentul deputaților și prevede că, în vederea aprecierii acestuia, trebuie să se ia în considerare caracterul excepțional, recurent sau permanent, precum și gradul de gravitate a acestuia, pe baza anexei XV la orientările anexate la regulamentul amintit. În schimb, declarațiile, luările de cuvânt sau discursurile nu sunt menționate și, prin urmare, nu pot face ca atare obiectul unei măsuri de sancționare.
Această interpretare se coroborează cu articolul 11 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Parlamentului, potrivit căruia „[a]plicarea prezentului articol nu aduce atingere în niciun fel ritmului dezbaterilor parlamentare sau libertății de exprimare a deputaților”. În plus, o asemenea interpretare a articolului 11 alineatul (2) din regulamentul menționat este confirmată de recenta modificare a Regulamentului de procedură al Parlamentului, care a intrat în vigoare la 16 ianuarie 2017, prin care s‑a urmărit extinderea domeniului de aplicare al sancțiunilor disciplinare. Astfel, interdicția expresă a oricăror comportamente sau limbaje denigratoare, rasiste sau xenofobe a fost adăugată în noul articol 11 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Parlamentului. În plus, alineatul (3) primul paragraf al articolului 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, devenit articolul 11 alineatul (4) primul paragraf din regulamentul menționat, a fost de asemenea modificat și prevede în prezent că „[a]plicarea prezentului articol nu aduce, în schimb, atingere ritmului dezbaterilor parlamentare sau libertății de exprimare a deputaților”. Rezultă de aici că, în prezenta cauză, chiar presupunând că declarațiile efectuate în cadrul atribuțiilor parlamentare pot fi asimilate unui comportament și că, în acest sens, au putut constitui o încălcare a principiilor stabilite la articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului, astfel cum era aplicabil la data faptelor, acestea nu puteau face obiectul unei sancțiuni în lipsa unei tulburări foarte grave sau a unei perturbări a lucrărilor Parlamentului.
De altfel, distincția stabilită la punctul 1 din anexa XV la orientările la care face trimitere articolul 166 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului (a se vedea punctul 65 de mai sus) între, pe de o parte, comportamentele de natură vizuală care pot fi tolerate în anumite circumstanțe și, pe de altă parte, „cele care provoacă o perturbare activă a activității parlamentare”, nu permite să se considere că declarațiile efectuate în timpul unei ședințe parlamentare pot fi incluse în această din urmă categorie de comportamente și, în acest sens, sancționate, în lipsa unei constatări a unei tulburări foarte grave a ședinței sau a unei perturbări a lucrărilor Parlamentului.
Ținând seama de considerațiile care precedă, precum și de importanța deosebită prezentată de libertatea de exprimare a parlamentarilor și de limitele stricte în care aceasta poate fi supusă unor restricții, amintite la punctele 37-50 de mai sus, articolele 11 și 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, în versiunea lor aplicabilă prezentei cauze, trebuie interpretate în sensul că nu permit să se sancționeze un deputat ca urmare a declarațiilor efectuate în cadrul atribuțiilor sale parlamentare. Chiar presupunând că asemenea declarații pot fi asimilate comportamentului deputatului, acestea nu ar fi putut face, în orice caz, obiectul unor sancțiuni, ținând seama de lipsa unei tulburări foarte grave a ședinței sau a unei perturbări a lucrărilor Parlamentului, cu încălcarea articolului 11 din Regulamentul de procedură al Parlamentului.
În aceste condiții, în pofida caracterului deosebit de șocant al termenilor utilizați de reclamant în intervenția sa din timpul ședinței plenare din 7 iunie 2016, Parlamentul nu putea să îi aplice în speță o sancțiune disciplinară în temeiul articolului 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului. De altfel, acesta nu poate susține în mod util, astfel cum a procedat în ședință, că ceea ce a sancționat în realitate era limbajul utilizat de reclamant în discursul său, iar nu conținutul acestuia din urmă, ținând seama în special de textul punctelor 34 și 36 din decizia biroului, care se referă la „intenția [reclamantului] de a‑și exprima propria opinie” sau la „ideea” exprimată de reclamant.
În plus, chiar dacă s‑ar considera că perturbarea lucrărilor nu s‑ar limita
stricto sensu
la cadrul hemiciclului, ținând seama de faptul că trimiterea la „ședinț[ă]” de la articolul 166 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Parlamentului există numai în raport cu prima opțiune prevăzută, și anume tulburarea foarte gravă, o accepțiune atât de largă ca cea susținută de Parlament nu poate fi admisă pentru motivele prezentate la punctul 64 de mai sus.
Rezultă din considerațiile care precedă că primul motiv trebuie admis, fără să fie necesar să se pronunțe cu privire la argumentația reclamantului potrivit căruia ar fi fost sancționat și pentru declarațiile făcute în cadrul ședinței plenare din 7 iunie 2016 sau în cadrul exercitării dreptului său la apărare.
Având în vedere considerațiile care precedă, se impune admiterea celui de al doilea capăt de cerere și anularea deciziei biroului, fără să fie necesar să se examineze celelalte motive invocate în susținerea concluziilor în anulare. În aceste condiții, nu este necesar să se pronunțe cu privire la adoptarea măsurii de organizare a procedurii solicitate de reclamant, care avea legătură cu al doilea motiv.
Cu privire la concluziile în despăgubire
În susținerea concluziilor sale în despăgubire, reclamantul susține că anularea deciziei biroului nu îi va permite să obțină repararea tuturor prejudiciilor suferite. Astfel, acesta solicită, pe de o parte, repararea prejudiciului financiar care rezultă din pierderea dreptului la indemnizație de ședere în cuantum de 3060 de euro. Pe de altă parte, el solicită obligarea Parlamentului la plata sumei de 10000 de euro pentru repararea prejudiciului moral care rezultă din suspendarea participării sale la activitățile Parlamentului, precum și din atingerea adusă reputației și onoarei sale.
Parlamentul susține că cererea de reparare a prejudiciului financiar este inadmisibilă. Pe de altă parte, acesta consideră că anularea deciziei biroului ar constitui o reparare adecvată a prejudiciului moral al reclamantului. Cu titlu subsidiar, acesta consideră că o sumă de cel mult 1000 de euro ar fi adecvată.
În speță, în ceea ce privește, în primul rând, cererea de despăgubire pentru prejudiciul financiar care rezultă din pierderea dreptului la indemnizația de ședere, este suficient să se arate că reclamantul nu explică motivul pentru care, chiar și în cazul anulării deciziei biroului, împrejurarea că acesta a făcut deja obiectul sancțiunii în cauză nu îi va permite să obțină repararea integrală a prejudiciului său, cu atât mai mult cu cât se limitează să solicite plata sumei corespunzătoare indemnizației pe care ar fi primit‑o în lipsa sancțiunii aplicate, și anume 3060 de euro. Or, ținând seama de anularea deciziei biroului și în conformitate cu articolul 266 TFUE, va reveni Parlamentului obligația să ia măsurile impuse de executarea prezentei hotărâri, ceea ce implică rambursarea sumelor corespunzătoare indemnizației de ședere a cărei plată a fost suspendată.
Rezultă că cererea de despăgubire pentru prejudiciul financiar trebuie respinsă.
În ceea ce privește, în al doilea rând, cererea de despăgubire pentru prejudiciul moral pe care reclamantul pretinde că l‑a suferit, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, anularea unui act afectat de nelegalitate poate constitui în sine o reparație adecvată și, în principiu, suficientă a oricărui prejudiciu moral pe care acest act l‑a putut produce (Hotărârea din 9 iulie 1987, Hochbaum și Rawes/Comisia,
44/85, 77/85, 294/85 și 295/85
,
EU:C:1987:348
, punctul
, și Hotărârea din 9 noiembrie 2004, Montalto/Consiliul,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
, punctul
), cu excepția cazului în care reclamantul demonstrează că a suferit un prejudiciu moral care poate fi separat de nelegalitatea care justifică anularea și care nu poate fi reparat integral prin această anulare (a se vedea Hotărârea din 25 iunie 2015, EE/Comisia,
F‑55/14
,
EU:F:2015:66
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, nu există niciun element în dosar care să permită să se constate că decizia președintelui și decizia biroului ar fi fost adoptate în condiții care ar fi cauzat un prejudiciu moral reclamantului independent de actul anulat. În consecință, cererea de reparare a prejudiciului moral trebuie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unu sau la mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. În speță, din moment ce numai cererea de anulare a fost admisă, este necesar să se decidă că fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă)
declară și hotărăște:

1)
Anulează decizia biroului Parlamentului European din 1 august 2016.

2)
Respinge cererea de despăgubire.

3)
Domnul Janusz Korwin‑Mikke și Parlamentul suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 31 mai 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.