CELEX: 62018CJ0366
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Direktiva 2010/18/EU
Revidirani okvirni sporazum o roditeljskom dopustu
Nacionalni propis koji odobravanje roditeljskog dopusta uvjetuje skraćivanjem radnog vremena, uz proporcionalno smanjenje plaće
Rad u smjenama s različitim radnim vremenom
Zahtjev radnika za obavljanje rada sa stalnim radnim vremenom kako bi se mogao brinuti o svojoj maloljetnoj djeci
Direktiva 2006/54/EZ
Jednake mogućnosti i jednako postupanje prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada
Neizravna diskriminacija
Djelomična nedopuštenost

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 8., 10. i 157. UFEU‑a, članka 3. UEU‑a, članka 23. i članka 33. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i članka 1. i članka 14. stavka 1. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (
SL 2006., L 204, str. 23
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravci
SL 2017., L 162, str. 56
. i
SL 2019., L 191, str. 45
.), u vezi s Direktivom Vijeća 2010/18/EU od 8. ožujka 2010. o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC te o stavljanju izvan snage Direktive 96/34/EZ (
SL 2010., L 68, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 276. i ispravak
SL 2019., L 180, str. 31
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Joséa Manuela Ortiza Mesonera i UTE Luz Madrid Centra u vezi s odbijanjem potonjeg da tužitelju odobri rad sa stalnim radnim vremenom kako bi se mogao brinuti o svojoj djeci.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2006/54
Na temelju članka 1. Direktive 2006/54, naslovljenog „Cilj”:
„Cilj je ove direktive osigurati provedbu načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada.
Ona u tu svrhu sadrži odredbe za provedbu načela jednakog postupanja s obzirom na:
(a)
pristup zapošljavanju, uključujući napredovanje, i strukovnom osposobljavanju;
(b)
radne uvjete, uključujući plaću;
(c)
sustave strukovnog socijalnog osiguranja.
Ona također sadrži odredbe koje osiguravaju učinkovitiju provedbu tog načela uspostavom odgovarajućih postupaka.”
Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, u stavku 1. određuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(b)
‚neizravna diskriminacija’ postoji ako prividno neutralna odredba, kriterij ili postupak može na određeni način staviti u nepovoljniji položaj osobe jednog spola u odnosu na osobe drugog spola, osim ako je ta odredba, kriterij odnosno postupak objektivno opravdan legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna;
[…]”
Članak 14. navedene direktive, pod naslovom „Zabrana diskriminacije”, u stavku 1. propisuje:
„Zabranjuje se izravna i neizravna diskriminacija na temelju spola u javnom i privatnom sektoru, uključujući javna tijela, s obzirom na:
[…]
(c)
uvjete zaposlenja i radne uvjete, uključujući uvjete otkaza, te plaću, kako je predviđeno u članku 141. Ugovora [o EZ‑u].”
Direktiva 2010/18
Revidirani Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu, sklopljen 18. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu), nalazi se u Prilogu Direktivi 2010/18. U točkama 15. i 16. općih odredaba tog okvirnog sporazuma navodi se:
„15.
Budući da je ovaj sporazum Okvirni sporazum kojim se utvrđuju minimalni zahtjevi i odredbe o roditeljskom dopustu, koji nije isto što i rodiljni dopust i izbivanje s posla zbog više sile, državama članicama i socijalnim partnerima se prepušta utvrđivanje uvjeta za pristup i za načine primjene kako bi se u obzir moglo uzeti stanje u svakoj državi članici pojedinačno.
16.
Budući da je pravo na roditeljski dopust u ovom sporazumu individualno pravo te u načelu nije prenosivo, državama članicama dopušta se da omoguće njegovu prenosivost. Iskustvo pokazuje kako nemogućnost prijenosa može imati pozitivan učinak na očeve i njihovu odluku da ga koriste, te se stoga europski socijalni partneri slažu da dio tog dopusta bude neprenosiv.”
Klauzula 1. tog okvirnog sporazuma, naslovljena „Svrha i opseg”, u točkama 1. i 2. predviđa:
„1.
Ovim sporazumom propisuju se minimalni zahtjevi čija je svrha zaposlenim roditeljima olakšati usklađivanje roditeljskih i profesionalnih obaveza, uzimajući u obzir sve veću raznolikost obiteljskih struktura i istodobno poštujući nacionalno pravo, kolektivne ugovore i/ili praksu.
2.
Ovaj sporazum primjenjuje se na sve zaposlene muškarce i žene koji imaju ugovor o radu ili o radnom odnosu kako je definiran zakonom, kolektivnim ugovorima i/ili praksom na snazi u svakoj državi članici.”
Klauzula 2. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, naslovljena „Roditeljski dopust”, glasi kako slijedi:
„1.
Ovim sporazumom se zaposlenim muškarcima i ženama daje individualno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta kako bi se o tom djetetu skrbili do određene dobi, a najkasnije do osme godine života, što će definirati države članice i/ili socijalni partneri.
2.
Dopust se dodjeljuje na razdoblje od najmanje četiri mjeseca, a radi promicanja jednakih mogućnosti i ravnopravnog postupanja prema muškarcima i ženama treba u načelu predvidjeti da on bude neprenosiv. Kako bi se oba roditelja potaknulo na ravnopravnije uzimanje dopusta, treba predvidjeti da barem jedan od četiri mjeseca bude neprenosiv. Načini za primjenu neprenosivog razdoblja se na nacionalnoj razini propisuju zakonodavstvom i/ili kroz kolektivne ugovore, uzimajući u obzir postojeća rješenja o dopustu u državama članicama.”
Klauzula 3. tog okvirnog sporazuma, naslovljena „Načini primjene”, u točki 1. predviđa:
„Uvjeti za pristup korištenju i detaljna pravila za primjenu roditeljskog dopusta definiraju se zakonom i/ili kolektivnim ugovorima u državama članicama, uz uvjet da se poštuju minimalni zahtjevi ovog sporazuma. Države članice i/ili socijalni partneri mogu posebno:
(a)
odlučiti daje li se roditeljski dopust na puno ili skraćeno radno vrijeme, na unaprijed određene vremenske intervale ili prema sustavu kreditiranja putem dogovora o radnom vremenu, pri čemu treba voditi računa o potrebama poslodavaca i radnika;
[…]”
Klauzula 6. navedenog okvirnog sporazuma, naslovljena „Povratak na posao”, u točki 1. predviđa:
„Radi promicanja bolje usklađenosti, države članice i/ili socijalni partneri poduzimaju potrebne mjere osiguranja da zaposlene osobe po povratku s roditeljskog dopusta mogu na određeno vrijeme zatražiti promjene svog radnog vremena i/ili rasporeda. Poslodavci takav zahtjev razmatraju i na njega odgovaraju vodeći računa o svojim potrebama i o potrebama zaposlenih osoba.
O pojedinostima vezanim za ovaj stavak odlučuje se u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima i/ili praksom.”
Španjolsko pravo
Članak 34. stavak 8. Real Decreta Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 2/2015 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu) od 23. listopada 2015. (BOE br. 255 od 24. listopada 2015., str. 100224.), u verziji primjenjivoj u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon o radu), navodi:
„Radnik ima pravo promijeniti trajanje i raspored radnog vremena radi ostvarenja svojeg prava na usklađivanje privatnog, obiteljskog i profesionalnog života prema pravilima utvrđenima u kolektivnom ugovoru ili sporazumu s poslodavcem, u svakom slučaju poštujući odredbe kolektivnog ugovora.
[…]”
Članak 37. stavak 6. Zakona o radu glasi kako slijedi:
„Osoba koja se kao zakonski skrbnik neposredno brine o djetetu mlađem od dvanaest godina ili o osobi s invalidnošću koja ne obavlja plaćenu djelatnost ima pravo, uz razmjerno smanjenje plaće, na skraćenje radnog vremena u iznosu od najmanje jedne osmine do najviše jedne polovine njegova trajanja.
Isto se pravo dodjeljuje svakoj osobi koja se neposredno brine o članu svoje obitelji u krvnom srodstvu do drugog koljena ili u bračnom srodstvu, a koji se zbog svoje dobi, nezgode ili bolesti ne može sam brinuti o sebi i koji ne obavlja plaćenu djelatnost.
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
J. M. Ortiz Mesonero zaposlen je u UTE Luz Madrid Centru, privremenoj zajednici društava SICE SA, Urbalux SA, ImesAPI SA, Extralux SA i Citelum Ibérica SA kojoj je u postupku javne nabave dodijeljen ugovor za obavljanje usluga održavanja električne rasvjete u Madridu (Španjolska). Ugovor o radu sklopljen između dviju stranaka podliježe kolektivnom ugovoru metaloprerađivačke industrije u Madridu.
J. M. Ortiz Mesonero ima dvoje djece, rođene 2010. i 2014. godine. Njegova supruga obavlja odvjetničku djelatnost.
UTE Luz Madrid Centro ima sustav rada u smjenama koji je u tu svrhu organiziran u: jutarnju smjenu, od 7.15 do 15.15, poslijepodnevnu smjenu, od 15.15 do 23.15, i noćnu smjenu, od 23.15 do 7.15 sati. J. M. Ortiz Mesonero radi naizmjenično u tim trima smjenama, uz odmor u trajanju od dva dana tjedno, koja se razlikuju ovisno o poslodavčevu rasporedu.
J. M. Ortiz Mesonero 26. ožujka 2018. zatražio je od UTE Luz Madrid Centra da rad obavlja isključivo u jutarnjoj smjeni, od ponedjeljka do petka, uz zadržavanje istog broja radnih sati i bez smanjenja plaće, kako bi se brinuo o svojoj djeci. Njegov je poslodavac taj zahtjev odbio.
J. M. Ortiz Mesonero podnio je tužbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev, Juzgadu de lo Social n
o
33 de Madrid (Radni sud br. 33 u Madridu, Španjolska).
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je J. M. Ortiz Mesonero podnio svoj zahtjev za uključivanje u jutarnju smjenu na temelju članka 34. stavka 8. Zakona o radu. Međutim, nijedan sporazum sklopljen između J. M. Ortiza Mesonera i njegova poslodavca kao ni kolektivni ugovor madridske metaloprerađivačke industrije nije sadržavao tu odredbu. U tim je okolnostima taj sud, primjenom španjolskog zakonika o parničnom postupku – koji sucu daje ovlast da riješi predmet u skladu s primjenjivim pravilima čak i ako se stranke u sporu na njih nisu pravilno pozvale – donio odluku da se zahtjev J. M. Ortiza Mesonera zapravo temelji na članku 37. stavku 6. Zakona o radu.
Potonjom odredbom samo se predviđa pravo radnika na skraćenje redovnog radnog vremena i proporcionalno smanjenje plaće kako bi uskladio obiteljski i profesionalni život.
Tom odredbom nije predviđeno da radnik može tražiti drugo radno vrijeme a da pritom ne dođe do skraćivanja njegova radnog vremena i smanjenja njegove plaće. Međutim, ako se proizvodna djelatnost obavlja u širem vremenskom okviru od radnikova radnog vremena, postoji mogućnost da se ono prilagodi obiteljskim potrebama, bez skraćenja radnog vremena. U ovom bi slučaju to bila situacija u kojoj se nalazi J. M. Ortiz Mesonero jer postoje tri smjene u kojima on naizmjenično radi.
Sud koji je uputio zahtjev osobito navodi da statistički podaci koje je obradio Instituto Nacional de Estadística de España (Državni zavod za statistiku, Španjolska) i koji se odnose na popis stanovništva iz 2011. pokazuju da je 23,79 % radnica skratilo svoje radno vrijeme za više od jednog mjeseca radi brige o djeci, dok je to učinilo 2,05 % radnika.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, čak i ako se prethodno pitanje temelji na činjenici da se mjerodavnim nacionalnim propisom provodi neizravna diskriminacija na temelju spola prema radnicama, okolnost da u ovom slučaju muškarac, a ne žena traži prilagodbu svojeg radnog vremena kako bi uskladio svoj obiteljski i profesionalni život ne znači da je to pitanje hipotetsko. Naime, kad bi se utvrdilo da se navedenim nacionalnim propisom provodi neizravna diskriminacija prema radnicama, učinci tog utvrđenja također bi se primjenjivali na radnike koji se pozivaju na svoje pravo na usklađivanje obiteljskog i profesionalnog života.
Sud koji je uputio zahtjev također navodi da su odredbe koje se odnose na usklađivanje obiteljskog i profesionalnog života koje je propisao španjolski zakonodavac povoljnije od onih iz klauzule 2. stavka 2. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu. Međutim, njihova povoljnija priroda ne može opravdati činjenicu da je primjena nacionalnog propisa protivna načelu ravnopravnosti spolova.
Sud koji je uputio zahtjev stoga – pozivajući se na presude Suda od 30. rujna 2010., Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), od 20. lipnja 2013., Riežniece (
C‑7/12
,
EU:C:2013:410
) i od 16. srpnja 2015., Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
) – izražava sumnje kad je riječ o pitanju čini li članak 37. stavak 6. Zakona o radu slučaj neizravne diskriminacije prema radnicama, koje su glavne korisnice roditeljskog dopusta.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (Radni sud br. 33 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se člancima 8., 10. i 157. UFEU‑a, članku 3. UEU‑a, članku 23. i članku 33. stavku 2. [Povelje] te članku 1. i članku 14. stavku 1. Direktive [2006/54], u vezi s Direktivom [2010/18], nacionalno pravilo poput članka 37. stavka 6. Zakona o radu, kojim se ostvarivanje prava radnika na usklađivanje obiteljskog i profesionalnog života kako bi se neposredno mogao brinuti o maloljetnicima ili uzdržavanim članovima obitelji uvjetuje time da radnik u svakom slučaju u tu svrhu treba skratiti svoje redovno radno vrijeme uz razmjerno smanjenje plaće?”
Prethodno pitanje
Dopuštenost
Španjolska vlada u svojim pisanim očitovanjima tvrdi da je prethodno pitanje očito nedopušteno.
S jedne strane, ta vlada, pozivajući se na točku 43. presude od 30. rujna 2010., Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), ističe da, čak i ako se ne može isključiti da pravo predviđeno člankom 37. stavkom 6. Zakona o radu proizlazi iz pojma „roditeljski dopust” u smislu Direktive 2010/18, sud koji je uputio zahtjev ne iznosi sadržaj nacionalnih odredaba koje se odnose na roditeljski dopust i ne navodi razloge zbog kojih bi se to pravo trebalo smatrati roditeljskim dopustom u smislu te direktive.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava vezu koju uspostavlja između članka 37. stavka 6. Zakona o radu i članka 1. te članka 14. stavka 1. Direktive 2006/54, na koje upućuje u svojem pitanju.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, samo na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 2. svibnja 2019., Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, t.
15.
i navedena sudska praksa).
Tako potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. Naime, Sud je isključivo ovlašten izjasniti se o tumačenju nekog akta Unije polazeći od činjenica koje mu navede nacionalni sud (presuda od 2. svibnja 2019., Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, t.
17.
i navedena sudska praksa).
Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku mora navesti i točne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju određenih odredaba prava Unije i da ocijeni nužnim uputiti prethodna pitanja Sudu. Nadalje, nužno je da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja o tome zašto je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva koje je primjenjivo u sporu koji je pred njim pokrenut (presuda od 2. svibnja 2019., Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, t.
18.
i navedena sudska praksa).
Ti zahtjevi koji se odnose na sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku na izričit se način navode u članku 94. Poslovnika Suda, u skladu s kojim svaki zahtjev za prethodnu odluku sadržava „sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja”, „sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, po potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu” kao i „prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku”.
U ovom slučaju valja istaknuti da, u skladu s člankom 37. stavkom 6. prvim podstavkom Zakona o radu, osoba koja se kao zakonski skrbnik neposredno brine o djetetu mlađem od dvanaest godina ili o osobi s invalidnošću koja ne obavlja plaćenu djelatnost ima pravo, uz razmjerno smanjenje plaće, na skraćenje radnog vremena u iznosu od najmanje jedne osmine do najviše jedne polovine njegova trajanja.
Kao prvo, kad je riječ o primjeni Direktive 2010/18 u predmetu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta direktiva otvoreni propis koji treba nadopuniti svaka država članica te da je Kraljevina Španjolska, u skladu s člankom 34. stavkom 8. i člankom 37. stavkom 6. Zakona o radu, odlučila uspostaviti minimalni zakonski okvir koji se može poboljšati kolektivnim ili pojedinačnim sporazumima. Taj sud, posljedično, smatra da pravo radnika iz članka 37. stavka 6. Zakona o radu proizlazi iz pojma „roditeljski dopust” u smislu Direktive 2010/18.
Budući da je sud koji je uputio zahtjev tako uspostavio vezu između te direktive i članka 37. stavka 6. Zakona o radu, postavljeno pitanje, u dijelu u kojem se odnosi na Direktivu 2010/18, ne može se odbaciti kao nedopušteno.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev u biti navodi da Direktivu 2010/18 treba tumačiti s obzirom na načelo ravnopravnosti žena i muškaraca i pravo na obiteljski život iz članka 23. i članka 33. stavka 2. Povelje. Posljedično, postavljeno pitanje u dijelu u kojem se odnosi na navedene odredbe Povelje treba proglasiti dopuštenim.
Kao treće, kad je riječ o Direktivi 2006/54, sud koji je uputio zahtjev smatra da se člankom 37. stavkom 6. Zakona o radu uspostavlja neizravna diskriminacija prema radnicama, u smislu članka 2. stavka 1. točke (b) te direktive.
U tom pogledu valja istaknuti da je navedeni članak 37. stavak 6. pravilo koje se bez razlike primjenjuje na radnike i radnice, za razliku od nacionalnog propisa o kojem je riječ u predmetima u kojima su donesene presude od 30. rujna 2010., Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
) i od 16. srpnja 2015., Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
).
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne navodi koja bi posebna poteškoća – u predmetu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – proizišla za radnika kao što je J. M. Ortiz Mesonero zbog postojanja takvog pravila koje se primjenjuje bez razlike, kad bi se neizravna diskriminacija na temelju spola primjenjivala na radnice.
Stoga se utvrđenje neizravne diskriminacije prema radnicama, pod pretpostavkom da postoji, ne čini relevantnim za donošenje odluke u glavnom postupku. Prema tome, postavljeno je pitanje u dijelu u kojem se odnosi na Direktivu 2006/54 hipotetsko i na temelju toga treba ga proglasiti nedopuštenim.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev u svojem se pitanju također poziva na članke 8., 10. i 157. UFEU‑a kao i na članak 3. UEU‑a.
Međutim, taj sud ne navodi razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju navedenih odredaba ni vezu koju uspostavlja između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u sporu koji se pred njim vodi. Stoga te odredbe ne treba tumačiti.
S obzirom na prethodno navedena razmatranja, valja utvrditi da je, s jedne strane, prethodno pitanje dopušteno u dijelu u kojem se odnosi na Direktivu 2010/18 kao i na članak 23. i članak 33. stavak 2. Povelje te da je, s druge strane, nedopušteno u dijelu u kojem se odnosi na Direktivu 2006/54, članke 8., 10. i 157. UFEU‑a kao i na članak 3. UEU‑a.
Meritum
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2010/18 kao i članak 23. te članak 33. stavak 2. Povelje tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa pravo radnika da skrati svoje redovno radno vrijeme uz proporcionalno smanjenje plaće kako bi se mogao neposredno brinuti o maloljetnicima ili uzdržavanim članovima obitelji a da pritom, ako je njegov uobičajeni način rada organiziran u smjene s različitim radnim vremenom, ne može imati stalno radno vrijeme i zadržati svoju redovnu satnicu.
U tom pogledu valja istaknuti da, u skladu s klauzulom 1. točkom 1. Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu, potonja navodi minimalne zahtjeve čija je svrha zaposlenim roditeljima olakšati usklađivanje roditeljskih i profesionalnih obaveza, uzimajući u obzir sve veću raznolikost obiteljskih struktura i istodobno poštujući nacionalno pravo, kolektivne ugovore i/ili praksu.
Jedina odredba Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koja se odnosi na promjene radnog vremena jest njegova klauzula 6. točka 1., u skladu s kojom države članice i/ili socijalni partneri poduzimaju potrebne mjere osiguranja da zaposlene osobe po „povratku s roditeljskog dopusta” mogu na određeno vrijeme zatražiti promjene svojeg radnog vremena i/ili rasporeda.
U ovom slučaju J. M. Ortiz Mesonero, čiji je uobičajeni način rada organiziran u smjene s različitim radnim vremenom, želi promijeniti svoje radno vrijeme kako bi mogao raditi sa stalnim radnim vremenom. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da se on vratio s roditeljskog dopusta, u smislu klauzule 6. točke 1. tog okvirnog sporazuma.
U tim okolnostima valja utvrditi da ni Direktiva 2010/18 ni Okvirni sporazum o roditeljskom dopustu ne sadržavaju odredbu kojom bi se državama članicama u okviru zahtjeva za roditeljski dopust moglo nametnuti da podnositelju zahtjeva odobre pravo na rad sa stalnim radnim vremenom ako je njegov uobičajeni način rada organiziran u smjene s različitim radnim vremenom.
Kad je riječ o članku 23. i članku 33. stavku 2. Povelje, valja podsjetiti na to da se odredbe Povelje, na temelju njezina članka 51. stavka 1., odnose na države članice samo kada one primjenjuju pravo Unije. Članak 6. stavak 1. UEU‑a kao i članak 51. stavak 2. Povelje navode da se njezinim odredbama ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, kako su utvrđene Ugovorima.
U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, kada pravna situacija ne ulazi u područje primjene prava Unije, Sud nije nadležan o njoj odlučivati, a odredbe Povelje na koje se eventualno poziva ne mogu same po sebi biti temelj te nadležnosti (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, t.
22.
i rješenje od 15. svibnja 2019., Corte dei Conti i dr.,
C‑789/18 i C‑790/18
, neobjavljeno,
EU:C:2019:417
, t.
28.
).
U ovom slučaju, s obzirom na to da iz točaka 40., 42. i 48. ove presude proizlazi da ni Direktiva 2010/18 ni bilo koja druga odredba na koju se odnosi prethodno pitanje nisu primjenjive u ovom postupku, ne čini se da se ovaj spor odnosi na nacionalni propis koji provodi pravo Unije, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti po analogiji rješenje od 15. svibnja 2019., Corte dei Conti i dr.,
C‑789/18 i C‑790/18
, neobjavljeno,
EU:C:2019:417
, t.
29.
).
Prema tome, članak 23. i članak 33. stavak 2. Povelje ne treba tumačiti.
S obzirom na prethodno navedena razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2010/18 treba tumačiti na način da se ona ne primjenjuje na nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa pravo radnika da u svrhu neposredne brige o maloljetnicima ili uzdržavanim članovima obitelji skrati svoje redovno radno vrijeme uz proporcionalno smanjenje plaće a da pritom, ako je njegov uobičajeni način rada organiziran u smjene s različitim radnim vremenom, ne može ostvariti pravo na stalno radno vrijeme i zadržati svoju redovnu satnicu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Direktivu Vijeća 2010/18/EU od 8. ožujka 2010. o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC te o stavljanju izvan snage Direktive 96/34/EZ treba tumačiti na način da se ona ne primjenjuje na nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa pravo radnika da u svrhu neposredne brige o maloljetnicima ili uzdržavanim članovima obitelji skrati svoje redovno radno vrijeme uz proporcionalno smanjenje plaće a da pritom, ako je njegov uobičajeni način rada organiziran u smjene s različitim radnim vremenom, ne može ostvariti pravo na stalno radno vrijeme i zadržati svoju redovnu satnicu.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski