CELEX: 62020CJ0272
Odvolanie
Verejná služba
Zamestnanci Európskej centrálnej banky (ECB)
Odmena
Výberové konanie
Rovnosť zaobchádzania medzi internými a externými uchádzačmi
Zaradenie do platového stupňa

Svojím odvolaním sa pán Sebastian Veit domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 2. apríla 2020, Veit/ECB (T‑474/18, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2020:140
), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu podľa článku 270 ZFEÚ a článku 50a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie na jednej strane o neplatnosť rozhodnutia Európskej centrálnej banky (ECB) z 3. januára 2018 (ďalej len „sporné rozhodnutie“) v rozsahu, v akom ho zaraďuje len do 17. platového stupňa platovej triedy F/G, a na druhej strane o neplatnosť rozhodnutia ECB z 25. mája 2018 o zamietnutí jeho sťažnosti (ďalej len „rozhodnutie z 25. mája 2018“).
Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
Okolnosti predchádzajúce sporu, ako vyplývajú z bodov 1 až 11 napadnutého rozsudku, možno zhrnúť takto.
Dňa 1. októbra 2015 ECB na základe výberového konania prijala do zamestnania S. Veita na dobu od 1. októbra 2015 do 30. septembra 2018 ako analytika v oblasti dohľadu na generálnom riaditeľstve (GR) pre mikroprudenciálny dohľad IV. Zmluva odvolateľa bola uzatvorená na dobu určitú, ktorá sa po jej uplynutí mohla zmeniť na zmluvu na dobu neurčitú.
Pri prijímaní do zamestnania bol odvolateľ v súlade s oznámením o voľnom pracovnom mieste zaradený do platového pásma E/F podľa platovej štruktúry ECB. V rámci tohto pásma mu ECB priznala 70. platový stupeň na základe jeho predchádzajúcej odbornej praxe v Deutsche Bundesbank (Spolková centrálna banka Nemecka) v trvaní približne jedenásť a pol roka, ktorá sa podľa ustálenej administratívnej praxe, kodifikovanej v dokumente s názvom Salary Proposal Guidelines (Usmernenia k návrhu platov), ktorý 30. apríla 2012 prijalo GR pre ľudské zdroje ECB (ďalej len „ustálená administratívna prax pre výpočet platov nových zamestnancov“), započítavala v rozsahu šesť platových stupňov za každý rok predchádzajúcej relevantnej odbornej praxe dosiahnutej na rovnakej alebo vyššej úrovni ako obsadzované pracovné miesto, teda 6 × 11,5 = 69 platových stupňov, ktoré sa pripočítali k prvému platovému stupňu platového pásma E/F, čo predstavovalo 70. platový stupeň.
V rámci každoročnej revízie odmien a príplatkov za obdobie od 1. septembra 2015 do 31. augusta 2016 boli odvolateľovi priznané štyri dodatočné platové stupne a dosiahol tak 74. platový stupeň platového pásma E/F.
ECB v nadväznosti na výberové konanie 27. februára 2017 dočasne povýšila odvolateľa do vyššieho platového pásma na obdobie od 1. marca 2017 do 30. septembra 2018 ako úradníka dohľadu IX. oddelenia dohľadu nad významnými bankami GR pre mikroprudenciálny dohľad II, pričom ho zaradila do 17. platového stupňa platového pásma F/G. Zmluva odvolateľa bola v tejto súvislosti uzatvorená na dobu určitú, ktorá sa po jej uplynutí nemohla zmeniť na zmluvu na dobu neurčitú.
Dňa 2. júna 2017 ECB zverejnila dve oznámenia o voľných pracovných miestach, jedno určené interným uchádzačom a druhé určené externým uchádzačom, ktoré boli obsahovo porovnateľné, na pracovné miesta úradníkov bankového dohľadu v rámci GR pre mikroprudenciálny dohľad I, zaradené do platového stupňa F/G. Vo výberovom konaní organizovanom na tento účel (ďalej len „dotknuté výberové konanie“) sa interní a externí uchádzači zúčastnili na rovnakom postupe výberu.
Keďže 3. januára 2018 sa vyhovelo žiadosti odvolateľa, ECB prijala sporné rozhodnutie, ktorým preložila odvolateľa od 1. januára 2018 na miesto úradníka dohľadu na oddelení dohľadu nad významnými bankami GR pre mikroprudenciálny dohľad I, pričom ho povýšila do platového pásma F/G a zaradila do 17. platového stupňa toho pásma.
Zaradenie odvolateľa do 17. platového stupňa platového pásma F/G v spornom rozhodnutí vychádzalo z článku 5 ods. 1 administratívneho obežníka 2/2011 z 19. júla 2011 o povýšení (ďalej len „obežník 2/2011“), podľa ktorého sa základná mzda interného uchádzača, ktorý bol povýšený do vyššieho platového pásma, pri nadobudnutí účinnosti povýšenia určí v prvom platovom stupni platového pásma, ktorému zodpovedá nové pracovné miesto, alebo sa zvýši o 3 %, a to podľa toho, ktorá suma je vyššia. V prejednávanej veci bola základná mzda odvolateľa zodpovedajúca jeho pracovnému miestu analytika v oblasti dohľadu, zaradeného do 74. platového stupňa platového pásma E/F, zvýšená o 3 %, pričom táto výška zodpovedala 17. platovému stupňu platového pásma F/G.
Emailom z 8. februára 2018 odvolateľ požiadal o preskúmanie sporného rozhodnutia pred podaním žaloby. V podstate žiadal o zaradenie do 83. platového stupňa platového pásma F/G.
Zástupca generálneho riaditeľa GR pre ľudské zdroje ECB túto žiadosť zamietol rozhodnutím z 27. februára 2018.
Emailom zo 6. apríla 2018 podal odvolateľ sťažnosť. Táto sťažnosť bola zamietnutá rozhodnutím prezidenta ECB, ktoré bolo odvolateľovi doručené 6. júna 2018, teda rozhodnutím z 25. mája 2018.
Konanie pred Všeobecným súdom
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 6. augusta 2018 podal odvolateľ žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia tak sporného rozhodnutia, ako aj rozhodnutia z 25. mája 2018.
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom zamietol túto žalobu. Všeobecný súd najmä konštatoval, že interní uchádzači a externí uchádzači, ktorí uspeli v dotknutom výberovom konaní, sa nachádzajú v porovnateľných situáciách na účely ich zaradenia do platového stupňa. Okrem toho uviedol, že uplatnenie odlišných pravidiel na tieto účely – na interných uchádzačov, akým je odvolateľ, sa uplatnil článok 5 ods. 1 obežníka 2/2011, a na externých uchádzačov sa uplatnila ustálená administratívna prax pre výpočet platov nových zamestnancov – môže viesť k odlišným výsledkom, hoci relevantná predchádzajúca odborná prax interných a externých uchádzačov je rovnaká. Všeobecný súd však rozhodol, že toto rozdielne zaobchádzanie je odôvodnené a primerané.
Návrhy účastníkov konania
Svojím odvolaním odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok, ako aj sporné rozhodnutie, ako bolo spresnené rozhodnutím z 25. mája 2018, a
–
uložil ECB povinnosť nahradiť trovy konania.
ECB navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
O prípustnosti
Argumentácia účastníkov konania
ECB predovšetkým tvrdí, že odvolanie je v celom rozsahu neprípustné z dôvodu, že odvolateľ nemá právny záujem na konaní, keďže zrušenie napadnutého rozsudku nemôže mať za následok jeho preradenie do 83. platového stupňa platového pásma F/G.
V tejto súvislosti ECB tvrdí, že argumentácia odvolateľa, podľa ktorej bola ECB povinná zaradiť ho do 83. platového stupňa, a nie do 17. platového stupňa platového pásma F/G, vychádza z nesprávneho predpokladu. Odvolateľ podľa nej tvrdí, že tak jeho predchádzajúca činnosť vykonávaná v Deutsche Bundesbank, patriaca do strednej kategórie („gehobener Dienst“) zamestnancov tejto banky, ktorá zodpovedá úrovni analytika a bola zohľadnená pri jeho zaradení do platového pásma E/F pri jeho prijímaní do zamestnania v ECB ako analytika v oblasti dohľadu („Supervision Analyst“) počas roka 2015, ako aj odborná prax získaná v rámci jeho činnosti ako „Supervision Analyst“) (analytik v oblasti dohľadu) v platovom pásme E/F v rámci ECB, plne zodpovedajú úrovni činnosti, ktorú vykonával ako úradník bankového dohľadu („Banking Supervisor“) v platovom pásme E/F po skončení dotknutého výberového konania. Odvolateľ sa tak domnieva, že hoci táto odborná prax bola získaná výlučne v nižšom platovom pásme, pri jeho povýšení sa mala znovu zohľadniť na účely výpočtu jeho odmeny.
Podľa ECB je tento predpoklad nepresný. Zo spisu totiž údajne vyplýva, že bez toho, aby bolo v tejto súvislosti nevyhnutné vecné konštatovanie alebo hodnotenie skutkového stavu, odborná prax získaná pred nástupom do služby a relevantná na zaradenie do platového pásma E/F nie je v zásade rovnocenná s odbornou praxou relevantnou na zaradenie do platového pásma F/G. Podľa nej už len z tohto dôvodu nemohla byť odborná prax získaná ako analytik v oblasti dohľadu (Supervision Analyst) v ECB znovu zohľadnená pri zaradení odvolateľa platového pásma F/G. V tejto súvislosti ECB odkazuje na základnú koncepciu svojej ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov, ktorá je zakotvená v usmerneniach k návrhom odmien (Salary Proposal Guidelines) a podľa ktorej „sa vo všeobecnosti zohľadňuje prax relevantná pre funkciu, ktorá sa má vykonávať, a získaná na tejto úrovni“.
Pokiaľ ide o údajné neodôvodnenie rozdielneho zaobchádzania, ECB konkrétnejšie po prvé tvrdí, že odkaz odvolateľa v odvolaní na bod 61 a nasledujúce body napadnutého rozsudku nespĺňa požiadavky vyplývajúce z článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, podľa ktorého uvádzané právne dôvody a tvrdenia presne identifikujú časti odôvodnenia rozhodnutia Všeobecného súdu, ktoré sa napádajú.
Po druhé argumentáciou, že Všeobecný súd nezohľadnil hodnotu odbornej praxe, ktorú odvolateľ získal pred svojím nástupom do služby v ECB, odvolateľ podľa nej poukazuje na skutkové tvrdenia, ktoré sú zjavne neprípustné v štádiu odvolania. Konkrétne tvrdenie, podľa ktorého je odborná prax získaná v Deutsche Bundesbank tiež „relevantná“ v rámci zaradenia dotknutej osoby do platového pásma po tom, čo bola prijatá jej žiadosť na pracovné miesto úradníka dohľadu zaradeného do platového pásma F/G, by si vyžadovalo, aby sa táto prax považovala za „relevantnú“ v zmysle ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov. Táto kvalifikácia však podľa nej zodpovedá skutkovému posúdeniu, ktoré nepatrí do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolania.
Po tretie je údajne neprípustná argumentácia odvolateľa, ktorou Všeobecnému súdu vytýka, že sa v bode 73 napadnutého rozsudku domnieval, že uplatnením ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov v prejednávanej veci vzniká nebezpečenstvo dvojitého zohľadnenia tej istej odbornej praxe. Odvolateľ tak údajne vytýka Všeobecnému súdu, že nezohľadnil skutočnosť, že jeho odborná prax získaná v Deutsche Bundesbank mala byť započítaná dvakrát z dôvodu, že bola „relevantná“ tak v rámci jeho prijatia do zamestnania v platovom pásme E/F, ako aj v platovom pásme F/G po skončení dotknutého výberového konania.
Posúdenie Súdnym dvorom
Po prvé v rozsahu, v akom ECB tvrdí, že odvolateľ nemá právny záujem na konaní, keďže zrušenie napadnutého rozsudku údajne nemôže viesť k tomu, aby bol preradený do 83. platového stupňa platového pásma F/G, sa jej argumentácia musí zamietnuť.
V tejto súvislosti treba uviesť, že na to, aby bolo odvolanie zamietnuté ako neprípustné z dôvodu uvedeného ECB, je potrebné, aby sa preukázalo, že odvolateľ by nebol zaradený do vyššieho platového stupňa v prípade, že by sa na neho v nadväznosti na dotknuté výberové konanie uplatnila ustálená administratívna prax pri výpočte odmien nových zamestnancov. Ako pritom v podstate uvádza samotná ECB, otázka, či predchádzajúcu odbornú prax odvolateľa možno kvalifikovať ako „relevantnú“ v zmysle tejto praxe, ktorá stanovuje, že uchádzačom sa prizná šesť platových stupňov za každý rok relevantnej predchádzajúcej odbornej praxe získanej na rovnakej alebo vyššej úrovni ako obsadzované pracovné miesto, je skutkovou otázkou, ktorú Všeobecný súd v napadnutom rozsudku neposudzoval a ktorú Súdny dvor nemôže preskúmať v rámci odvolania.
Ako totiž vyplýva z bodu 71 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd sa obmedzil na konštatovanie, že „nie je vylúčené“, že uplatnenie ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov na interných uchádzačov, akým je odvolateľ, by mohlo viesť k zaradeniu do vyššieho platového stupňa.
Podľa ustálenej judikatúry z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že odvolanie je obmedzené na právne otázky. Všeobecný súd je preto ako jediný oprávnený konštatovať a posúdiť relevantné skutočnosti. Posúdenie tohto skutkového stavu teda nezakladá, s výnimkou jeho skreslenia, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania (rozsudok z 26. marca 2019, Komisia/Taliansko,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdnemu dvoru teda neprislúcha, aby určil, či v prípade, ak by sa na odvolateľa uplatnila ustálená administratívna prax pri výpočte odmien nových zamestnancov, by bol odvolateľ skutočne zaradený do 83. platového stupňa namiesto 17. platového stupňa platového pásma F/G.
Okrem toho, ak by návrh odvolateľa, aby Súdny dvor vyslovil konštatovanie v tomto zmysle alebo uložil ECB povinnosť prijať rozhodnutie o jeho zaradení do 83. platového stupňa, bol skutočne neprípustný (pozri analogicky rozsudok z 12. júla 1984, Angelidis/Komisia,
17/83
,
EU:C:1984:267
, body
až
), odvolateľ svojou argumentáciou k tejto otázke neformuluje takýto návrh, ale sa obmedzuje na zdôraznenie dôsledkov, ktoré podľa neho vyplývajú z porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, ktorého sa mali dopustiť ECB a Všeobecný súd. Takáto argumentácia však nemôže mať za následok neprípustnosť odvolania, keďže sa opiera o túto všeobecnú zásadu a nastoľuje tak právnu otázku.
Pokiaľ ide po druhé najskôr o argumentáciu ECB uvedenú v bode 20 tohto rozsudku, treba poznamenať, že bod odvolania, v ktorom sa nachádza všeobecný odkaz na bod 61 a nasledujúce body napadnutého rozsudku, iba pripomína časť obsahu tohto rozsudku. V ďalšej časti svojho odvolania pritom odvolateľ identifikuje konkrétne body uvedeného rozsudku v rámci tvrdení, ktoré uvádza proti uvedeným bodom 61 a nasledujúcim bodom, a to body 63 až 66, 68, 72, 73 a 75 toho istého rozsudku. Treba ešte dodať, že časť napadnutého rozsudku, o ktorú ide v prejednávanej veci, teda posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa otázky odôvodnenia predmetného rozdielneho zaobchádzania, obsahuje len dvadsať bodov, v dôsledku čoho prostredníctvom konkrétnych bodov tohto rozsudku, ktoré odvolateľ identifikoval vo svojom odvolaní, nemožno konštatovať žiadnu nejednoznačnosť, pokiaľ ide o identifikáciu bodov uvedeného rozsudku, na ktoré sa vzťahuje.
Ďalej v rozsahu, v akom odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že nezohľadnil hodnotu odbornej praxe, ktorú získal pred nástupom do služby v ECB, snaží sa preukázať, že vzhľadom na dĺžku relevantných období zamestnania mimo ECB a krátke obdobie jeho činnosti v ECB sa na neho mala uplatniť zásada, podľa ktorej si účastníci verejného výberového konania zasluhujú rovnaké zaobchádzanie, ako ju vyložil Súdny dvor v rozsudku z 15. januára 1985, Samara/Komisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
).
Touto argumentáciou teda odvolateľ nežiada Súdny dvor, aby vykonal nové posúdenie skutkového stavu, ale spochybňuje výklad príslušnej judikatúry Súdneho dvora v danej oblasti, ktorý podal Všeobecný súd. Uvedená argumentácia je preto prípustná.
Pokiaľ odvolateľ napokon vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 73 napadnutého rozsudku sa domnieval, že uplatnením ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov v prejednávanej veci vzniká nebezpečenstvo dvojitého zohľadnenia tej istej odbornej praxe, ktorú získal, odvolateľ nespochybňuje posúdenie tohto skutkového stavu Všeobecným súdom ako také. Naproti tomu spochybňuje posúdenie Všeobecného súdu, podľa ktorého zásada rovnosti zaobchádzania nevyžaduje, aby sa rovnaká odborná prax interného uchádzača zohľadnila druhýkrát, hoci v závislosti od konkrétneho prípadu pôvodné zohľadnenie tejto praxe neumožňuje zaradenie tohto uchádzača do rovnako výhodného platového stupňa, ako by bol ten, ktorý by vyplýval z uplatnenia príslušných pravidiel vzťahujúcich sa na externých uchádzačov. Argumentácia, ktorú odvolateľ v tejto súvislosti uvádza, je prípustná.
O veci samej
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľ svojím jediným odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu rovnosti zaobchádzania, zakotvenú v článku 20 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), keď sa domnieval, že rozdielne zaobchádzanie, ktoré správne uviedol v bodoch 52 až 55 napadnutého rozsudku, bolo odôvodnené na základe objektívneho a primeraného kritéria a bolo primerané cieľu sledovanému týmto rozdielnym zaobchádzaním.
Pokiaľ ide po prvé o posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa existencie odôvodnenia, odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd v bode 61 a nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku nezohľadnil významný rozdiel medzi článkom 32 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) a ustálenou administratívnou praxou pri výpočte odmien nových zamestnancov. Relevantná predchádzajúca odborná prax externých uchádzačov, ktorí uspeli vo výberovom konaní, totiž údajne môže byť prakticky neobmedzene zohľadnená v platovom pásme a môže viesť k zaradeniu do oveľa vyššieho platového stupňa, než je stupeň priznaný interným uchádzačom, akým je odvolateľ. Tento významný rozdiel si v situáciách, ako je situácia odvolateľa, podľa neho vyžaduje uplatnenie ustálenej administratívnej praxe pri výpočte platov nových zamestnancov. Posúdenie Všeobecného súdu uvedené v bode 66 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o porovnateľnosť článku 32 služobného poriadku a tejto praxe, podľa neho nie je v prejednávanej veci presvedčivé.
Podľa odvolateľa na rozdiel od toho, čo rozhodol Všeobecný súd, judikatúru týkajúcu sa služobného poriadku nemožno uplatniť na také situácie, o aké ide v prejednávanej veci, najmä vzhľadom na skutočnosť, že úradníci Únie majú odlišné postavenie ako iní zamestnanci Únie, ktorí nemajú postavenie úradníka. V prípade odvolateľa toto odlišné postavenie údajne jasne vyplýva zo skutočnosti, že najskôr bol prijatý do zamestnania iba na dobu určitú. Uplatnenie právnej logiky článku 46 služobného poriadku, ktorého cieľom je zabezpečiť čo najväčšiu kontinuitu vo vývoji odpracovaných rokov a odmeny, údajne nie je prispôsobené zamestnancom, ktorí nie sú úradníkmi, keďže sa na nich vzťahuje iný služobný poriadok. Tento účel uvedeného ustanovenia predstavuje podľa neho pre dotknutých zamestnancov čisto ekonomickú úvahu. V každom prípade podľa neho nejde o primerané odôvodnenie v zmysle článku 52 ods. 2 Charty.
Keďže situácia zamestnancov, ktorí majú postavenie úradníka, a situácia zamestnancov, ktorí toto postavenie nemajú, nie sú podľa neho porovnateľné, Všeobecný súd v bodoch 64, 65, 68 a nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku zbytočne uviedol, že akékoľvek zohľadnenie vzdelania a odbornej praxe by umožňovalo nepriaznivejšie zaobchádzanie v porovnaní s externými uchádzačmi.
Odvolateľ okrem toho tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil jeho relevantnú odbornú prax v trvaní jedenásť a pol roka, ktorú získal pred nástupom do služby v ECB, a že bol povýšený na nové pracovné miesto iba po dvoch rokoch služby. Vzhľadom na dĺžku relevantných období zamestnania mimo ECB a krátke obdobie činnosti odvolateľa v ECB bola podľa odvolateľa jeho situácia porovnateľná skôr so situáciou externých uchádzačov než so situáciou interných uchádzačov. Z judikatúry vychádzajúcej z rozsudku z 15. januára 1985, Samara/Komisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
, bod
), podľa neho vyplýva, že v takom prípade musí prevážiť zásada, že účastníci všeobecného výberového konania si zasluhujú rovnaké zaobchádzanie.
Judikatúra Súdneho dvora vychádzajúca z rozsudku z 29. januára 1985, Michel/Komisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
, bod
), na ktorú Všeobecný súd odkazuje v bode 72 napadnutého rozsudku a podľa ktorej skutočnosť, že sa zohľadnili odborné skúsenosti interných a externých uchádzačov, ktorí uspeli v tom istom výberovom konaní, prostredníctvom dvoch odlišných systémov, nebola v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania, ak sa obe skupiny objektívne odlišovali, pričom tieto dva systémy boli prispôsobené osobitným potrebám v každej z nich, sa podľa neho v prejednávanej veci nemá uplatňovať. V bodoch 40, 45 a 51 tohto posledného uvedeného rozsudku Všeobecný súd dospel k záveru, že interní a externí uchádzači, ktorí uspeli v tom istom výberovom konaní, sa nachádzajú v porovnateľných situáciách, v každom prípade pokiaľ ide o ich zaradenie do platového stupňa. Domnievať sa, že medzi týmito dvomi dotknutými skupinami existujú objektívne rozdiely, by podľa neho predstavovalo protirečenie.
Všeobecný súd sa v bode 73 napadnutého rozsudku podľa neho rovnako nesprávne domnieval, že uplatnením ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov v prejednávanej veci vzniká nebezpečenstvo dvojitého zohľadnenia tej istej odbornej praxe odvolateľa. Je pravda, že keď bol odvolateľ pri pôvodnom prijatí do zamestnania zaradený do platového pásma E/F, pri jeho zaradení do 70. platového stupňa sa zohľadnila relevantná odborná prax. V rámci vyššieho platového pásma F/G zodpovedajúceho pracovnému miestu, na ktoré bol odvolateľ povýšený, by však zohľadnenie odbornej praxe viedlo k zaradeniu do oveľa vyššieho platového stupňa. Pri zaradení do nižšieho, 17. platového stupňa, bola relevantná predchádzajúca odborná prax údajne zohľadnená len v obmedzenej miere.
Po druhé odvolateľ spochybňuje záver Všeobecného súdu uvedený v bode 75 napadnutého rozsudku, podľa ktorého sporné rozhodnutie bolo nielen odôvodnené, ale aj primerané.
Všeobecný súd v tejto súvislosti podľa neho uviedol cieľ sledovaný predmetným rozdielnym zaobchádzaním, ktorý spočíva v zabezpečení čo najväčšej kontinuity služobného postupu a odmien zamestnancov ECB. Údajne uviedol, že relevantná predchádzajúca odborná prax odvolateľa sa prejavila jeho zaradením do platového pásma F/G, vyplývajúceho z uplatnenia článku 5 ods. 1 obežníka 2/2011.
Skutočnosť, že na rozdiel od toho, čo stanovuje článok 32 služobného poriadku, sa v prípade externých uchádzačov v súlade s ustálenou administratívnou praxou pri výpočte platov nových zamestnancov relevantná predchádzajúca odborná prax zohľadňuje prakticky neobmedzene, ale v prípade interných uchádzačov sa podľa článku 5 ods. 1 obežníka 2/2011 zohľadňuje v oveľa menšej miere, je podľa neho v rozpore s primeranosťou predmetného opatrenia. Menej priaznivé zaobchádzanie, ktoré bolo údajne uplatnené voči odvolateľovi pri jeho zaradení do platového pásma F/G, podľa neho znamenalo stratu príjmu vo výške približne 15 % v porovnaní s príjmom, ktorý by mu bol priznaný, keby mal pri svojom prijatí do zamestnania postavenie externého uchádzača.
ECB tvrdí, že odvolanie je nedôvodné.
Posúdenie Súdnym dvorom
Najskôr treba poznamenať, že odvolateľ vo svojom odvolaní nespochybňuje posúdenia Všeobecného súdu, podľa ktorých na jednej strane interní a externí uchádzači, ktorí uspeli v dotknutom výberovom konaní, sa nachádzajú v porovnateľných situáciách na účely zaradenia do platového stupňa, a na druhej strane uplatnenie odlišných pravidiel na tieto účely – na interných uchádzačov, akým je odvolateľ, sa uplatnil článok 5 ods. 1 obežníka 2/2011 a na nových zamestnancov sa uplatnila predchádzajúca administratívna prax pri výpočte odmien nových zamestnancov – môže viesť k odlišným výsledkom, aj keď je relevantná predchádzajúca odborná prax interných a externých uchádzačov totožná.
Odvolateľ naproti tomu tvrdí, že Všeobecný súd tým, že vychádzal z judikatúry vyplývajúcej z rozsudkov Súdneho dvora z 15. januára 1985, Samara/Komisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
), a z 29. januára 1985, Michel/Komisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
), ako aj z judikatúry z rozsudku Súdu prvého stupňa z 28. septembra 1993, CBaiwir a i./Komisia (
T‑103/92 až T‑105/92
,
EU:T:1993:79
), a Všeobecného súdu zo 14. decembra 2011, De Luca/Komisia (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
), týkajúcej sa služobného poriadku, rozhodol, že toto rozdielne zaobchádzanie je odôvodnené a primerané.
Ako rozhodol Súdny dvor, o porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, uplatňujúcej sa v oblasti práva verejnej služby Únie, ide vtedy, ak je na dve kategórie osôb, ktorých skutková a právna situácia sa podstatne neodlišuje, uplatnené odlišné zaobchádzanie pri ich prijatí do zamestnania a takéto rozdielne zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudok zo 4. marca 2010, Angé Serrano a i./Parlament,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
, bod
a citovaná judikatúra).
V rámci výkladu ustanovení služobného poriadku týkajúcich sa zaradenia úradníka v aktívnom služobnom pomere, vymenovaného na nové pracovné miesto na základe verejného výberového konania, do platového stupňa Súdny dvor už rozhodol, že služobný poriadok neobsahuje konkrétne ustanovenia upravujúce toto zaradenie. Podľa čisto doslovného výkladu na jednej strane postup úradníka v aktívnom služobnom pomere z jednej do druhej kategórie nepredstavuje na účely článku 32 služobného poriadku „prijatie do zamestnania“, keďže tento úradník už bol prijatý do zamestnania predtým, a na druhej strane tento prechod nepredstavuje ani „povýšenie“ na účely článku 46 služobného poriadku, keďže takéto vymenovanie nevyplýva z postupov, ktoré služobný poriadok stanovuje na účely úpravy povyšovania úradníkov. Súdny dvor teda vyložil tieto ustanovenia s prihliadnutím na kontext, do ktorého patria, a na ich účel (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. januára 1985, Samara/Komisia,
266/83
,
EU:C:1985:9
, bod
, a z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, bod
).
Súdny dvor najmä rozhodol, že cieľom článku 32 služobného poriadku je predovšetkým poskytnúť menovaciemu orgánu možnosť zohľadniť, hoci v pomerne striktných medziach, vzdelanie a odbornú prax, ktoré uchádzač získal pred svojím nástupom do služby ako úradník (rozsudok z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, bod
).
Naproti tomu cieľom článku 46 služobného poriadku je najmä zabezpečiť počas služobného postupu úradníka čo najväčšiu kontinuitu vo vývoji jeho odpracovaných rokov a platu. Nevyhnutnosť takéhoto ustanovenia vyplýva najmä zo skutočnosti, že podľa tabuľky základných platov platy zodpovedajúce najvyšším platovým stupňom v platovej triede a platy zodpovedajúce najnižším platovým stupňom vyššej platovej triedy sa čiastočne prekrývajú. Rovnaké čiastočné prekrývanie existuje medzi jednotlivými kategóriami. Aby sa zabránilo tomu, že úradník jednej z najvyšších platových tried určitej kategórie utrpí často značnú stratu odpracovaných rokov a platu oproti svojim kolegom počas svojho postupu do vyššej kategórie, je teda nevyhnutné uplatniť zásady stanovené v článku 46 služobného poriadku (rozsudok z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, body
a
).
Súdny dvor tak stanovil zásadu, podľa ktorej zaradenie úradníka, prechádzajúceho z jednej kategórie do inej kategórie v dôsledku verejného výberového konania, do platového stupňa musí byť založené na zásadách uvedených v článku 46 služobného poriadku, a nie na zásadách uvedených v článku 32 druhom odseku tohto služobného poriadku (rozsudok z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, bod
).
Súdny dvor však pripustil existenciu odchýlok od tejto zásady, pokiaľ skutkové okolnosti danej veci odôvodňujú prirovnanie vymenovania dotknutého úradníka k jeho prijatiu do zamestnania podľa článku 32 služobného poriadku. Súdny dvor tak dospel k záveru, že za takýchto okolností treba uprednostniť zásadu, podľa ktorej si účastníci verejného výberového konania zasluhujú rovnosť pred potrebou rešpektovať rovnosť medzi úradníkom úspešným vo verejnom výberovom konaní a ostatnými úradníkmi, ktorí už boli prijatí do zamestnania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. januára 1985, Samara/Komisia,
266/83
,
EU:C:1985:9
, bod
a
, ako aj zo 14. júna 1988, Lucas/Komisia,
47/87
,
EU:C:1988:301
, bod
).
Keďže odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že na jeho situáciu uplatnil judikatúru Súdneho dvora a Všeobecného súdu týkajúcu sa služobného poriadku, treba po prvé pripomenúť, že v bode 59 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uznal, že ustanovenia služobného poriadku sa priamo neuplatňujú na zamestnancov ECB. V bode 66 napadnutého rozsudku však správne uviedol, že úvahy, z ktorých vychádza vzťah medzi článkami 32 a 46 služobného poriadku, sú porovnateľné s úvahami, na ktorých je založený vzťah medzi ustálenou administratívnou praxou pri výpočte odmien nových zamestnancov a článkom 5 ods. 1 obežníka 2/2011.
Ako totiž Všeobecný súd uviedol v tomto bode 66, tak v prípade služobného poriadku, ako aj ustanovení, o ktoré ide v prejednávanej veci, ide o určenie, či zaradenie do platového stupňa zamestnanca v aktívnom služobnom pomere, vymenovaného do nového zamestnania na základe verejného výberového konania, sa musí riadiť buď ustanoveniami týkajúcimi sa prijatia do zamestnania, konkrétne článkom 32 služobného poriadku alebo ako v prejednávanej veci ustálenou administratívnou praxou pri výpočte platov nových zamestnancov, alebo ustanoveniami týkajúcimi sa povyšovania, konkrétne článkom 46 služobného poriadku, alebo ako v prejednávanej veci článkom 5 ods. 1 obežníka 2/2011.
Okrem iného Všeobecný súd v bode 57 napadnutého rozsudku uviedol bez toho, aby odvolateľ v tejto súvislosti preukázal nesprávne právne posúdenie alebo skreslenie skutkového stavu alebo dôkazov, že cieľ, z ktorého vychádza článok 5 ods. 1 obežníka 2/2011, spočíva v zabezpečení čo najväčšej kontinuity vývoja odmeny zamestnanca v aktívnom služobnom pomere v ECB počas bežného služobného postupu, čo je cieľom, ktorý je porovnateľný s cieľom, ktorý sleduje článok 46 služobného poriadku.
Okrem toho, ako Všeobecný súd správne pripomenul v bode 59 napadnutého rozsudku, závery vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora a judikatúry Všeobecného súdu, týkajúce sa služobného poriadku, sú v prejednávanej veci relevantné, pokiaľ sa týkajú všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania zakotvenej v článku 20 Charty, ktorá sa na základe jej článku 51 ods. 1 uplatňuje na všetky inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie vrátane ECB.
Po druhé skutočnosť, že odvolateľ už nemal s ECB uzavretú zmluvu na dobu neurčitú, keď uspel v dotknutom výberovom konaní, nemení nič na tom, že na jednej strane, ako bolo vysvetlené v bode 54 tohto rozsudku, cieľ sledovaný článkom 5 ods. 1 obežníka 2/2011, ktorý bol zohľadnený v spornom rozhodnutí na účely zaradenia odvolateľa do platového stupňa v rámci platového pásma F/G, spočíva v zabezpečení čo najväčšej kontinuity vývoja odmeny zamestnanca v aktívnom služobnom pomere v ECB počas bežného služobného postupu, a na druhej strane, že tento cieľ je porovnateľný s cieľom, ktorý sleduje článok 46 služobného poriadku uplatňujúceho sa na úradníkov v aktívnom služobnom pomere v inštitúciách Únie.
Po tretie je pravda, že článok 32 služobného poriadku obmedzuje prípadné zohľadnenie predchádzajúcej praxe nových zamestnancov na dva roky, zatiaľ čo ustálená administratívna prax pri výpočte odmien nových zamestnancov zrejme neukladá takéto obmedzenie pri zohľadnení skoršej relevantnej praxe nových zamestnancov ECB. Rozdiely v spôsobe zohľadnenia predchádzajúcej odbornej praxe podľa článku 32 služobného poriadku a na základe tejto ustálenej administratívnej praxe však vyplývajú z osobitostí každého z týchto režimov, ktoré nemusia byť vo všetkých ohľadoch rovnaké na to, aby sa právna logika vyplývajúca z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa jedného z týchto režimov považovala za analogicky uplatniteľnú na ten druhý.
Pokiaľ ide o spôsob, akým Všeobecný súd v prejednávanej veci uplatnil judikatúru Súdneho dvora a judikatúru Všeobecného súdu, týkajúcu sa služobného poriadku, z posúdenia údajov uvedených v spise, ku ktorému pristúpil Všeobecný súd najmä v bodoch 67, 69 a 70 napadnutého rozsudku, vyplýva, že bez toho, aby odvolateľ v tejto súvislosti preukázal skreslenie, celá predchádzajúca odborná prax, ktorú odvolateľ uvádzal v prvostupňovom konaní, a to tak jeho relevantná predchádzajúca odborná prax, ako aj jeho následná odborná prax po nástupe do služby v ECB, bola zohľadnená pri jeho zaradení do platového stupňa v rámci platového pásma F/G na základe uplatnenia článku 5 ods. 1 obežníka 2/2011.
Ako totiž vyplýva z bodu 25 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd v bode 71 napadnutého rozsudku uznal, že nie je vylúčené, že uplatnenie ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov na interných uchádzačov, akým je odvolateľ, namiesto článku 5 ods. 1 obežníka by mohlo viesť k zaradeniu do vyššieho platového stupňa.
Ako však Všeobecný súd správne pripomenul v bode 72 napadnutého rozsudku, skutočnosť, že sa zohľadnili odborné skúsenosti interných a externých uchádzačov, ktorí uspeli v tom istom výberovom konaní, prostredníctvom dvoch odlišných systémov, nie je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania, ak sa obe skupiny objektívne odlišovali a tieto dva systémy sú prispôsobené osobitným potrebám v každej z nich (rozsudok z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, bod
).
Platí to najmä v prípade, keď odborná prax získaná internými uchádzačmi pred nástupom do služby v dotknutej inštitúcii, orgáne, úrade alebo agentúre Únie už bola zohľadnená pri ich prijatí do zamestnania, pričom ich odborná prax získaná v rámci tejto inštitúcie, tohto orgánu alebo úradu alebo tejto inštitúcie bola navyše zohľadnená aj pri ich postupe do vyššieho platového stupňa alebo pri ich povýšení. V takom prípade nie je vôbec diskriminačné hodnotiť odbornú prax získanú externými uchádzačmi uplatnením ustanovení v oblasti prijímania do zamestnania, zatiaľ čo odborná prax získaná internými uchádzačmi zostáva uznaná uplatnením ustanovení, ktoré zabezpečujú kontinuitu vo vývoji odmeňovania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. januára 1985, Michel/Komisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, body
až
).
V dôsledku toho Všeobecný súd v bode 75 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že rozdielne zaobchádzanie, o ktoré ide v prejednávanej veci, medzi odvolateľom ako interným uchádzačom, ktorý uspel v dotknutom výberovom konaní, na jednej strane a externými uchádzačmi, ktorí uspeli v tomto výberovom konaní, na strane druhej je na účely ich zaradenia do platového stupňa odôvodnené na základe cieľa sledovaného článkom 5 ods. 1 obežníka 2/2011, ktorý spočíva v zabezpečení čo najväčšej kontinuity vývoja odmeny zamestnanca v aktívnom služobnom pomere v ECB počas bežného služobného postupu, a je primerané uvedenému cieľu, keďže relevantná predchádzajúca odborná prax, ktorú odvolateľ uvádza v prejednávanej veci, bola zohľadnená pri jeho zaradení do platového stupňa v rámci platového pásma F/G vyplývajúcom z uplatnenia článku 5 ods. 1 obežníka 2/2011.
Ostatné tvrdenia uvádzané odvolateľom v rámci tohto odvolania nemôžu spochybniť toto posúdenie.
Po prvé odvolateľ nesprávne tvrdí, že z judikatúry vyplývajúcej z rozsudku z 15. januára 1985, Samara/Komisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
), vyplýva, že v prípade, akým je ten jeho, musí prevážiť zásada, podľa ktorej si účastníci verejného výberového konania zasluhujú rovnaké zaobchádzanie. Na jednej strane sa odvolateľ v tejto súvislosti nemôže účinne opierať o to, že jedenásť a pol roka odbornej praxe získanej pred nástupom do služby v ECB sa údajne mali považovať za „relevantné“ na účely ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov, keďže takéto skutkové posúdenie spadá do posúdenia ECB, ak by sa vychádzalo z toho, že bola skutočne povinná uplatniť túto ustálenú administratívnu prax na účely zaradenia odvolateľa do platového stupňa v nadväznosti na výberové konanie.
Na druhej strane za predpokladu, že by sa relevantná prax, ktorú uvádza odvolateľ pred svojím nástupom do služby v ECB, mala považovať za „relevantnú“ v zmysle ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov, situácia dotknutej osoby sa odlišuje od situácie žalobkyne vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 15. januára 1985, Samara/Komisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
). Konkrétne, ako vyplýva z bodu 15 uvedeného rozsudku, vymenovanie žalobkyne na nové pracovné miesto nebolo súčasťou bežného priebehu jej služobného postupu, v dôsledku čoho rozdiely medzi funkciou pisárky, ktorú predtým zastávala ako úradníčka, a funkciou sekretárky‑pisárky na stroji, ktorá bola predmetom jej vymenovania, boli spôsobilé odôvodniť skutočnosť, že sa dovolávala svojej predchádzajúcej praxe v tejto poslednej uvedenej oblasti.
Z toho vyplýva, že krátkosť obdobia, ktoré odvolateľ strávil v ECB predtým, ako uspel v dotknutom výberovom konaní, v porovnaní s obdobiami zamestnania, ktoré absolvoval pred jeho prijatím do zamestnania zo strany ECB, je relevantná len v prípade, keď je vylúčené akékoľvek zohľadnenie jeho odbornej praxe pred nástupom do funkcie, čo nie je tento prípad.
Po druhé je pravda, že v bode 51 napadnutého rozsudku Všeobecný súd dospel k záveru o porovnateľnosti situácie interných uchádzačov a situácie externých uchádzačov v dotknutom výberovom konaní, hoci následne v bode 72 napadnutého rozsudku v rámci svojho posúdenia týkajúceho sa odôvodnenia rozdielneho zaobchádzania a s odkazom na judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 29. januára 1985, Michel/Komisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
), uviedol, že tieto dve skupiny sa objektívne odlišujú.
Zo znenia napadnutého rozsudku ako celku, najmä z jeho bodov 50, 51, 57 a 66 až 72 však vyplýva, že Všeobecný súd sa domnieval, že uvedené skupiny sú porovnateľné v rozsahu, v akom sa ich relevantná predchádzajúca odborná prax musí zohľadniť na účely ich zaradenia do platového stupňa v rámci toho istého platového pásma, ale že najmä vzhľadom na rozdielne ciele sledované normami uplatňujúcimi sa na každú z týchto skupín je odôvodnené, aby sa líšil spôsob zohľadnenia ich predchádzajúcej odbornej praxe.
Po tretie v rozsahu, v akom odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 73 napadnutého rozsudku konštatoval, že uplatnenie ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov by v prejednávanej veci mohlo viesť k dvojitému zohľadneniu tej istej odbornej praxe odvolateľa, stačí uviesť, že z úvah uvedených v bodoch 60 a 66 tohto rozsudku na jednej strane vyplýva, že jedine nezohľadnenie predchádzajúcej odbornej praxe odôvodňuje analogické uplatnenie článku 32 služobného poriadku, a na druhej strane, že zohľadnenie tejto praxe, ktoré je prípadne pre dotknutú osobu menej priaznivé ako to, ktoré by sa uskutočnilo podľa článku 32 služobného poriadku, samo osebe nepredstavuje porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.
Po štvrté a napokon odvolateľ tvrdí, že nebola dodržaná zásada proporcionality, keďže predchádzajúca odborná prax externých uchádzačov v dotknutom výberovom konaní sa zohľadňuje prakticky neobmedzene, ale v prípade interných uchádzačov v tomto výberovom konaní sa zohľadňuje iba v oveľa menšej miere.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že táto argumentácia nemôže spochybniť posúdenie Všeobecného súdu, a preto je neúčinná, keďže z toho, čo bolo uvedené, vyplýva, že Všeobecný súd mohol bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, dospieť k záveru, že na jednej strane rôzne spôsoby zohľadnenia predchádzajúcej odbornej praxe interných a externých uchádzačov v dotknutom výberovom konaní boli odôvodnené tým, že ustanovenia uplatňujúce sa na každú z týchto skupín sledovali rozdielne ciele, a že na druhej strane to, že v závislosti od prípadu mohlo uplatnenie ustálenej administratívnej praxe pri výpočte odmien nových zamestnancov viesť k zaradeniu do vyššieho platového stupňa, samo osebe neznamená porušenie zásady rovnakého zaobchádzania.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, je potrebné zamietnuť jediný odvolací dôvod, ktorý uviedol odvolateľ, a v dôsledku toho zamietnuť odvolanie ako celok.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto poriadku, uplatňujúceho sa na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže ECB navrhla uložiť odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť mu znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli ECB.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Sebastian Veit znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej centrálnej banke.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.