CELEX: 62019CJ0677
Zahtjev za prethodnu odluku
Načela prava Unije
Načelo lojalne suradnje
Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti
Povrat porezâ koje je država članica naplatila u suprotnosti s pravom Unije
Rok predviđen za podnošenje zahtjevâ za povrat takvih poreza
Nepostojanje sličnog roka za povrat iznosa koje je ta država članica naplatila u suprotnosti s nacionalnim pravom

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela prava Unije, odnosno načela lojalne suradnje, ekvivalentnosti i djelotvornosti.
Taj zahtjev upućen je u okviru spora između društva SC Valoris SRL (u daljnjem tekstu: društvo Valoris) i Direcţije Generală Regională a Finanţelor Publice Craiova – Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Vâlcea (Glavna regionalna uprava za javne financije u Craiovi – Okružna uprava za javne financije u Vâlceji, Rumunjska; u daljnjem tekstu: Okružna uprava za javne financije u Vâlceji) i Administraţije Fondului pentru Mediu (Uprava Fonda za zaštitu okoliša, Rumunjska), o povratu iznosa koji je to društvo platilo na osnovi okolišnog biljega za motorna vozila, za koji porez je, nakon što je plaćen, utvrđeno da je nespojiv s pravom Unije.
Pravni okvir
OUG br. 9/2013
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 9/2013 privind timbrul de mediu pentru autovehicule (Hitna vladina uredba br. 9/2013 o okolišnom biljegu za motorna vozila) od 19. veljače 2013. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 119 od 4. ožujka 2013.; u daljnjem tekstu: OUG br. 9/2013), bila je na snazi od 15. ožujka 2013. do 31. siječnja 2017.
Članak 4. OUG‑a br. 9/2013 propisuje:
„Plaćanje [okolišnog] biljega [za motorna vozila] obvezno je jednom, kako slijedi:
(a)
prilikom zakonom predviđene registracije stjecanja prava vlasništva na motornom vozilu prvog vlasnika u Rumunjskoj pri nadležnom tijelu i izdavanja prometne dozvole te dodjele broja registracije;
[…]”
OUG br. 52/2017
L’Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 52/2017 privind restituirea sumelor reprezentând taxa specială pentru autoturisme și autovehicule, taxa pe poluare pentru autovehicule, taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule și timbrul de mediu pentru autovehicule (Hitna vladina uredba br. 52/2017 o povratu iznosa posebnog poreza na osobne automobile i motorna vozila, poreza na onečišćenje motornim vozilima, poreza na štetne emisije motornih vozila i okolišnog biljega za motorna vozila) od 4. kolovoza 2017. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 644 od 7. kolovoza 2017.; u daljnjem tekstu: OUG br. 52/2017), stupila je na snagu 7. kolovoza 2017.
Na temelju članka 1. OUG‑a br. 52/2017:
„1.   Porezni obveznici koji su platili poseban porez na osobne automobile i motorna vozila iz članaka 214
‑214
Zakona br. 571/2003 o Poreznom zakoniku, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, porez na onečišćenje motornim vozilima, predviđen Hitnom vladinom uredbom br. 50/2008, kojom se uvodi porez na onečišćenje motornim vozilima, odobrenom Zakonom br. 140/2011, porez na štetne emisije motornih vozila, predviđen Zakonom br. 9/2012 o porezu na štetne emisije motornih vozila, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, i okolišni biljeg za motorna vozila, predviđen [OUG‑om] br. 9/2013 kojom je propisan okolišni biljeg za motorna vozila, odobrenim, izmijenjenim i dopunjenim Zakonom br. 37/2014, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, a koji nisu iskoristili mogućnost povrata do stupanja na snagu ove hitne uredbe, mogu zahtjevom koji se podnosi nadležnom središnjem poreznom tijelu zatražiti njihov povrat, uključujući i kamate za razdoblje od datuma naplate do datuma povrata. Kamatna stopa jest ona predviđena člankom 174. stavkom 5. Zakona br. 207/2015 o Zakoniku o poreznom postupku, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen.
2.   Pravo poreznih obveznika iz stavka 1. na traženje povrata nastaje danom stupanja na snagu ove hitne uredbe, neovisno o trenutku u kojem je porez naplaćen, ali se zahtjevi za povrat, iznimno od odredbe članka 219. Zakona br. 207/2015 [o Zakoniku o poreznom postupku], kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, pod prijetnjom prekluzije podnose najkasnije do 31. kolovoza 2018.
[…]”
Zakonik o poreznom postupku
Članak 168. legee nr. 207/2015 privind Codul de procedură fiscală (Zakon br. 207/2015 o Zakonu o poreznom postupku) od 20. srpnja 2015. (
Monitorul Oficial al României
, dio I., br. 547 od 23. srpnja 2015.; u daljnjem tekstu: Zakonik o poreznom postupku), određuje:
„1.   Svaki neopravdano plaćeni ili primljeni iznos vraća se na zahtjev poreznog obveznika/platitelja.
[…]”
U članku 219. Zakonika o poreznom postupku predviđeno je:
„Pravo poreznog obveznika/platitelja na traženje povrata poreznog kredita zastarijeva u roku od pet godina od 1. siječnja godine koja dolazi nakon godine u kojoj je nastalo pravo na povrat.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Valoris, društvo osnovano u skladu s rumunjskim pravom, platilo je 25. kolovoza 2014. porez u iznosu od 2451 rumunjskog leja (RON) (oko 510 eura) za prvu registraciju u Rumunjskoj rabljenog vozila porijeklom iz Nizozemske, na osnovi „okolišnog biljega za motorna vozila”, u skladu s člankom 4. točkom (a) OUG‑a br. 9/2013.
OUG br. 52/2017 stupio je na snagu 7. kolovoza 2017. Iz njegove preambule proizlazi da je taj normativni akt donesen nakon donošenja presuda od 9. lipnja 2016., Budişan (
C‑586/14
,
EU:C:2016:421
), 30. lipnja 2016., Câmpean (
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
) i 30. lipnja 2016., Ciup (
C‑288/14
, neobjavljena,
EU:C:2016:495
) u kojima je Sud utvrdio da je nekoliko poreza na onečišćenje, uvedenih u Rumunjskoj, koji se primjenjuju na motorna vozila, među kojima i porez koji se naplaćuje na osnovi navedenog okolišnog biljega, u suprotnosti s odredbama prava Unije, osobito odredbama članka 110. UFEU‑a.
OUG br. 52/2017 je, na temelju svojeg članka 1. stavka 1., ovlastio porezne obveznike da traže povrat iznosa koje su platili na osnovi četiriju poreza spomenutih u naslovu tog normativnog akta, za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije (u daljnjem tekstu: rumunjski porezi na onečišćenje), kao i isplatu zakonskih kamata za razdoblje između dana naplate i dana povrata. Međutim, takve zahtjeve trebalo je nadležnom poreznom tijelu uputiti, pod prijetnjom prekluzije, najkasnije do 31. kolovoza 2018., u smislu stavka 2. navedenog članka 1., a kao odstupanje od odredaba članka 219. Zakonika o poreznom postupku.
Društvo Valoris podnijelo je 6. prosinca 2018. zahtjev Okružnoj upravi za javne financije u Vâlceji za povrat iznosa koji je platilo na osnovi okolišnog biljega za motorna vozila, koja je dopisom od 7. siječnja 2019. odbacila taj zahtjev, jer je bio podnesen izvan roka.
Društvo Valoris podnijelo je 30. siječnja 2019. tužbu sudu koji je uputio zahtjev, Tribunalulu Vâlcea (Viši sud u Vâlceji, Rumunjska), zahtijevajući da se, unatoč tomu što nije poštovao prekluzivni rok predviđen člankom 1. stavkom 2. OUG‑a br. 52/2017, rumunjskim tijelima naloži da mu vrate sporni porez i pripadajuće zakonske zatezne kamate. U prilog osnovanosti svoje tužbe, društvo Valoris tvrdilo je da je, s jedne strane, taj
ad hoc
rok protivan pravu Unije jer ograničava pravo poreznih obveznika da dobiju povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s tim pravom, a s druge strane da je u sudskoj praksi Suda rok od tri do pet godina za ostvarivanje takvog prava bio proglašen razumnim.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je posebni prekluzivni rok za povrat porezâ iz OUG‑a br. 52/2017 trajao oko godine dana, odnosno od 7. kolovoza 2017., kada je stupio na snagu taj akt, do 31. kolovoza 2018., kada je istekao navedeni rok, dok je opći rok zastare za povrat poreznih kredita, u smislu članka 219. Zakonika o poreznom postupku, bio pet godina, računajući od 1. siječnja godine koja dolazi nakon godine u kojoj je nastalo pravo na povrat.
Taj se sud pita, kao prvo, je li prekluzivni rok za povrat porezâ koji su naplaćeni protivno pravu Unije, predviđen člankom 1. stavkom 2. OUG‑a br. 52/2017, spojiv s načelom lojalne suradnje koje proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, kako ga tumači sudska praksa Suda, i s načelom ekvivalentnosti, kako ga definira Sud, s obzirom na to da ne postoji sličan rok za povrat iznosa naplaćenih u suprotnosti s nacionalnim pravom.
Kao drugo, taj sud poziva se na načelo djelotvornosti, kako ga definira Sud, naglašavajući da je rok od jedne godine, predviđen člankom 1. stavkom 2. OUG‑a br. 52/2017, kraći od prekluzivnih rokova za pravna sredstva koje je Sud smatrao razumnim i proglasio spojivima s tim načelom.
U tim okolnostima, Tibunalul Vâlcea (Viši sud u Vâlceji) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li načela lojalne suradnje, ekvivalentnosti i djelotvornosti tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog iz članka 1. stavka 2. [OUG‑a] br. 52/2017, kojim je određen prekluzivni rok od oko godine dana za podnošenje zahtjeva za povrat određenih poreza koji su naplaćeni u suprotnosti s pravom Unije, kada nacionalnim propisom nije predviđen sličan rok za ostvarivanje prava na povrat iznosa koji su naplaćeni u suprotnosti s nacionalnim pravilima?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li:
–
s jedne strane, načelo djelotvornosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, tumačiti na način da mu se protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, a koji traje oko godine dana i počinje teći na dan stupanja na snagu tog propisa, namijenjenog ispravljanju povrede navedenog prava, i
–
s druge strane, načelo ekvivalentnosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, tumačiti na način da mu se protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok od oko godine dana za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, kada takav rok država članica nije predvidjela u slučaju sličnih zahtjeva za povrat koji se temelje na povredi nacionalnog prava.
Valja istaknuti da iako se glavni postupak konkretno odnosi na povrat iznosa koji su naplaćeni na osnovi „okolišnog biljega za motorna vozila”, koji je bio propisan u Rumunjskoj na temelju OUG‑a br. 9/2013, pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ipak općenito spominje povrat „porezâ naplaćenih u suprotnosti s pravom Unije”. Ta je generalizacija opravdana okolnošću da je rok, određen odredbom navedenom u tom pitanju, primjenjiv i na povrat triju preostalih rumunjskih poreza na onečišćenje motornim vozilima, na koje se odnosi OUG br. 52/2017, a koji su slični okolišnom biljegu i koje je Sud također proglasio protivnima pravu Unije. Naime, kao što je to navedeno u točkama 10. i 11. ove presude, OUG br. 52/2017 donesen je upravo radi okončanja povrede prava Unije do koje je došlo zbog uvođenja svakog od tih poreza.
U prilog svojem zahtjevu za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev naglašava činjenicu da je, u rumunjskom pravu, „opći” rok zastare, predviđen člankom 219. Zakonika o poreznom postupku, „znatno dulji” od „ad hoc” prekluzivnog roka predviđenog člankom 1. stavkom 2. OUG‑a br. 52/2017. Taj sud stoga sumnja u spojivost potonjeg nacionalnog propisa s načelima lojalne suradnje, ekvivalentnosti i djelotvornosti, kako ih definira Sud.
U tom pogledu, valja ponoviti da su države članice, na temelju načela lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, a prema ustaljenoj sudskoj praksi, u obvezi otkloniti nedopuštene posljedice kršenja prava Unije i predvidjeti postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja osobe izvode iz njega, a koja ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slična nacionalna pravna sredstva (načelo ekvivalentnosti) i u praksi ne smiju onemogućavati ili pretjerano otežavati ostvarivanje pravâ koja su dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti, u tom smislu, presude od 29. srpnja 2019., Inter‑Environnement Wallonie i Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, t.
170.
i
171.
, i od 11. rujna 2019., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, t.
30.
). Konkretnije, ako ne postoje propisi Unije u području povrata nepropisno naplaćenih nacionalnih poreza, na svakoj je državi članici da utvrdi postupovna pravila za pravna sredstva koja su namijenjena zaštiti prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije, pod uvjetom da navedena pravila poštuju načelo ekvivalentnosti i načelo djelotvornosti (vidjeti, u tom smislu, presude od 15. rujna 1998., Edis,
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, t.
19.
, i od 11. travnja 2019., PORR Építési Kft.,
C‑691/17
,
EU:C:2019:327
, t.
39.
), osobito u odnosu na određivanje prekluzivnih rokova ili rokova zastare primjenjivih na ta pravna sredstva (vidjeti, u tom smislu, presude od 20. prosinca 2017., Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, t.
37.
, i od 19. prosinca 2019., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, t.
46.
).
Sud je pojasnio da se poštovanje navedenih zahtjeva mora ispitati vodeći računa o mjestu tih pravila u cjelokupnom postupku, tijeku navedenog postupka i posebnostima tih pravila pred različitim nacionalnim tijelima (vidjeti, među ostalim, presude od 24. listopada 2018., XC i dr.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, t.
24.
; od 11. rujna 2019., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, t.
31.
, i od 9. srpnja 2020., Vueling Airlines,
C‑86/19
,
EU:C:2020:538
, t.
40.
).
Osim toga, Sud je opetovano smatrao da iz načela lojalne suradnje proizlazi da država članica ne može donijeti odredbe koje povrat poreza, koji je presudom Suda proglašen protivnim pravu Unije ili čija nesukladnost s tim pravom proizlazi iz takve presude, čine podložnim uvjetima koji se posebno odnose na taj porez i koji su nepovoljniji od uvjeta koji bi se, u njihovu nedostatku, primijenili na takav povrat (vidjeti u tom smislu presude od 9. veljače 1999., Dilexport,
C‑343/96
,
EU:C:1999:59
, t.
39.
; od 30. lipnja 2016., Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, t.
40.
, i od 30. lipnja 2016., Ciup,
C‑288/14
, neobjavljenu,
EU:C:2016:495
, t.
27.
).
Načelo djelotvornosti
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku ujednačenih pravila o povratu porezâ nametnutih protivno pravu Unije, države članice zadržavaju pravo primjene postupovnih pravila predviđenih njihovim pravnim poretkom, osobito u području rokova zastare ili prekluzivnih rokova, pod uvjetom da, u skladu s načelom djelotvornosti, ta postupovna pravila nisu uređena tako da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije. U tom pogledu, valja uzeti u obzir ne samo opće kriterije ocjene, navedene u točki 22. ove presude, nego isto tako, ako je potrebno, načelo zaštite prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2019., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, t.
46.
,
47.
i
51.
i navedenu sudsku praksu).
Posebno kada je riječ o rokovima zastare ili prekluzivnim rokovima, Sud je utvrdio da određivanje razumnih rokova za podnošenje pravnih sredstava načelno zadovoljava zahtjev djelotvornosti jer je ono primjena temeljnog načela pravne sigurnosti kojim se istodobno štite zainteresirana stranka i predmetna uprava, iako je moguće da istek takvih rokova, po njihovoj naravi, spriječi osobe kojih se to tiče da u cijelosti ili djelomično ostvare svoja prava (vidjeti u tom smislu presude od 20. prosinca 2017., Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, t.
42.
; od 11. rujna 2019., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, t.
43.
, i od 19. prosinca 2019., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, t.
52.
).
U ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev navodi da je rok od oko godine dana, koji proizlazi iz članka 1. stavka 2. OUG‑a br. 52/2017 „kraći od drugih rokova, [za koje je utvrđeno] da su u skladu” s načelom djelotvornosti, a koje je pronašao u sudskoj praksi Suda. Odluka kojom je upućen zahtjev obuhvaća, posebice, presude od 15. rujna 1998., Edis (
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, t.
35.
), i od 17. studenoga 1998., Aprile (
C‑228/96
,
EU:C:1998:544
, t.
19.
i navedena sudska praksa) u kojima su nacionalni rokovi od tri godine, koji teku od dana spornog plaćanja, bili smatrani razumnima.
Međutim, Sud je već smatrao da, ovisno o razmatranim slučajevima, rok od jedne godine, koji je propisan za podnošenje zahtjeva ili pokretanje postupka koji se temelje na povredi prava Unije, sam po sebi nije nerazuman, pod uvjetom da početak tijeka roka nije određen na način koji zainteresiranoj osobi ostvarenje prava koja su joj dodijeljena pravom Unije čini praktično nemogućim ili pretjerano otežanim. Tako je, među ostalim, rok od godine dana za podnošenje tužbe za naknadu štete nastale zbog kašnjenja u prijenosu direktive smatran sukladnim načelu djelotvornosti (vidjeti, među ostalim, presudu od 16. srpnja 2009., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, t.
45.
do
50.
).
U ovom slučaju, valja smatrati da se načelu djelotvornosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, ne protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, a koji traje oko godine dana i počinje teći na dan stupanja na snagu tog propisa, namijenjenog ispravljanju povrede navedenog prava.
Načelo ekvivalentnosti
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, poštovanje načela ekvivalentnosti podrazumijeva da države članice ne utvrđuju postupovna pravila koja su nepovoljnija za zahtjeve za povrat poreza, koji se temelje na povredi prava Unije, od onih koja se primjenjuju na slične zahtjeve, koji se temelje na povredi unutarnjeg prava, imajući u vidu njihov predmet, osnovu i bitne značajke. Isključivo je na nacionalnom sudu, koji ima neposredno saznanje o postupovnim pravilima unutarnjeg prava za osiguranje zaštite prava koje pojedinci imaju na temelju prava Unije, da provjeri jesu li ona usklađena s tim načelom ekvivalentnosti. Međutim, s obzirom na ocjenu koju mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, Sud mu može pružiti određene elemente koji se odnose na tumačenje prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presude od 30. lipnja 2016., Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, t.
45.
i
46.
; od 31. svibnja 2018., Sziber,
C‑483/16
,
EU:C:2018:367
, t.
35.
,
41.
i
42.
, i od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Société Générale,
C‑698/18 i C‑699/18
,
EU:C:2020:537
, t.
76.
i
77.
).
U ovom predmetu, sud koji je uputio zahtjev sâm uspoređuje, s jedne strane, prekluzivni rok od oko godine dana, koji taj sud opisuje kao „posebni rok”, predviđen člankom 1. stavkom 2. OUG‑a br. 52/2017, za zahtjeve za povrat neosnovano plaćenih iznosa na osnovi rumunjskih poreza na onečišćenje, za koje je utvrđeno da nisu u skladu s pravom Unije sa, s druge strane, rokom zastare od pet godina za povrat poreznih kredita, predviđenog člankom 219. Zakonika o poreznom postupku, koji opisuje kao „znatno duljeg”.
Rumunjska vlada, iako osporava osnovanost te usporedbe, spominje da je uvođenje navedenog „posebnog roka” imalo za cilj upravo izbjegavanje rizika da rumunjski proračun bude opterećen isplatama kamata na cijeli iznos, koji je mogao biti previsok da se na zahtjeve za povrat porezâ, predviđene OUG‑om br. 52/2017, nije primjenjivao posebni rok od godine dana, kakav je propisan tim normativnim aktom, nego opći zastarni rok od pet godina, predviđen Zakonikom o poreznom postupku.
Osim toga, članak 1. stavak 2. OUG‑a br. 52/2017 izričito navodi da se prekluzivni rok, koji je njime predviđen, primjenjuje na zahtjeve za povrat obuhvaćene tim normativnim aktom „iznimno od odredbe članka 219. Zakonika o poreznom postupku”, koji se odnosi na „zahtjeve za povrat poreznih kredita” svih vrsta. Kako to Europska komisija osnovano tvrdi u svojim pisanim očitovanjima, iako rumunjsko pravo za povrat iznosa koji su plaćeni protivno nacionalnom pravu ne predviđa prekluzivni rok, nego rok zastare, koji se pod određenim uvjetima može prekinuti ili koji može mirovati, predmet zahtjeva na osnovu članka 1. OUG‑a br. 52/2017 sastoji se od traženja povrata poreza, što je, po svemu sudeći, također cilj članka 219. Zakonika o poreznom postupku. Stoga proizlazi da zahtjevi podneseni na temelju prve i zahtjevi podneseni na temelju druge od tih odredaba imaju sličan predmet i osnovu. To, međutim, samo sud koji je uputio zahtjev može provjeriti.
Prema tome, pod uvjetom da sličnost predmetnih zahtjeva bude potvrđena, valja ispitati jesu li postupovna pravila za pravna sredstva koja su, kao u glavnom postupku, utemeljena na OUG‑u br. 52/2017, kojima se želi ispraviti nepoštovanje pravnih pravila Unije, nepovoljnija od postupovnih pravila za pravna sredstva koja se temelje isključivo na nepoštovanju nacionalnih pravnih pravila.
U tom pogledu, dovoljno je utvrditi da se, kao što su to u biti istaknuli sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci i Komisija u svojim pisanim očitovanjima, na zahtjeve za povrat porezâ predviđene OUG‑om br. 52/2017, koji se temelje na povredi prava Unije, primjenjuje postupovni rok od oko godine dana, koji je znatno kraći i stoga nepovoljniji od onog koji traje pet godina, koji se primjenjuje na zahtjeve za povrat poreznih kredita na temelju povrede unutarnjeg prava.
To se utvrđenje ne može valjano dovesti u sumnju argumentima rumunjske vlade da je, s jedne strane, OUG br. 52/2017 dodijelio novi rok poreznim obveznicima kojima je, na temelju ranijeg zakonodavstva, zastarni rok od pet godina, primjenjiv na njihovo pravo na povrat porezâ, bio istekao ili je u tom trenutku isticao i da se, s druge strane, sustav koji je ta uredba ustanovila za rumunjske poreze na onečišćenje može primijeniti i na njihov povrat, ako su protivni nacionalnom pravu.
Naime, iako je donošenje OUG‑a br. 52/2017, koji je odredio 31. kolovoza 2018. kao zadnji dan roka za traženje povrata rumunjskih poreza na onečišćenje koji su naplaćeni protivno pravu Unije, imalo povoljan učinak na produljenje roka za povrat koji se primjenjuje na određene porezne obveznike koji su platili te poreze, nesporno je da je to donošenje imalo i nepovoljan učinak skraćivanja roka za povrat koji se primjenjuje na druge porezne obveznike, kojima je uskraćena blagodat petogodišnjeg roka, predviđenog člankom 219. Zakonika o poreznom postupku, a čiji je učinak, s druge strane, ostao u potpunosti na snazi kada je riječ o poreznim kreditima koji su naplaćeni protivno nacionalnom pravu. Načelo ekvivalentnosti ne dopušta pak da se nepovoljni učinci za određenu grupu poreznih obveznika kompenziraju dodjeljivanjem prednosti drugoj grupi koja se nalazi u sličnoj situaciji.
U tim okolnostima, valja smatrati da se načelu ekvivalentnosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, protivi to da propis države članice pod prijetnjom prekluzije određuje rok za podnošenje zahtjeva od oko godine dana za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, kada takav rok država članica nije predvidjela u slučaju sličnih zahtjeva za povrat koji se zasnivaju na povredi unutarnjeg prava.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti na sljedeći način:
–
Načelo djelotvornosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, a koji traje oko godine dana i počinje teći na dan stupanja na snagu tog propisa, namijenjenog ispravljanju povrede navedenog prava.
–
Načelo ekvivalentnosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, treba tumačiti na način da mu se protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok od oko godine dana za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, kada takav rok država članica nije predvidjela u slučaju sličnih zahtjeva za povrat koji se temelje na povredi nacionalnog prava.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Načelo djelotvornosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, a koji traje oko godine dana i počinje teći na dan stupanja na snagu tog propisa, namijenjenog ispravljanju povrede navedenog prava.

Načelo ekvivalentnosti, u vezi s načelom lojalne suradnje, treba tumačiti na način da mu se protivi to da propis države članice određuje, pod prijetnjom prekluzije, rok od oko godine dana za podnošenje zahtjeva za povrat porezâ za koje je utvrđeno da su u suprotnosti s pravom Unije, kada takav rok država članica nije predvidjela u slučaju sličnih zahtjeva za povrat koji se temelje na povredi nacionalnog prava.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski