CELEX: 62019CJ0927
Zahtjev za prethodnu odluku
Javna nabava
Direktiva 2014/24/EU
Članak 58. stavci 3. i 4.
Članak 60. stavci 3. i 4.
Prilog XII.
Odvijanje postupaka javne nabave
Izbor sudionika
Kriteriji za odabir
Dokazna sredstva
Ekonomska i financijska sposobnost gospodarskih subjekata
Mogućnost za voditelja privremenog udruženja poduzeća da se poziva na prihod primljen na temelju prethodne javne nabave iz istog područja kao i javna nabava o kojoj je riječ u glavnom postupku, uključujući ako nije sam obavljao aktivnost iz područja na koje se odnosi javna nabava u glavnom postupku
Tehnička i stručna sposobnost gospodarskih subjekata
Taksativna narav dokaznih sredstava koje dopušta Direktiva
Članak 57. stavak 4. točka (h) i stavci 6. i 7.
Javna nabava usluga
Fakultativni razlozi za isključenje iz sudjelovanja u postupku javne nabave
Uvrštenje na popis gospodarskih subjekata isključenih iz postupaka javne nabave
Solidarnost među članovima privremenog udruženja poduzeća
Osobna narav sankcije
Članak 21.
Zaštita povjerljivosti podataka koje je gospodarski subjekt dostavio javnom naručitelju
Direktiva (EU) 2016/943
Članak 9.
Povjerljivost
Zaštita poslovnih tajni
Primjenjivost na postupke javne nabave
Direktiva 89/665/EEZ
Članak 1.
Pravo na djelotvoran pravni lijek

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21. i 42., članka 57. stavka 4. točke (h), članka 58. stavaka 3. i 4. te članka 70. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (
SL 2014., L 94, str. 65
. i ispravci
SL 2015., L 275, str. 68
.,
SL 2016., L 311, str. 26
. i
SL 2020., L 406, str. 67
.), članaka 1. i 2. Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima (
SL 1989., L 395, str. 33
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 6., str. 3. i ispravak
SL 2016., L 63, str. 44
.), kako je izmijenjena Direktivom 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. (
SL 2014., L 94, str. 1
. i ispravci
SL 2015., L 114, str. 24
.,
SL 2018., L 82, str. 17
. i
SL 2018., L 181, str. 88
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 89/665) kao i članka 9. stavka 2. Direktive (EU) 2016/943 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti neotkrivenih znanja i iskustva te poslovnih informacija (poslovne tajne) od nezakonitog pribavljanja, korištenja i otkrivanja (
SL 2016., L 157, str. 1
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centras” UAB (regionalni centar za gospodarenje otpadom u regiji Klaipėda, Litva) (u daljnjem tekstu: javni naručitelj) i društva „Ecoservice Klaipėda” UAB (u daljnjem tekstu: Ecoservice) u vezi s dodjelom ugovora o javnoj nabavi za prikupljanje i prijevoz komunalnog otpada skupini gospodarskih subjekata, koju čine društva „Klaipėdos autobusų parkas” UAB, „Parsekas” UAB i „Klaipėdos transportas” UAB (u daljnjem tekstu: Grupa).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2014/24
Uvodna izjava 51. Direktive 2014/24 određuje:
„Trebalo bi razjasniti da odredbe koje se odnose na zaštitu povjerljivih informacija niti na koji način ne sprečavaju javnu objavu dijelova sklopljenih ugovora koji nisu povjerljive prirode, uključujući sve naknadne izmjene.”
Članak 18. te direktive, naslovljen „Načela nabave”, u stavku 1. određuje:
„Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
[…]”
Članak 21. navedene direktive, naslovljen „Povjerljivost podataka”, propisuje:
„1.   Osim ako je ovom Direktivom ili nacionalnim pravom drukčije određeno, a kojima javni naručitelj podliježe, naročito zakonodavstvu koje se odnosi na pristup informacijama, i ne dovodeći u pitanje obveze koje se odnose na oglašavanje dodijeljenih ugovora i informacije natjecateljima i ponuditeljima navedene u člancima 50. i 55., javni naručitelj ne smije otkriti informacije koje su mu proslijedili gospodarski subjekti koje su oni označili kao povjerljive, uključujući tehničke ili trgovinske tajne i povjerljive aspekte ponuda, ali ne ograničavajući se na njih.
2.   Javni naručitelji mogu nametnuti gospodarskim subjektima zahtjeve s ciljem zaštite povjerljive naravi podataka koje javni naručitelji stavljaju na raspolaganje tijekom cijelog postupka nabave.”
Članak 42. iste direktive, naslovljen „Tehničke specifikacije”, glasi:
„1.   Tehničke specifikacije kako su definirane u točki 1. Priloga VII. navode se u dokumentaciji o nabavi. Tehničkim specifikacijama utvrđuju se značajke koje se traže za radove, usluge ili robu.
Te se značajke mogu odnositi i na određen proces ili metodu proizvodnje ili izvedbe zatraženih radova, robe ili usluga ili na određen proces neke druge faze njihova životnog vijeka čak i ako ti čimbenici nisu sastavni dio njihova materijalnog sadržaja pod uvjetom da su povezani s predmetom ugovora i razmjerni njegovoj vrijednosti i ciljevima.
Tehničke specifikacije mogu također odrediti hoće li biti potreban prijenos prava intelektualnog vlasništva.
[…]
3.   Ne dovodeći u pitanje obvezna nacionalna tehnička pravila, u onoj mjeri u kojoj su usklađena s pravom Unije, tehničke se specifikacije formuliraju na sljedeće načine:
(a)
u smislu izvedbenih ili funkcionalnih zahtjeva, uključujući okolišne značajke, pod uvjetom da su ti parametri dovoljno precizni kako bi ponuditelji mogli odrediti predmet ugovora, a javni naručitelji mogli dodijeliti ugovor;
(b)
upućivanjem na tehničke specifikacije i prema redoslijedu prioriteta, na nacionalne norme kojima su prihvaćene europske norme, europska tehnička odobrenja, zajedničke tehničke specifikacije, međunarodne norme, druge tehničke referentne sustave koje su utvrdila europska normizacijska tijela ili – ako oni ne postoje – nacionalne norme, nacionalna tehnička odobrenja ili nacionalne tehničke specifikacije koje se odnose na projektiranje, izračun i izvođenje radova te uporabu robe; u svako upućivanje treba navesti riječi ‚ili jednakovrijedan’;
(c)
u smislu izvedbenih ili funkcionalnih zahtjeva iz točke (a), s upućivanjem na tehničke specifikacije spomenute u točki (b) kao sredstvom pretpostavke sukladnosti s takvim izvedbenim ili funkcionalnim zahtjevima;
(d)
upućivanjem na tehničke specifikacije navedene u točki (b) za određene značajke te upućivanjem na izvedbene ili funkcionalne zahtjeve iz točke (a) za druge značajke.
[…]”
Prilog VII. Direktivi 2014/24 odnosi se na „[d]efinicij[u] određenih tehničkih specifikacija”.
Članak 50. te direktive, naslovljen „Obavijest o dodjeli ugovora”, u stavku 4. propisuje:
„Određeni podaci o dodjeli ugovora ili o sklapanju okvirnog sporazuma mogu se ne objaviti ako bi objava takvih podataka ometala provedbu zakona ili na drugi način bila protivna javnom interesu, štetila opravdanim tržišnim interesima određenog gospodarskog subjekta, javnog ili privatnog ili bi mogla dovesti u pitanje pošteno tržišno natjecanje među njima.”
U skladu s člankom 55. navedene direktive, naslovljenim „Obavješćivanje natjecatelja i ponuditelja”:
„1.   Javni naručitelji moraju u najkraćem mogućem roku obavijestiti svakog natjecatelja i ponuditelja o odlukama donesenima u vezi sa sklapanjem okvirnog sporazuma, dodjelom ugovora ili prihvaćanjem u dinamički sustav nabave, uključujući i razloge za svaku odluku o tome da se neće sklopiti okvirni sporazum ili da se neće dodijeliti ugovor za koji je postojao poziv na nadmetanje, odluku o tome da se ponovno pokreće postupak ili da se ne uvodi dinamički sustav nabave.
2.   Na zahtjev dotičnog natjecatelja ili ponuditelja javni naručitelj, što je prije moguće, a u svakom slučaju u roku od 15 dana od primitka pisanog zahtjeva, obavješćuje:
(a)
svakog neuspješnog natjecatelja o razlozima za odbijanje njegovog zahtjeva za sudjelovanje;
(b)
svakog neuspješnog ponuditelja o razlozima odbijanja njegove ponude, uključujući, za slučajeve navedene u članku 42. stavcima 5. i 6., o razlozima za svoju odluku o tome da ne postoji jednakovrijednost ili svoju odluku o tome da radovi, roba ili usluge ne ispunjavaju izvedbene i funkcionalne zahtjeve;
(c)
svakog ponuditelja koji je dostavio prihvatljivu ponudu o svojstvima i relativnim prednostima odabrane ponude, kao i o imenu uspješnog ponuditelja ili stranaka okvirnog sporazuma;
(d)
svakog ponuditelja koji je dostavio prihvatljivu ponudu o tijeku pregovora i dijaloga i njihovu napretku s ponuditeljima.
3.   Javni naručitelji mogu odlučiti uskratiti određene informacije navedene u stavcima 1. i 2., koje se tiču dodjele ugovora, sklapanja okvirnog sporazuma ili prihvaćanja u dinamički sustav nabave ako bi objava takvih informacija ometala provedbu zakona ili na neki drugi način bila u suprotnosti s javnim interesima, štetila legitimnim tržišnim interesima određenog gospodarskog subjekata, javnog ili privatnog, ili bi mogla dovesti u pitanje pošteno tržišno natjecanje među gospodarskim subjektima.”
Članak 56. iste direktive, naslovljen „Opća načela”, u stavku 3. određuje:
„Ako su informacije ili dokumentacija koju je trebao podnijeti gospodarski subjekt nepotpuni ili pogrešni ili se takvima čine ili ako nedostaju određeni dokumenti, javni naručitelji mogu, osim ako je drukčije predviđeno nacionalnim pravom kojim se provodi ova Direktiva, zahtijevati od dotičnih gospodarskih subjekata da podnesu, dopune, razjasne ili upotpune nužne informacije ili dokumentaciju u odgovarajućem roku, pod uvjetom da su ti zahtjevi u potpunom skladu s načelima jednakog postupanja i transparentnosti.”
Članak 57. Direktive 2014/24, naslovljen „Osnove za isključenje”, u stavcima 4. i 6. određuje:
„4.   Javni naručitelji mogu isključiti ili države članice mogu od njih zahtijevati da isključe iz sudjelovanja u postupku nabave bilo koji gospodarski subjekt u bilo kojoj od sljedećih situacija:
[…]
(h)
ako je gospodarski subjekt kriv za ozbiljno pogrešno prikazivanje činjenica pri dostavljanju podataka potrebnih za provjeru odsutnosti razloga za isključenje ili za ispunjenje kriterija za odabir, ako je prikrio takve informacije ili nije u stanju priložiti popratne dokumente u skladu s člankom 59.; ili
[…]
6.   Svaki gospodarski subjekt koji se nalazi u nekoj od situacija iz stavaka 1. i 4. može pružiti dokaze kako bi dokazao da su mjere koje je poduzeo dovoljne da pokažu njegovu pouzdanost bez obzira na postojanje nekog relevantnog razloga za isključenje. Ako se takav dokaz smatra dovoljnim, dotični gospodarski subjekt neće biti isključen iz postupka nabave.
U tu svrhu gospodarski subjekt dokazuje da je platio ili preuzeo obvezu plaćanja naknade bilo kakve moguće štete prouzročene kaznenim djelom ili propustom, da je u potpunosti razjasnio činjenice i okolnosti uz aktivnu suradnju s tijelima nadležnima za provedbu istrage te da je poduzeo konkretne mjere tehničke i organizacijske prirode te mjere za osoblje primjerene za sprječavanje daljnjih kaznenih djela ili propusta.
Mjere koje poduzimaju gospodarski subjekti ocjenjuju se uzimajući u obzir težinu i posebne okolnosti kaznenog djela ili propusta. Ako se smatra da su mjere nedostatne, gospodarski subjekt prima izjavu o razlozima takve odluke.
Gospodarski subjekt koji je pravomoćnom presudom isključen iz sudjelovanja u postupku nabave ili dodjele koncesija nema pravo korištenja mogućnosti iz ovog stavka tijekom razdoblja isključenja koje je proizašlo iz takve presude u državi članici u kojoj je presuda na snazi.”
U skladu s člankom 58. te direktive, naslovljenim „Kriteriji za odabir”:
„1.   Kriteriji za odabir mogu se odnositi na:
(a)
sposobnost za obavljanje profesionalne djelatnosti;
(b)
ekonomsku i financijsku sposobnost;
(c)
tehničku i stručnu sposobnost.
Javni naručitelji mogu gospodarskim subjektima postaviti samo kriterije iz stavaka 2., 3. i 4. kao uvjete za sudjelovanje. Oni ograničavaju uvjete na one koji su primjereni za osiguranje da natjecatelj ili ponuditelj ima pravne i financijske mogućnosti te tehničke i stručne sposobnosti za izvršenje ugovora koji treba dodijeliti. Svi uvjeti moraju biti vezani uz i razmjerni predmetu ugovora.
2.   S obzirom na sposobnost za obavljanje profesionalne djelatnosti, javni naručitelji mogu zahtijevati od gospodarskih subjekata da budu upisani u jedan od strukovnih ili obrtnih registara koji se vodi u njihovoj državi članici poslovnog nastana kako je opisano u Prilogu XI. ili da budu usklađeni s drugim uvjetima određenim u tom Prilogu.
U postupcima nabave javnih usluga, ako gospodarski subjekti moraju posjedovati određeno ovlaštenje ili biti članovi određene organizacije kako bi bili u mogućnosti izvršiti dotične usluge u njihovoj državi podrijetla, javni naručitelj može od njih zahtijevati da dokažu posjedovanje takvog ovlaštenja ili članstva.
3.   Vezano uz ekonomsku i financijsku sposobnost, javni naručitelji mogu postaviti uvjete kojima se osigurava da gospodarski subjekti imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za izvršenje ugovora. U tu svrhu javni naručitelji mogu osobito zahtijevati da gospodarski subjekti imaju određeni minimalni godišnji promet, uključujući određeni minimalni promet u području koje je obuhvaćeno ugovorom. Dodatno, javni naručitelji mogu zahtijevati da gospodarski subjekti dostave informacije o svojim godišnjim financijskim izvješćima koje pokazuju omjer između, na primjer imovine i obveza. Mogu zahtijevati i odgovarajuću razinu osiguranja od rizika odgovornosti iz djelatnosti.
[…]
4.   Vezano uz stručnu i tehničku sposobnost, javni naručitelji mogu postaviti uvjete kojima se osigurava da gospodarski subjekti imaju potrebne ljudske i tehničke resurse i iskustvo za obavljanje ugovora na odgovarajućoj razini kvalitete.
Javni naručitelji mogu osobito zahtijevati da gospodarski subjekti imaju dovoljnu razinu iskustva što se pokazuje odgovarajućim referencama iz ugovora koje su ranije izvršili. Javni naručitelj može pretpostaviti da neki gospodarski subjekt nema potrebnu stručnu sposobnost ako je taj javni naručitelj utvrdio da je gospodarski subjekt u sukobu interesa što može negativno utjecati na izvršenje ugovora.
U postupcima nabave za robu za koju su potrebni poslovi postavljanja ili instalacije, usluge ili radovi, stručna sposobnost gospodarskih subjekata za pružanje usluga ili obavljanje ugradnje ili instalacije može se procijeniti u odnosu na njihove vještine, učinkovitost, iskustvo i pouzdanost.
[…]”
Članak 60. navedene direktive, naslovljen „Načini dokazivanja”, u stavcima 3. i 4. određuje:
„3.   Dokaz o ekonomskoj i financijskoj sposobnosti gospodarskog subjekta može, kao opće pravilo, biti pružen putem jedne ili više potvrda navedenih u Prilogu XII., dijelu I.
Ako, iz bilo kojeg opravdanog razloga, gospodarski subjekt nije u mogućnosti predočiti potvrde koje javni naručitelj zahtijeva, on može dokazati svoju ekonomsku ili financijsku sposobnost bilo kojim drugim dokumentom koji javni naručitelj smatra prikladnim.
4.   Dokaz o tehničkim sposobnostima gospodarskih subjekata može se pružiti jednim ili više sredstava navedenih u Prilogu XII., dijelu II., u skladu s prirodom, količinom ili važnosti, i namjenom radova, robe ili usluga.”
Prilog XII. toj direktivi, naslovljen „Načini dokazivanja ispunjavanja kriterija za odabir”, propisuje:
„Dio I.: Ekonomska i financijska sposobnost
Dokaz o ekonomskoj i financijskoj sposobnosti gospodarskog subjekta može, kao opće pravilo, biti popraćen s jednom ili više sljedećih potvrda:
(a)
odgovarajućim bankovnim izvacima ili, prema potrebi, dokazom o osiguranju za pokriće odgovornosti iz djelatnosti;
(b)
predočenjem financijskih izvješća ili izvadaka iz financijskih izvješća, ako je objavljivanje financijskih izvješća obavezno u zemlji nastana gospodarskog subjekta;
(c)
izjavom o ukupnom prometu poduzeća i, prema potrebi, o prometu u području koje je obuhvaćeno ugovorom za razdoblje do najviše tri posljednje dostupne financijske godine, ovisno o datumu osnivanja poduzeća ili početka obavljanja djelatnosti gospodarskog subjekta, ako je informacija o tim prometima dostupna.
Dio II.: Tehnička sposobnost
Sredstva za dokazivanje tehničke sposobnosti gospodarskih subjekata, kako je navedeno u članku 58.:
(a)
sljedeći popisi:
i.
popis radova izvršenih tijekom najviše posljednjih pet godina, popraćen potvrdama o zadovoljavajućem izvršenju i ishodu za najvažnije radove; ako je to potrebno kako bi se osigurala odgovarajuća razina tržišnog natjecanja, javni naručitelji mogu naznačiti da će u obzir biti uzeti dokazi o relevantnim radovima izvršenim prije više od pet godina;
ii.
popis glavnih izvršenih isporuka ili glavnih usluga pruženih u najviše posljednje tri godine, s iznosima, datumima i primateljima, bilo javnim ili privatnim. Ako je to potrebno kako bi se osigurala odgovarajuća razina tržišnog natjecanja, javni naručitelji mogu naznačiti da će u obzir biti uzete relevantne izvršene isporuke ili pružene usluge prije više od tri godine;
(b)
podatke o angažiranim tehničkim stručnjacima ili tehničkim tijelima, bez obzira na to pripadaju li izravno poduzeću gospodarskog naručitelja, posebno onima odgovornima za kontrolu kvalitete i, u slučaju ugovora o javnim radovima, onima koje izvođač može pozvati da izvedu radove;
(c)
opis tehničkih mogućnosti i mjera koje koriste gospodarski subjekti za osiguranje kvalitete te mogućnosti poduzeća vezane uz studije i istraživanja;
(d)
podaci o sustavima upravljanja opskrbnim lancem i sustavima praćenja koje će gospodarski subjekt moći primijeniti pri izvršavanju ugovora;
(e)
ako se radi o složenijim proizvodima i uslugama koji se trebaju isporučiti ili, iznimno, ako su traženi za posebne svrhe, kontrola koju provodi javni naručitelj ili, u njegovo ime, nadležno službeno tijelo zemlja nastana dobavljača ili pružatelja usluge, podložno sporazumu tog tijela, proizvodnih kapaciteta dobavljača ili tehničkih kapaciteta pružatelja usluga te, ako je potrebno, načina studija i istraživanja koja su mu na raspolaganju te mjera za kontrolu kvalitete koje će koristiti;
(f)
obrazovne i stručne kvalifikacije pružatelja usluge ili ugovaratelja ili voditeljskog kadra poduzeća, pod uvjetom da se oni ne ocjenjuju u okviru kriterija za dodjelu;
(g)
naznaka o mjerama za upravljanje okolišem koje će gospodarski subjekt biti u mogućnosti primijeniti tijekom izvršavanja ugovora;
(h)
izjava o prosječnom godišnjem broju radnika pružatelja usluga ili ugovaratelja i broju rukovodećeg osoblja u posljednje tri godine;
(i)
izjava o alatima, uređajima ili tehničkoj opremi koja je na raspolaganju pružatelju usluga ili izvođaču radova u svrhu izvršenja ugovora;
(j)
navod o dijelu ugovora koji gospodarski subjekt možda namjerava dati u podugovor;
(k)
s obzirom na proizvode koji se moraju isporučiti:
i.
uzorci, opisi ili fotografije čija autentičnost mora biti potvrđena na zahtjev javnog naručitelja;
ii.
potvrde koje izdaju službeni instituti za kontrolu kvalitete ili agencije priznate stručnosti kojima se potvrđuje sukladnost proizvoda s točno određenim tehničkim specifikacijama ili normama na koje se upućuje.”
Članak 63. Direktive 2014/24, naslovljen „Oslanjanje na sposobnosti drugih subjekata”, u stavku 1. određuje:
„S obzirom na kriterije koji su vezani uz ekonomsku i financijsku sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 3. i kriterije vezane uz tehničku i stručnu sposobnost kako je određeno sukladno članku 58. stavku 4., gospodarski subjekt može se osloniti, prema potrebi i za određeni ugovor, na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na to kakva je pravna narav veze između njih i njega. S obzirom na kriterije koji su vezani uz obrazovne i stručne kvalifikacije kako je određeno u dijelu II. točki (f) Priloga XII. ili na relevantno stručno iskustvo, gospodarski subjekti mogu se, međutim, osloniti samo na sposobnosti drugih subjekata ako će oni obaviti radove ili pružiti usluge za koje se traže te sposobnosti. Ako se gospodarski subjekt želi osloniti na sposobnosti drugih subjekata, mora dokazati javnom naručitelju da će imati na raspolaganju potrebne resurse, na primjer, dostavljanjem obveze tih subjekata u tu svrhu.
Javni naručitelj dužan je, u skladu s člancima 59., 60. i 61., provjeriti ispunjavaju li subjekti na čije se sposobnosti gospodarski subjekt namjerava osloniti relevantne kriterije za odabir te postoje li osnove za isključenje sukladno članku 57. Javni naručitelj zahtijeva da gospodarski subjekt zamijeni subjekt koji ne zadovoljava relevantni kriterij za odabir ili za koji postoji obvezujuća osnova za isključenje. Javni naručitelj može zahtijevati ili država članica može zahtijevati od njega da zahtijeva da gospodarski subjekt zamijeni subjekt za koji postoji neobvezujuća osnova za isključenje.
Ako se gospodarski subjekt oslanja na sposobnosti drugih subjekata vezano uz kriterije koji se odnose na ekonomsku i financijsku sposobnost, naručitelji mogu zahtijevati da taj gospodarski subjekt i ti subjekti budu zajednički odgovorni za izvršenje ugovora.
Pod istim uvjetima, skupina gospodarskih subjekata navedena u članku 19. stavku 2. može se osloniti na sposobnost članova skupine ili drugih subjekata.”
U skladu s člankom 70. te direktive, naslovljenim „Uvjeti za izvršenje ugovora”:
„Javni naručitelji mogu odrediti posebne uvjete vezane za izvršenje ugovora, pod uvjetom da su oni povezani s predmetom ugovora u smislu članka 67. stavka 3. i navedeni u pozivu na nadmetanje ili dokumentaciji o nabavi. Ti uvjeti mogu uključivati gospodarske, okolišne, društvene aspekte ili one povezane s inovacijama i zaposlenošću.”
Direktiva 89/665
Članak 1. Direktive 89/665, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, propisuje:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore iz Direktive [2014/24], osim ako su takvi ugovori isključeni u skladu s člancima 7., 8., 9., 10., [11.,] 12., 15., 16., 17. i 37. te Direktive.
[…]
Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/24/EU ili Direktive 2014/23/EU, odluke javnih naručitelja mogu učinkovito [preispitati] i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Unije u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo.
[…]
3.   Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
[…]
5.   Države članice mogu zahtijevati da dotična osoba najprije zatraži pravnu zaštitu kod javnog naručitelja. U tom slučaju države članice osiguravaju da podnošenje takvog zahtjeva za pravnu zaštitu ima za posljedicu neposrednu obustavu mogućnosti sklapanja ugovora.
[…]
Obustava iz prvog podstavka ne prestaje prije isteka roka od najmanje 10 kalendarskih dana, računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor ako se koriste faks ili elektronička sredstva, ili, ako se koriste druga sredstva komunikacije, prije isteka najmanje 15 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor, ili najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana primitka odgovora.”
Članak 2. te direktive, naslovljen „Zahtjevi za postupke pravne zaštite”, u stavku 1. propisuje:
„Države članice osiguravaju da mjere poduzete u vezi s postupcima pravne zaštite navedenim u članku 1. uključuju ovlasti da:
(a)
se što je prije moguće putem privremenih postupaka odrede privremene mjere s ciljem ispravljanja navodnog kršenja ili sprečavanja daljnje štete pojedinim zainteresiranima, uključujući mjere obustave ili osiguranja obustave postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi ili provedbe bilo koje odluke koju je donio javni naručitelj;
(b)
se ukinu ili se osigura ukidanje nezakonito donesenih odluka, uključujući uklanjanje diskriminirajućih tehničkih, ekonomskih ili financijskih specifikacija u pozivu na dostavu ponuda, dokumentaciji za nadmetanje ili bilo kojem drugom dokumentu vezanom uz postupak sklapanja ugovora;
(c)
se osobama koje su pretrpjele štetu zbog kršenja dodijeli naknada štete.”
Prvotna verzija Direktive 89/665 bila je, prije izmjena unesenih Direktivom 2014/23, izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. (
SL 2007., L 335, str. 31
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.), kako bi se poboljšala učinkovitost postupaka pravne zaštite u području sklapanja ugovora o javnoj nabavi. Uvodna izjava 36. te direktive navodila je da se u njoj poštuju temeljna prava i načela priznata posebno u Povelji o temeljnim pravima Europske unije (u daljnjem tekstu: Povelja) i da se njome nastoji osigurati puno poštivanje prava na djelotvoran pravni lijek i nepristrani sud u skladu s člankom 47. prvim i drugim stavkom Povelje.
Direktiva 2016/943
U uvodnim izjavama 4. i 18. Direktive 2016/943 navodi se:
„(4)
Inovacijska poduzeća sve su više izložena nepoštenim praksama s ciljem protupravnog pribavljanja poslovnih tajni, kao što su krađa, neovlašteno umnožavanje, ekonomska špijunaža ili kršenje zahtjeva u vezi s povjerljivosti, a koje imaju ishodište u Uniji ili izvan nje. Nedavne promjene kao što su globalizacija, veća eksternalizacija, duži lanci opskrbe te povećana uporaba informacijske i komunikacijske tehnologije doprinose povećanju rizika povezanih s tim praksama. Nezakonitim pribavljanjem, korištenjem ili otkrivanjem poslovne tajne ugrožava se sposobnost zakonitih nositelja poslovne tajne da od svojih nastojanja povezanih s inovacijama ostvare dobit zbog činjenice da su prvi ponuđači. Bez učinkovitih i usporedivih pravnih mjera za zaštitu poslovnih tajni u cijeloj Uniji, uništavaju se poticaji za pokretanje prekograničnih aktivnosti povezanih s inovacijama na unutarnjem tržištu te se ne može iskoristiti potencijal poslovnih tajni kao pokretača gospodarskog rasta i zapošljavanja. Na taj način destimuliraju se inovacije i kreativnost te se smanjuju ulaganja, što utječe na neometano funkcioniranje unutarnjeg tržišta te narušava njegov potencijal za poticanje rasta.
[…]
(18)
Nadalje, pribavljanje, korištenje ili otkrivanje poslovnih tajni, kada ga nalaže ili dopušta zakon, trebalo bi smatrati zakonitim za potrebe ove Direktive. To se osobito odnosi na pribavljanje i otkrivanje poslovnih tajni u kontekstu ostvarivanja prava predstavnika radnika na informacije, savjetovanje i sudjelovanje u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom, te kolektivnog zastupanja interesa radnika i poslodavaca, uključujući suodlučivanje, kao i pribavljanje ili otkrivanje poslovne tajne u kontekstu zakonskih revizija koje se obavljaju u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom. Međutim, takvo smatranje zakonitim pribavljanja poslovne tajne ne bi trebalo dovoditi u pitanje bilo kakvu obvezu povjerljivosti u pogledu poslovne tajne niti bilo kakvo ograničenje u pogledu njezina korištenja, koje primatelju informacije ili onome tko je pribavio tu informaciju nameće pravo Unije ili nacionalno pravo. Posebice, ovom Direktivom tijela javne vlasti ne bi trebalo osloboditi obveza čuvanja povjerljivosti kojima podliježu u pogledu informacija koje su im prenijeli nositelji poslovnih tajni, bez obzira na to jesu li te obveze utvrđene u pravu Unije ili u nacionalnom pravu. Takve obveze čuvanja povjerljivosti uključuju, između ostalog, obveze u odnosu na informacije proslijeđene javnim naručiteljima u kontekstu javne nabave, kako je utvrđeno, primjerice, u […] Direktivi [2014/24].”
U skladu s člankom 1. te direktive, naslovljenim „Predmet i područje primjene”:
„1.   Ovom Direktivom utvrđuju se pravila o zaštiti od nezakonitog pribavljanja, korištenja i otkrivanja poslovnih tajni.
[…]
2.   Ova Direktiva ne utječe na:
[…]
(b)
primjenu pravila Unije ili nacionalnih pravila kojima se od nositelja poslovne tajne zahtijeva da zbog javnog interesa otkriju informacije, uključujući poslovne tajne, tijelima javne vlasti ili upravnim ili sudskim tijelima radi obavljanja dužnosti tih tijela;
(c)
primjenu pravila Unije ili nacionalnih pravila kojima se od institucija i tijela Unije ili nacionalnih tijela javne vlasti zahtijeva, ili im se dopušta, da otkriju informacije koje su podnijela poduzeća i koje su u posjedu tih institucija, tijela ili nacionalnih tijela javne vlasti na temelju obveza i ovlasti utvrđenih u pravu Unije ili nacionalnom pravu i u skladu s tim obvezama i ovlastima;
[…]”
Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Zakonito pribavljanje, korištenje i otkrivanje poslovnih tajni”, u stavku 2. određuje:
„Pribavljanje, korištenje ili otkrivanje poslovne tajne smatra se zakonitim u onoj mjeri u kojoj se takvo pribavljanje, korištenje ili otkrivanje zahtijeva ili dopušta pravom Unije ili nacionalnim pravom.”
Članak 4. iste direktive, naslovljen „Nezakonito pribavljanje, korištenje i otkrivanje poslovnih tajni”, u stavku 2. točki (a) predviđa:
„Pribavljanje poslovne tajne bez pristanka nositelja poslovne tajne smatra se nezakonitim kada je ono učinjeno pomoću:
(a)
neovlaštenog pristupa, prisvajanja ili umnožavanja bilo kojih dokumenata, predmeta, materijala, tvari ili elektroničkih spisa, koje zakonito kontrolira nositelj poslovne tajne i koji sadržavaju poslovnu tajnu ili se poslovna tajna iz njih može izvesti.”
Članak 9. Direktive 2016/943, naslovljen „Očuvanje povjerljivosti poslovnih tajni tijekom sudskog postupka”, u stavku 2. određuje:
„Države članice također osiguravaju da nadležna sudska tijela mogu, na odgovarajuće obrazložen zahtjev stranke, poduzeti posebne mjere potrebne za očuvanje povjerljivosti bilo koje poslovne tajne ili navodne poslovne tajne koja se koristi ili na koju se upućuje tijekom sudskog postupka koji se odnosi na nezakonito pribavljanje, korištenje ili otkrivanje poslovne tajne. Države članice također mogu dopustiti nadležnim sudskim tijelima da poduzmu takve mjere na vlastitu inicijativu.
Mjere iz prvog podstavka uključuju barem mogućnost:
(a)
ograničavanja na ograničeni broj osoba, u cijelosti ili djelomično, pristupa dokumentima koje su dostavile stranke ili treće osobe, koji sadržavaju poslovne tajne ili navodne poslovne tajne;
(b)
ograničavanja na ograničen broj osoba, pristupa ročištima na kojima bi se poslovne tajne ili navodne poslovne tajne mogle otkriti te pristupa zapisniku ili transkriptu s tih ročišta;
(c)
stavljanja na raspolaganje bilo kojoj osobi osim onih obuhvaćenih ograničenim brojem osoba iz točaka (a) i (b) verzije bilo koje sudske odluke koja nije povjerljiva, u kojoj su odlomci koji sadržavaju poslovne tajne uklonjeni ili redigirani.
Broj osoba iz drugog podstavka točaka (a) i (b) ne smije biti veći od onog koji je potreban kako bi se osiguralo poštovanje prava stranaka sudskog postupka na djelotvoran pravni lijek i pošteno suđenje i uključuje najmanje jednu fizičku osobu svake stranke te odvjetnike ili druge zastupnike tih stranaka sudskog postupka.”
Litavsko pravo
Zakon o javnoj nabavi
Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (Zakon Republike Litve o javnoj nabavi), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o javnoj nabavi), u članku 20., naslovljenom „Povjerljivost”, određuje:
„1.   Javnom naručitelju, odboru za javnu nabavu, njegovim članovima i stručnjacima te svakoj drugoj osobi zabranjuje se da trećim osobama otkriju informacije koje su dobavljači dostavili u povjerenju.
2.   Dobavljačeva ponuda ili zahtjev za sudjelovanje u cijelosti ne mogu se smatrati povjerljivima, ali dobavljač može navesti da su određene informacije dostavljene u njegovoj ponudi povjerljive. Povjerljive informacije mogu uključivati, među ostalim, poslovne tajne (o proizvodnji) i povjerljive aspekte ponude. Informacije se ne mogu smatrati povjerljivima:
1.
ako bi se time povrijedile zakonske odredbe kojima se utvrđuje obveza otkrivanja ili pravo na dobivanje informacija i uredbe o provedbi tih zakonskih odredbi;
2.
ako bi to dovelo do povrede obveza predviđenih člancima 33. i 58. ovog zakona u pogledu objave sklopljenih ugovora, informacija natjecatelja i ponuditelja, uključujući informacije o cijeni roba, usluga ili radova navedenoj u okviru javne nabave, osim njezinih troškovnih komponenti.
3.
kad su te informacije dostavljene u dokumentima koji dokazuju da se na dobavljača ne primjenjuje nijedna osnova za isključenje, da ispunjava zahtjeve sposobnosti i poštuje pravila o upravljanju kvalitetom i zaštiti okoliša, osim informacija čijim bi se otkrivanjem povrijedile odredbe zakona Republike Litve o zaštiti osobnih podataka ili obveze dobavljača koje on ima na temelju ugovora sklopljenih s trećim osobama;
4.
kad se te informacije odnose na gospodarske subjekte i podugovaratelje čijim se sposobnostima dobavljač koristi, osim informacija čijim bi se otkrivanjem povrijedile odredbe zakona o zaštiti osobnih podataka.
3.   Ako javni naručitelj dvoji o povjerljivosti informacija sadržanih u ponudi dobavljača, treba od tog dobavljača zatražiti da dokaže zbog čega su predmetne informacije povjerljive […]
4.   Zainteresirani ponuditelji u roku od najviše šest mjeseci od datuma sklapanja ugovora mogu od javnog naručitelja zatražiti pristup ponudi ili zahtjevu uspješnog ponuditelja (odnosno natjecatelji mogu zatražiti pristup zahtjevima drugih dobavljača koji su pozvani dostaviti ponudu ili sudjelovati u dijalogu), ali se informacije koje su natjecatelji ili ponuditelji kvalificirali kao povjerljive ne mogu otkriti a da se pritom ne povrijedi podstavak 2. ovog članka.
[…]”
Članak 45. tog zakona, naslovljen „Opća načela procjenjivanja dobavljača te zahtjeva za sudjelovanje i ponude koje je dobavljač podnio”, u stavku 3. predviđa:
„Ako natjecatelj ili ponuditelj predoči netočne, nepotpune ili lažne dokumente ili podatke u vezi s usklađenošću dokumentacije o nabavi s propisima ili ako nije podnio takve dokumente ili podatke, javni naručitelj mora, bez povrede načela jednakog postupanja i transparentnosti, zatražiti od natjecatelja ili ponuditelja da ispravi, dopuni ili precizira te dokumente ili podatke u razumnom roku koji odredi. Mogu se ispraviti, dopuniti, precizirati ili dodatno podnijeti samo dokumenti ili podaci o nepostojanju razloga za isključenje dobavljača, njegovoj usklađenosti s propisima o sposobnosti, kriterijima upravljanja kvalitetom i zaštitom okoliša, ovlaštenju dobavljača da potpiše zahtjev za sudjelovanje ili ponudu, ugovoru o zajedničkoj djelatnosti, dokumentu kojim se potvrđuje valjanost ponude i dokumentima koji nisu povezani s predmetom ugovora, njegovim tehničkim značajkama, uvjetima izvršenja ugovora ili iznosom ponude. Drugi dokumenti ponude dobavljača mogu se ispraviti, dopuniti ili precizirati u skladu s člankom 55. stavkom 9. ovog zakona.”
Članak 46. navedenog zakona, naslovljen „Razlozi isključenja dobavljača”, u stavku 4. određuje:
„Javni naručitelj isključuje dobavljača iz postupka javne nabave ako:
[…]
4.
je taj dobavljač u okviru postupka javne nabave prikrio informacije ili podnio netočne informacije koje se odnose na poštovanje zahtjeva utvrđenih ovim člankom i člankom 47. ovog zakona i ako javni naručitelj tu činjenicu može dokazati svim pravnim sredstvima ili ako dobavljač, zato što je dostavio netočne informacije, ne može podnijeti popratnu dokumentaciju koja se zahtijeva na temelju članka 50. ovog zakona. […]”
Članak 52. Zakona o javnoj nabavi, naslovljen „Prikrivanje informacija ili dostava netočnih informacija ili nepodnošenje dokumenata”, propisuje:
„1.   Javni naručitelj objavljuje, najkasnije u roku od deset dana na Centrinė viešųjų pirkimų informacinė sistema [Središnji portal za javne nabave, Litva], u skladu s pravilima koja je utvrdio Viešųjų pirkimų tarnyba [Tijelo nadležno za javnu nabavu, Litva], informacije o dobavljaču koji je u okviru postupka javne nabave prikrio informacije ili podnio netočne informacije koje se odnose na poštovanje zahtjeva propisanih člancima 46. i 47. ovog zakona ili koji, zato što je dostavio netočne informacije, nije podnio popratnu dokumentaciju koja se zahtijeva na temelju članka 50. ovog zakona, ako je:
1.
taj dobavljač isključen iz postupka javne nabave;
2.
donesena sudska odluka.
[…]”
Članak 55. Zakona o javnoj nabavi, naslovljen „Procjena i usporedba ponuda”, u stavku 9. određuje:
„U skladu s člankom 45. stavkom 3. ovog zakona, javni naručitelj može od ponuditelja zahtijevati da isprave, dopune ili preciziraju svoje ponude, ali od njih ne može zahtijevati, predlagati im ili im dopustiti da izmijene bitne elemente ponude podnesene u otvorenom ili ograničenom postupku ili konačne ponude podnesene tijekom natjecateljskog dijaloga, pregovaračkog postupka s objavom ili bez objave ili partnerstva za inovacije, tj. da izmijene cijenu ili izvrše druge izmjene koje bi ponudu uskladile s dokumentacijom o nabavi s kojom nije bila usklađena. Ako javni naručitelj prilikom ispitivanja ponuda u ponudi otkrije pogreške u izračunu cijene ili troškova, on mora pozvati ponuditelja da u roku koji odredi ispravi pogreške u izračunu koje je utvrdio, bez izmjene cijena ili troškova koji su se nalazili u ponudi u trenutku kad je za nju saznao. Kad ispravlja pogreške u izračunu koje su utvrđene u njegovoj ponudi, ponuditelj može ispraviti konstitutivne elemente cijene ili troškova, ali se ne može odreći elemenata cijene ili konstitutivnih elemenata troškova niti dodati nove elemente cijeni ili troškovima.”
Članak 58. tog zakona, naslovljen „Obavještavanje o rezultatima postupaka javne nabave”, u stavku 3. određuje:
„U slučajevima iz stavaka 1. i 2. ovog članka javni naručitelj ne može pružiti informacije čijim bi se otkrivanjem povrijedila pravila o informiranju i zaštiti podataka odnosno koje bi bilo protivno općem interesu, koje bi štetilo opravdanim tržišnim interesima određenog dobavljača ili bi narušilo tržišno natjecanje među dobavljačima”.
Zakonik o građanskom postupku Republike Litve
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodeksas (Zakonik o građanskom postupku Republike Litve) u članku 10.
, naslovljenom „Posebne odredbe za zaštitu poslovnih tajni”, određuje:
„1.   Ovaj članak predviđa posebne odredbe o zaštiti poslovnih tajni u predmetima koji se odnose na nezakonito dobivanje, uporabu i otkrivanje poslovnih tajni i u drugim građanskim predmetima.
2.   Ako postoje razlozi da se smatra da se poslovna tajna može otkriti, sud na odgovarajuće obrazložen zahtjev stranaka ili po službenoj dužnosti obrazloženom odlukom određuje osobe koje mogu:
(1)
dobiti pristup dijelovima datoteke koji sadržavaju informacije koje čine poslovnu tajnu ili mogu činiti poslovnu tajnu, izraditi i dobiti izvatke, duplikate i preslike (digitalne preslike);
(2)
sudjelovati na raspravama zatvorenima za javnost na kojima se mogu otkriti informacije koje čine ili mogu činiti poslovnu tajnu i dobiti pristup zapisnicima s navedenih rasprava;
(3)
dobiti ovjerenu presliku (digitalnu presliku) presude ili naloga koji sadržavaju informacije koje čine ili mogu činiti poslovnu tajnu.
3.   Broj osoba iz stavka 2. ovog članka ne smije prelaziti ono što je potrebno kako bi se osiguralo pravo na sudsku zaštitu i pravo na pošteno suđenje. Te su osobe najmanje sljedeće:
(1)
ako je stranka fizička osoba: ona osobno i njezin zastupnik;
(2)
ako je stranka pravna osoba: barem jedna fizička osoba koja vodi postupak u ime pravne osobe i njezin zastupnik.
4.   Primjenom ograničenja utvrđenih u podstavku 2. ovog članka sud treba uzeti u obzir nužnost da se zajamči pravo na sudsku zaštitu i pravo na pošteno suđenje, legitimne interese stranaka i drugih osoba koje sudjeluju u postupku i štetu koja može proizaći iz primjene ili neprimjene navedenih ograničenja.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Javnim pozivom na nadmetanje objavljenim 27. rujna 2018. javni naručitelj pokrenuo je postupak javne nabave radi sklapanja međunarodnog otvorenog ugovora o nabavi usluga prikupljanja i prijevoza komunalnog otpada općine Neringa (Litva) u postrojenja za zbrinjavanje otpada regije Klaipėda (Litva).
Javni naručitelj u tom je pozivu definirao tehničke specifikacije. Među ostalim, predvidio je da će isporučitelj usluga biti dužan upotrebljavati vozila za prikupljanje komunalnog otpada koja će morati biti u skladu barem s normom Euro 5 i biti opremljena stalnim odašiljačem globalnog položajnog sustava (GPS) koji funkcionira trajno kako bi se javnom naručitelju omogućilo da utvrdi točan položaj vozila i njegov točan put.
Poziv je također sadržavao opis stručnih i tehničkih sposobnosti ponuditelja potrebnih za izvršenje ugovora kao i opis njegovih financijskih i ekonomskih sposobnosti. U tom je pogledu precizirao da svaki ponuditelj mora podnijeti izjavu u slobodnom obliku kojom se potvrđuje da prosječan godišnji promet koji je ostvario obavljanjem djelatnosti prikupljanja i prijevoza mješovitog komunalnog otpada tijekom tri prethodne financijske godine ili od datuma njegove registracije, ako tu djelatnost obavlja kraće od tri godine, nije bio manji od 200000 eura bez poreza na dodanu vrijednost.
Javni naručitelj primio je tri ponude, među kojima su one Ecoservicea i Grupe.
Javni naručitelj je 29. studenoga 2018. obavijestio ponuditelje o ocjeni ponuda i njihovu konačnom poretku. Ugovor je dodijeljen Grupi zbog niže cijene njezine ponude, a Ecoservice je bio drugi u poretku.
Ecoservice je 4. prosinca 2018. na temelju članka 20. stavka 4. Zakona o javnoj nabavi od javnog naručitelja zatražio pristup elementima koje je uzeo u obzir prilikom utvrđivanja navedenog poretka, konkretno ponudi Grupe.
Ecoservice je 6. prosinca 2018. imao mogućnost uvida u informacije iz te ponude koje nisu povjerljive.
Smatrajući da Grupa nije imala tražene kvalifikacije, Ecoservice je 10. prosinca 2018. podnio pritužbu javnom naručitelju kako bi osporio ishod postupka javne nabave. Kao prvo, tvrdio je da nije moguće da je ijedan član Grupe izvršio ugovore o prikupljanju i prijevozu mješovitog komunalnog otpada u iznosu od 200000 eura tijekom prethodnih triju godina. U tom je pogledu precizirao da je, s obzirom na to da Parsekas nije obavljao usluge gospodarenja mješovitim komunalnim otpadom, javni naručitelj od njega morao zatražiti da objasni podnesenu izjavu prema kojoj je Parsekas izvršio ugovore o gospodarenju mješovitim otpadom u iznosu od 235510,79 eura. Kao drugo, Ecoservice je tvrdio da Grupa nema potrebne tehničke sposobnosti.
Javni naručitelj odbio je tu pritužbu 17. prosinca 2018., pri čemu je samo kratko naveo, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, da je Grupa poštovala oba uvjeta za kvalifikaciju koje je osporio Ecoservice.
Ecoservice je 27. prosinca 2018. protiv te odluke podnio tužbu pred Klaipėdos apygardos teismasom (Okružni sud u Klaipėdi, Litva) zahtijevajući, među ostalim, da se javnom naručitelju naloži da predoči ponudu Grupe i prepisku potonje s javnim naručiteljem. Ecoservice je, tvrdeći da se svi dokazi moraju podnijeti sudu, neovisno o tome jesu li povjerljivi, smatrao da su mu ti dokumenti, od kojih neki nisu povjerljivi, bili nužni kako bi mogao precizirati svoje zahtjeve.
Odlukom od 3. siječnja 2019. taj je sud naložio javnom naručitelju da Ecoserviceu dostavi sve zatražene dokumente.
U svojem podnesku od 11. siječnja 2019., koji je podnesen nakon navedenog naloga, javni naručitelj je istaknuo, kao prvo, da je tijekom ispitivanja pritužbe zatražio od Grupe da mu dostavi pojašnjenja u vezi s ugovorima o uslugama gospodarenja otpadom koje je sklopio. Grupa je dostavila zatražene informacije, ali je naglasila da je velik dio dostavljenih informacija povjerljiv te da ih stoga treba zaštititi od otkrivanja trećim osobama. Smatrajući također da te informacije imaju komercijalnu vrijednost za Grupu i da bi joj njihovo otkrivanje konkurentima moglo nanijeti štetu, javni naručitelj nije ih dostavio sudu kako ne bi povrijedio članak 20. Zakona o javnoj nabavi. Stoga je dostavio samo informacije iz ponude Grupe koje nisu povjerljive, pri čemu je naveo da će sudu dostaviti povjerljive informacije ako ih on ponovno od njega zatraži.
Kao drugo, javni naručitelj zahtijevao je odbijanje tužbe jer su dodatna pojašnjenja koja je dobio od Grupe i posjet obavljen u njegovim prostorijama omogućili da se potvrdi da je predmetna ponuda pravilno ocijenjena.
Rješenjem od 15. siječnja 2019. Klaipėdos apygardos teismas (Okružni sud u Klaipėdi) ograničio je obvezu podnošenja dokumenata na ponudu Grupe i na dokumente koji su joj priloženi te naložio njihovo podnošenje do 25. siječnja 2019.
Javni naručitelj je 25. siječnja 2019. podnio zatražene dokumente tom sudu razlikujući ih ovisno o tome sadržavaju li povjerljive podatke ili ne. Podaci za koje je Grupa tvrdila da su povjerljivi, a da joj u tome javni naručitelj nije proturječio, bili su dostavljeni isključivo navedenom sudu. Osim toga, javni naručitelj zahtijevao je od suda da ne omogući Ecoserviceu da se upozna s povjerljivim podacima iz ponude Grupe i da potonje kvalificira kao elemente spisa koji nisu javni.
Rješenjem od 30. siječnja 2019. prvostupanjski sud prihvatio je zahtjeve javnog naručitelja da se podaci iz ponude Grupe koji su mu podneseni, s jedne strane, kvalificiraju kao povjerljivi i, s druge strane, ne otkriju.
Rješenjem koje se ne može pobijati taj je sud 14. veljače 2019. odbio zahtjev koji je Ecoservice podnio 11. veljače 2019. za pristup svim elementima spisa.
Rješenjem koje se ne može pobijati taj je sud 21. veljače 2019. odbio zahtjev koji je Ecoservice podnio 12. veljače 2019. da se Parsekasu naloži da podnese podatke o ugovorima o gospodarenju otpadom koje je sklopio.
Klaipėdos apygardos teismas (Okružni sud u Klaipėdi) presudom od 15. ožujka 2019. odbio je tužbu Ecoservicea s obrazloženjem da Grupa ima potrebne kvalifikacije.
Odlučujući o žalbi koju je podnio Ecoservice, Lietuvos apeliacinis teismas (Žalbeni sud Litve) presudom od 30. svibnja 2019. ukinuo je i presudu prvostupanjskog suda i odluku javnog naručitelja o poretku ponuda. Žalbeni sud također je naložio javnom naručitelju da provede novu ocjenu ponuda.
Javni naručitelj podnio je žalbu u kasacijskom postupku pred Lietuvos Aukščiausiasis Teismasom (Vrhovni sud Litve).
Ecoservice je 26. srpnja 2019., prije nego što je podnio svoj odgovor na žalbu u kasacijskom postupku, od Lietuvos Aukščiausiasis Teismasa (Vrhovni sud Litve) zatražio pristup povjerljivim dokumentima koje je javni naručitelj podnio u prvostupanjskom postupku, pri čemu je sakrio komercijalno osjetljive podatke.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da se određeni zahtjevi za kvalifikaciju ponuditelja iz poziva na nadmetanje mogu shvatiti ne samo kao uvjeti koji se odnose na financijsku i ekonomsku sposobnost gospodarskog subjekta nego i kao uvjeti koji se odnose na njegove tehničke i stručne sposobnosti, ali i kao tehničke specifikacije ili pak uvjeti izvršenja ugovora o javnoj nabavi.
Međutim, smatra da valja utvrditi prirodu tih zahtjeva s obzirom na to da se, u skladu s člankom 45. stavkom 3. i člankom 55. stavkom 9. Zakona o javnoj nabavi, obveza ili mogućnost ispravka ponuditeljeve izjave razlikuje ovisno o tome odnosi li se sporna informacija na njegovu kvalifikaciju ili na ponudu koju je podnio.
Kao drugo, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, postavlja se pitanje odvagivanja zaštite povjerljivih podataka koje je dostavio ponuditelj i djelotvornosti prava obrane drugih ponuditelja.
U ovom slučaju Ecoservice je uzalud pokušao dobiti pristup ponudi Grupe. Javni naručitelj je sam vrlo aktivno dao prednost pravu Grupe na zaštitu njezinih povjerljivih podataka. Ta praksa, koja je česta u Litvi, dovodi do toga da su prava ponuditelja samo djelomično zaštićena. Naime, u sporovima koji se odnose na dodjelu ugovora o javnoj nabavi neuspješni ponuditelji raspolažu s manje podataka od ostalih stranaka u tim sporovima. Osim toga, djelotvorna zaštita njihovih prava ovisi o odluci suda da podatke čije podnošenje traže okvalificiraju kao povjerljive. Međutim, odluka kojom sud ne prihvaća zahtjev za dostavu takvih podataka može smanjiti mogućnosti uspjeha tužbe neuspješnog ponuditelja koju je podnio protiv odluke o dodjeli ugovora.
Sud koji je uputio zahtjev navodi, kao prvo, da je u području javne nabave presudio, među ostalim, da se pravo ponuditelja, utvrđeno u članku 20. Zakona o javnoj nabavi, na zaštitu povjerljivih podataka koje su dostavili u ponudi odnosi samo na podatke koji se moraju kvalificirati kao poslovne tajne ili industrijske tajne, na temelju članka 1.116. stavka 1. Lietuvos Respublikos civilinio kodekso (Građanski zakonik Republike Litve), koji u biti odgovara odredbama Direktive 2016/943. Kao drugo, ponuditeljevo pravo na pristup ponudi drugog ponuditelja trebalo bi se smatrati sastavnim dijelom zaštite prava koja su potencijalno bila povrijeđena.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se o točnom sadržaju obveza javnih naručitelja da štite povjerljivost podataka koje im dostave ponuditelji i o odnosima između tih obveza i obveze jamčenja djelotvorne sudske zaštite gospodarskim subjektima koji su podnijeli tužbu. Taj sud smatra da, iako je Sud presudom od 14. veljače 2008., Varec (
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
), naglasio da se postupci javne nabave temelje na odnosu povjerenja između gospodarskih subjekata i javnih naručitelja, člankom 9. stavkom 2. trećim podstavkom Direktive 2016/943, koji je donesen nakon te presude, predviđa se da stranke u postupku u svakom slučaju ne mogu raspolagati različitim podacima jer bi se u protivnom povrijedilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu i pravo na pravičan postupak. Pojašnjava da bi im se, s obzirom na to da ta odredba obvezuje sud da osigura pravo gospodarskih subjekata da saznaju poslovne tajne stranke u sporu, također trebalo priznati izvršavanje tog prava prije pokretanja ikakvog sudskog postupka, osobito kako bi mogli odlučiti podnijeti pravni lijek uz potpuno poznavanje slučaja.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da ipak postoji opasnost da će određeni gospodarski subjekti zloporabiti to pravo tako što će se javnom naručitelju obratiti ne radi osiguranja obrane svojih prava, nego samo radi dobivanja podataka o svojim konkurentima. Međutim, pokretanje postupka pred sudom omogućilo bi u svakom slučaju tim subjektima da dobiju tražene podatke.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da Direktiva 2016/943, osim svoje uvodne izjave 18., ne sadržava nikakvu posebnu odredbu o postupcima javne nabave. Ističe da, iako javni naručitelji nisu tijela nadležna za pravnu zaštitu, obvezan sustav predsudskog rješavanja sporova predviđen nacionalnim pravom daje im široku ovlast da surađuju s gospodarskim subjektima, neovisno o tome jesu li tužitelji ili tuženici. Javni naručitelji također imaju, kao posljedicu cilja osiguranja djelotvorne zaštite tim subjektima njihovih prava, obvezu donošenja, u mjeri u kojoj su u njihovoj nadležnosti i s obzirom na sredstva kojima raspolažu, potrebnih mjera kako bi im se osigurala mogućnost djelotvorne obrane ugroženih interesa. Stoga je moguće da se članak 21. Direktive 2014/24 i odgovarajuće odredbe Direktive 89/665 moraju tumačiti na način da ponuditelji mogu pristupiti podacima koje čine poslovne tajne drugih ponuditelja ne samo u okviru sudskog postupka nego i tijekom faze prethodnog upravnog pravnog lijeka.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev namjerava po službenoj dužnosti istaknuti pitanje ocjene akata Grupe s obzirom na članak 57. stavak 4. točku (h) Direktive 2014/24, odnosno pitanje nisu li Grupa ili barem neki njezini članovi javnom naručitelju dostavili lažne podatke u pogledu usklađenosti njihovih sposobnosti s odredbama postupka javne nabave.
Sud koji je uputio zahtjev iz sudske prakse Suda zaključuje da bi podaci koje je Parsekas dostavio mogli činiti slučaj nepažnje prilikom dostave podataka, što je utjecalo na ishod postupka javne nabave. U tom pogledu smatra da Parsekas nije morao navesti prihode koje je ostvario od ugovora sklopljenih i izvršenih s drugim gospodarskim subjektima koji su pružali dio usluga u vezi s gospodarenjem mješovitim otpadom kao i od ugovora koje je sam izvršio, ali za koje je gospodarenje mješovitim otpadom bilo samo minimalni dio predmetnog otpada.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev, koji primjećuje da se sudska praksa Suda u vezi s člankom 57. stavkom 4. Direktive 2014/24 temelji na posebnoj vezi uzajamnog povjerenja između javnog naručitelja i predmetnog dobavljača, pita se može li nacionalni sud odstupiti od ocjene javnog naručitelja o nepostojanju lažne ili zavaravajuće naravi podataka koji su mu dostavljeni tijekom postupka javne nabave.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita se moraju li, ako je gospodarski subjekt koji je stranka ugovora o zajedničkoj djelatnosti pružio eventualno netočne podatke, njegovi partneri, s kojima je podnio zajedničku ponudu, također biti uvršteni, na temelju članka 46. stavka 4. točke 4. i članka 52. Zakona o javnoj nabavi, na „Popis dobavljača koji su dostavili netočne podatke” s obzirom na to da im takvo uvrštenje zabranjuje da godinu dana sudjeluju u javnim natječajima drugih javnih naručitelja.
Čini se da je to rješenje, koje bi se moglo temeljiti na solidarnosti i skupnom interesu i odgovornosti svih partnerskih subjekata, ipak protivno načelu osobne odgovornosti tih subjekata, na temelju kojeg se može kazniti samo gospodarski subjekt koji je dostavio netočne podatke.
U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li uvjet natječaja prema kojem dobavljači moraju dokazati određenu visinu prosječnog godišnjeg prihoda od obavljanja djelatnosti povezanih samo s određenim uslugama (gospodarenje mješovitim komunalnim otpadom) obuhvaćen područjem primjene članka 58. stavaka 3. ili 4. Direktive 2014/24?
2.
Ovisi li metoda procjene dobavljačeve sposobnosti, koju je Sud utvrdio u presudi od 4. svibnja 2017., Esaprojekt (
C‑387/14
,
EU:C:2017:338
), o odgovoru na prvo pitanje?
3.
Je li uvjet natječaja prema kojem dobavljači moraju dokazati da vozila potrebna za pružanje usluga [gospodarenja otpadom] zadovoljavaju posebne tehničke zahtjeve, uključujući one koji se odnose na emisije ispušnih plinova (EURO 5), postojanje odašiljača GPS, odgovarajući kapacitet i tako dalje, obuhvaćen područjem primjene članka 58. stavka 4., članka 42. u vezi s odredbama Priloga VII. i/ili članka 70. Direktive 2014/24?
4.
Treba li članak 1. stavak 1. [četvrti] podstavak Direktive 89/665, u kojem je utvrđeno načelo djelotvornosti postupaka kontrole, članak 1. stavke 3. i 5. te direktive, članak 21. Direktive 2014/24 i Direktivu [2016/943], osobito njezinu uvodnu izjavu 18. i članak 9. stavak 2. treći podstavak (zajedno ili zasebno, ali ne isključivo te odredbe), tumačiti na način da, ako je u nacionalnim pravnim pravilima o javnoj nabavi predviđen obvezujući predsudski postupak mirenja:
(a)
javni naručitelj mora dobavljaču koji je pokrenuo postupak kontrole omogućiti pristup svim pojedinostima ponude drugog dobavljača (neovisno o njihovoj povjerljivoj naravi) ako je predmet tog postupka, konkretno, zakonitost procjene ponude drugog dobavljača te je dobavljač koji je pokrenuo postupak prethodno zatražio te pojedinosti od javnog naručitelja;
(b)
neovisno o odgovoru na prethodno pitanje, javni naručitelj, kada odbija prigovor koji je dobavljač podnio u pogledu zakonitosti procjene ponude njegova konkurenta, mora u svakom slučaju pružiti jasan, sveobuhvatan i konkretan odgovor, neovisno o opasnosti od otkrivanja povjerljivih informacija iz ponude koje su mu povjerene?
5.
Treba li članak 1. stavak 1. [četvrti] podstavak, članak 1. stavke 3. i 5. i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665, članak 21. Direktive 2014/24 i Direktivu 2016/943, osobito njezinu uvodnu izjavu 18. (zajedno ili zasebno, ali ne isključivo te odredbe), tumačiti na način da je odluku javnog naručitelja da dobavljaču ne omogući pristup povjerljivim pojedinostima ponude drugog sudionika moguće zasebno pobijati pred sudovima?
6.
Ako je odgovor na prethodno pitanje potvrdan, treba li članak 1. stavak 5. Direktive 89/665 tumačiti na način da dobavljač mora javnom naručitelju podnijeti prigovor na takvu njegovu odluku te, po potrebi, sudu podnijeti tužbu?
7.
Ako je odgovor na prethodno pitanje potvrdan, treba li članak 1. stavak 1. [četvrti] podstavak i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 tumačiti na način da dobavljač, ovisno o količini dostupnih informacija o sadržaju ponude drugog dobavljača, može sudovima podnijeti tužbu isključivo u pogledu odbijanja da mu se pruže informacije a da zasebno ne dovodi u pitanje zakonitost drugih odluka javnog naručitelja?
8.
Neovisno o odgovorima na prethodna pitanja, treba li članak 9. stavak 2. treći podstavak Direktive 2016/943 tumačiti na način da sud, nakon što je primio tužiteljev zahtjev da drugoj stranci spora naloži predočenje dokaza te da mu te dokaze stavi na raspolaganje, mora odobriti takav zahtjev, neovisno o radnjama koje je javni naručitelj izvršio tijekom postupaka nabave ili kontrole?
9.
Treba li članak 9. stavak 2. treći podstavak Direktive 2016/943 tumačiti na način da sud, nakon što odbije tužiteljev zahtjev za otkrivanje povjerljivih informacija druge stranke spora, treba po službenoj dužnosti ocijeniti značaj podataka čije se otkrivanje traži i učinke tih podataka na zakonitost postupka javne nabave?
10.
Uzimajući u obzir presudu Suda od 3. listopada 2019., Delta Antrepriză de Construcţii şi Montaj 93 (
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
), može li se osnova za isključenje dobavljačâ predviđena u članku 57. stavku 4. točki (h) Direktive 2014/24 primijeniti na takav način da sud, kada rješava spor između dobavljača i javnog naručitelja, može po službenoj dužnosti odlučiti, neovisno o ocjeni koju je proveo javni naručitelj, da je odnosni ponuditelj, namjerno ili nepažnjom, javnom naručitelju dostavio zavaravajuće, činjenično netočne informacije te da ga se stoga trebalo isključiti iz postupaka javne nabave?
11.
Treba li članak 57. stavak 4. točku (h) Direktive 2014/24, u vezi s načelom proporcionalnosti utvrđenim u članku 18. stavku 1. te direktive, tumačiti i primjenjivati na način da se, ako nacionalno pravo u pogledu dostave lažnih informacija predviđa dodatne kazne (pored isključenja iz postupaka nabave), te kazne mogu primijeniti samo na temelju osobne odgovornosti, osobito ako su činjenično netočne informacije dostavili samo neki subjekti u zajednici ponuditelja koja je sudjelovala u postupku javne nabave (primjerice jedan od nekoliko partnera)?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 58. Direktive 2014/24 tumačiti na način da obveza gospodarskih subjekata da dokažu da ostvaruju određeni prosječni godišnji promet u području aktivnosti na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi čini kriterij za odabir koji se odnosi na njihovu ekonomsku i financijsku sposobnost u smislu stavka 3. te odredbe ili na njihovu tehničku i stručnu sposobnost u smislu stavka 4. te odredbe.
Valja podsjetiti na to da su u članku 58. stavku 1. te direktive navedene tri vrste kriterija za odabir koje javni naručitelji mogu nametnuti gospodarskim subjektima kao uvjete sudjelovanja. Ti kriteriji, koji se odnose na sposobnost za obavljanje predmetne profesionalne djelatnosti, ekonomsku i financijsku sposobnost kao i tehničku i stručnu sposobnost subjekata, navedeni su u stavcima 2. do 4. tog članka.
Osim toga, iz članka 58. stavka 3. navedene direktive proizlazi da, kako bi se osiguralo da imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za izvršenje ugovora, javni naručitelji mogu osobito zahtijevati da gospodarski subjekti imaju određeni minimalni godišnji promet, uključujući određeni minimalni promet u području koje je obuhvaćeno ugovorom.
Iz toga slijedi da zahtjev da gospodarski subjekti moraju dokazati da ostvaruju određeni prosječni godišnji promet u području aktivnosti na koje se ugovor odnosi upravo odgovara definiciji kriterija za odabir koji se temelji na njihovoj ekonomskoj i financijskoj sposobnosti u smislu članka 58. stavka 3. Direktive 2014/24 te je stoga njime obuhvaćen. Osim toga, iz njezina Priloga XII., kojim se propisuju „[n]ačini dokazivanja ispunjavanja kriterija za odabir”, točnije iz njegova dijela I., na koji upućuje članak 60. stavak 3. te direktive, proizlazi da se na netaksativnom popisu dokaza kojima se može potvrditi ekonomska i financijska sposobnost gospodarskog subjekta nalazi „promet u području koje je obuhvaćeno ugovorom”, što podupire to tumačenje.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 58. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da obveza gospodarskih subjekata da dokažu da ostvaruju određeni prosječni godišnji promet u području aktivnosti na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi čini kriterij za odabir koji se odnosi na ekonomsku i financijsku sposobnost tih subjekata u smislu stavka 3. te odredbe.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 58. stavka 3. u vezi s člankom 60. stavkom 3. Direktive 2014/24 tumačiti na način da se, u slučaju da je javni naručitelj zahtijevao da je gospodarski subjekt ostvario određeni minimalni godišnji prihod u području na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi, gospodarski subjekt može, kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost, pozivati na prihod koji je primila privremena grupa poduzeća kojoj je pripadao samo ako je u okviru određenog postupka javne nabave stvarno pridonio ostvarenju aktivnosti te grupe analogne onoj koja je predmet javne nabave za koju taj subjekt želi dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.
Kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost u smislu članka 58. stavka 3. Direktive 2014/24, gospodarski subjekt može, u pravilu, u skladu s člankom 60. stavkom 3. prvim podstavkom te direktive, javnom naručitelju podnijeti jednu ili više potvrda navedenih u Prilogu XII. dijelu I. navedene direktive. Članak 60. stavak 3. drugi podstavak te direktive predviđa da ako, iz bilo kojeg opravdanog razloga, gospodarski subjekt nije u mogućnosti predočiti potvrde koje javni naručitelj zahtijeva, on može dokazati svoju ekonomsku ili financijsku sposobnost bilo kojim drugim dokumentom koji javni naručitelj smatra prikladnim.
Kao što to proizlazi iz članka 58. stavka 3. Direktive 2014/24, javni naručitelji mogu osobito zahtijevati da gospodarski subjekti imaju određeni minimalni godišnji promet, uključujući određeni minimalni promet u području koje je obuhvaćeno ugovorom.
Iz te odredbe stoga proizlazi da javni naručitelji, kada određuju uvjete kojima se jamči da gospodarski subjekti imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za izvršenje ugovora, mogu odlučiti zahtijevati da su gospodarski subjekti ostvarili minimalan ukupni godišnji promet ili minimalan prihod u području obuhvaćenom predmetnim ugovorom o javnoj nabavi ili kombinirati oba zahtjeva.
Međutim, ako je javni naručitelj isključivo odredio uvjet koji se odnosi na određeni minimalni godišnji promet a da pritom nije zahtijevao da je taj određeni minimalni prihod ostvaren u području obuhvaćenom ugovorom, ništa se ne protivi tomu da se gospodarski subjekt može pozvati na prihod koji je primila privremena grupa poduzeća kojoj je pripadao, čak i ako u okviru određenog postupka javne nabave nije stvarno pridonio ostvarenju aktivnosti te grupe analogne onoj koja je predmet javne nabave za koju taj subjekt želi dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.
Suprotno tomu, kada javni naručitelj zahtijeva da se taj minimalni prihod ostvari u području obuhvaćenom ugovorom, taj zahtjev ima dvostruku svrhu. Naime, njime se nastoji utvrditi ekonomska i financijska sposobnost gospodarskih subjekata i on pridonosi dokazivanju njihove tehničke i stručne sposobnosti. U takvom slučaju ekonomska i financijska sposobnost subjekta, kao i njegove tehničke i stručne sposobnosti, svojstvene su isključivo tom subjektu kao fizičkoj ili pravnoj osobi.
Iz toga slijedi da se u potonjem slučaju gospodarski subjekt, kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost, u okviru postupka javne nabave može pozvati na prihod koji je primila privremena grupa poduzeća kojoj je pripadao samo ako je u okviru određenog ugovora o javnoj nabavi stvarno pridonio obavljanju aktivnosti te grupe analogne onoj koja je predmet javne nabave za koju taj subjekt želi dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.
Naime, kad se gospodarski subjekt oslanja na ekonomsku i financijsku sposobnost skupine poduzetnika u kojoj je sudjelovao, ona se mora ocijeniti u odnosu na konkretno sudjelovanje tog subjekta i stoga njegov stvaran doprinos u izvršavanju tražene aktivnosti navedene skupine u okviru određenog ugovora o javnoj nabavi (vidjeti analogno presudu od 4. svibnja 2017., Esaprojekt,
C‑387/14
,
EU:C:2017:338
, t.
62.
).
Stoga je u kontekstu članka 58. stavka 3. Direktive 2014/24, u okviru slučaja navedenog u točki 78. ove presude, promet na koji se na temelju te odredbe može pozvati potrebno ograničiti na promet koji se odnosi na stvaran doprinos predmetnog subjekta aktivnosti koji se zahtijevao od grupe u okviru prethodne javne nabave.
Stoga na drugo pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članka 58. stavka 3. u vezi s člankom 60. stavkom 3. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da se, u slučaju da je javni naručitelj zahtijevao da je gospodarski subjekt ostvario određeni minimalni godišnji prihod u području na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi, gospodarski subjekt može, kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost, pozivati na prihod koji je primila privremena grupa poduzeća kojoj je pripadao samo ako je u okviru određenog postupka javne nabave stvarno pridonio ostvarenju aktivnosti te grupe analogne onoj koja je predmet javne nabave za koju taj subjekt želi dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 58. stavak 4. kao i članke 42. i 70. Direktive 2014/24 tumačiti na način da se mogu primjenjivati istodobno s tehničkim zahtjevom sadržanim u pozivu na nadmetanje.
U tom pogledu valja smatrati da Direktiva 2014/24 ne isključuje to da se tehnički zahtjevi mogu istodobno shvatiti kao kriteriji za odabir koji se odnose na tehničke i stručne sposobnosti, kao tehničke specifikacije i/ili kao uvjeti izvršenja ugovora u smislu članka 58. stavka 4., članka 42. i članka 70. te direktive.
Što se tiče kriterija za odabir koji se odnose na „tehničku i stručnu sposobnost” gospodarskih subjekata u smislu članka 58. stavka 4. Direktive 2014/24, valja istaknuti da se među dokazima kojima se može dokazati ta sposobnost, a koji su navedeni u dijelu II. Priloga XII. toj direktivi, u točkama (g) i (i) navode „naznaka o mjerama za upravljanje okolišem koje će gospodarski subjekt biti u mogućnosti primijeniti tijekom izvršavanja ugovora” i „izjava o alatima, uređajima ili tehničkoj opremi koja je na raspolaganju pružatelju usluga ili izvođaču radova u svrhu izvršenja ugovora”.
Međutim, ako se takvim dokazima može dokazati „tehnička i stručna sposobnost” gospodarskih subjekata, tehnički zahtjevi kao što su oni koji se odnose na emisije onečišćujućih tvari vozila (norma Euro 5) i obveza da se ta vozila opreme odašiljačima GPS‑a, a o kojima je riječ u ovom slučaju, mogu se odnositi na „tehničke resurse” gospodarskih subjekata i, prema tome, mogu biti kvalificirani kao kriteriji za odabir koji se odnose na njihovu „tehničku i stručnu sposobnost” u smislu tog članka 58. stavka 4., pod uvjetom da iz dokumentacije o javnoj nabavi proizlazi da su nametnuti specifično kao sposobnosti za koje ponuditelji moraju dokazati da ih posjeduju ili će ih posjedovati u odgovarajućem roku kako bi izvršili ugovor, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Što se tiče „tehničkih specifikacija” u smislu članka 42. Direktive 2014/24, iz stavka 3. tog članka proizlazi da takve specifikacije definiraju „značajke koje se traže” za usluge obuhvaćene ugovorom i oblikovane su prema izvedbenim ili funkcionalnim zahtjevima, osobito u vezi s okolišem, ili upućivanjem na tehničke standarde. Osim toga, stavak 1. tog članka upućuje na Prilog VII. navedenoj direktivi, čija točka 1. podtočka (b) precizira, što se tiče ugovora o javnoj nabavi robe ili javnim uslugama, da se tehnička specifikacija nalazi „u dokumentaciji kojom se određuju tražene značajke proizvoda ili usluge, poput […] razin[e] utjecaja na okoliš i klimu […]”. Stoga tehnički zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku, koji su stvarno sastavljeni u smislu izvedbenih ili funkcionalnih zahtjeva i koji osobito upućuju na normu Euro 5 koja se odnosi na emisije onečišćujućih tvari vozila, mogu također biti obuhvaćeni pojmom „tehničke specifikacije”.
Naposljetku, s obzirom na to da predviđaju posebne uvjete u vezi s izvršenjem ugovora, da se čini da su povezani s predmetom ugovora i da su navedeni u pozivu na nadmetanje ili u dokumentaciji o nabavi, navedeni zahtjevi, kojima se uzimaju u obzir razmatranja u vezi s inovacijama i okolišem, također mogu biti obuhvaćeni pojmom „uvjeti izvršenja ugovora” u smislu članka 70. Direktive 2014/24, pod uvjetom da iz dokumentacije o javnoj nabavi proizlazi da su nametnuti kao uvjeti koje uspješni ponuditelj mora poštovati u fazi izvršenja ugovora, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
U tom pogledu valja pojasniti da se poštovanje uvjeta izvršenja ugovora ne može ocjenjivati u trenutku dodjele ugovora. Iz toga slijedi da, kad bi zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku bio kvalificiran kao uvjet izvršenja i kad ga uspješni ponuditelj ne bi zadovoljio u trenutku dodjele ugovora o javnoj nabavi, nepoštovanje tog uvjeta ne bi imalo utjecaja na usklađenost dodjele ugovora Grupi s odredbama Direktive 2014/24.
Tako se, s jedne strane, zahtjev sadržan u pozivu na nadmetanje, kao što je zahtjev o kojem je riječ u glavnom postupku, može kvalificirati kao kriterij za odabir koji se odnosi na tehničku i stručnu sposobnost ili kao tehnička specifikacija ili pak kao uvjet izvršenja ugovora. S druge strane, s obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev pita, među ostalim, o sukladnosti zahtjeva o kojima je riječ u glavnom postupku s pravom Unije, valja dodati da članke 42. i 70. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da im se načelno ne protivi to da se zahtjevi kojima se preciziraju određene tehničke značajke vozila koja se moraju upotrebljavati radi pružanja usluga iz ugovora o javnoj nabavi nametnu u okviru poziva na nadmetanje za tu javnu nabavu, pod uvjetom da se poštuju temeljna načela provedbe postupaka javne nabave kako su propisana člankom 18. stavkom 1. te direktive.
Valja naglasiti da se u okviru trećeg pitanja sud koji je uputio zahtjev također pita može li kvalifikacija predmetnih zahtjeva utjecati na mogućnosti ispravljanja podnesenih ponuda.
U tom pogledu valja istaknuti da, u skladu s člankom 56. stavkom 3. Direktive 2014/24, ako su informacije ili dokumentacija koju je trebao podnijeti gospodarski subjekt nepotpune ili pogrešne ili se takvima čine ili ako nedostaju određeni dokumenti, javni naručitelji mogu, osim ako je drukčije predviđeno nacionalnim pravom kojim se provodi ta direktiva, zahtijevati od dotičnih gospodarskih subjekata da podnesu, dopune, razjasne ili upotpune nužne informacije ili dokumentaciju u odgovarajućem roku, pod uvjetom da su ti zahtjevi u potpunom skladu s načelima jednakog postupanja i transparentnosti.
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse koja se odnosi na tumačenje odredaba Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (
SL 2004., L 134, str. 114
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), koja se osobito temelji na načelu jednakog postupanja i koju analogijom valja primijeniti u kontekstu navedenog članka 56. stavka 3., zahtjev za pojašnjenje podnesen gospodarskom subjektu na temelju te odredbe ipak ne može nadomjestiti nepostojanje dokumenta ili informacije čija se dostava zahtijevala dokumentacijom o nabavi jer je javni naručitelj obvezan strogo poštovati kriterije koje je sam postavio. Nadalje, taj zahtjev ne može dovesti do toga da ponuditelj o kojem je riječ podnese ono što bi u stvarnosti bila nova ponuda (vidjeti analogno presude od 29. ožujka 2012., SAG ELV Slovensko i dr.,
C‑599/10
,
EU:C:2012:191
, t.
40.
; od 10. listopada 2013., Manova,
C‑336/12
,
EU:C:2013:647
, t.
36.
i
40.
i od 28. veljače 2018., MA. T. I. SUD i Duemme SGR,
C‑523/16 i C‑536/16
,
EU:C:2018:122
, t.
51.
i
52.
).
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da opseg prava javnog naručitelja da omogući uspješnom ponuditelju da naknadno dopuni ili pojasni svoju prvotnu ponudu ovisi o poštovanju odredbi članka 56. stavka 3. Direktive 2014/24, osobito s obzirom na zahtjeve načela jednakog postupanja, a ne o kvalifikaciji zahtjeva o kojima je riječ u glavnom postupku kao kriterija za odabir koji se odnose na „tehničku i stručnu sposobnost” gospodarskih subjekata u smislu članka 58. stavka 4. te direktive, kao „tehničkih specifikacija” u smislu njezina članka 42. ili kao „uvjeta izvršenja” u smislu njezina članka 70.
Stoga na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 58. stavak 4. i članke 42. i 70. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da se mogu primjenjivati istodobno s tehničkim zahtjevom sadržanim u pozivu na nadmetanje.
Pitanja četvrto do devetog
Uvodna očitovanja
Budući da se četvrto, peto, osmo i deveto pitanje odnose na tumačenje odredbi Direktive 2016/943, valja utvrditi primjenjuje li se ona, s jedne strane, na situaciju u kojoj ponuditelj javnom naručitelju podnese zahtjev za dostavu povjerljivih podataka sadržanih u ponudi konkurenta i, ovisno o slučaju, pritužbu protiv odluke kojom se odbija taj zahtjev u okviru obveznog predsudskog postupka kao i, s druge strane, u slučaju tužbe podnesene sudu protiv odluke javnog naručitelja kojom se odbija ta pritužba.
S obzirom na njezin cilj, kako je naveden u njezinu članku 1. stavku 1. u vezi s njezinom uvodnom izjavom 4., Direktiva 2016/943 odnosi se samo na nezakonito pribavljanje, korištenje i otkrivanje poslovnih tajni i ne predviđa mjere za zaštitu povjerljivosti poslovnih tajni u drugim vrstama sudskih postupaka, kao što su to postupci javne nabave.
Osim toga, članak 4. stavak 2. točka (a) te direktive predviđa da se pribavljanje poslovne tajne bez pristanka nositelja poslovne tajne smatra nezakonitim kada je ono učinjeno pomoću neovlaštenog pristupa, prisvajanja ili umnožavanja bilo kojih dokumenata, predmeta, materijala, tvari ili elektroničkih spisa, koje zakonito kontrolira nositelj poslovne tajne i koji sadržavaju poslovnu tajnu ili se poslovna tajna iz njih može izvesti.
Uostalom, kao što to proizlazi iz njezina članka 1. stavka 2. točke (c), ta direktiva ne utječe na primjenu pravila Unije ili nacionalnih pravila kojima se od institucija i tijela Unije ili nacionalnih tijela javne vlasti zahtijeva, ili im se dopušta, da otkriju informacije koje su podnijela poduzeća i koje su u posjedu tih institucija, tijela ili nacionalnih tijela javne vlasti na temelju obveza i ovlasti utvrđenih u pravu Unije ili nacionalnom pravu i u skladu s tim obvezama i ovlastima. U njezinoj se uvodnoj izjavi 18., s obzirom na koju se ta odredba treba tumačiti, navodi da se tom direktivom tijela javne vlasti ne bi trebalo osloboditi obveza čuvanja povjerljivosti kojima podliježu u pogledu informacija koje su im prenijeli nositelji poslovnih tajni, bez obzira na to jesu li te obveze utvrđene u pravu Unije ili u nacionalnom pravu. Stoga valja smatrati da Direktiva 2016/943 ne oslobađa tijela javne vlasti od obveza povjerljivosti koje mogu proizlaziti iz Direktive 2014/24.
Naposljetku, članak 3. stavak 2. Direktive 2016/943 propisuje da se pribavljanje, korištenje ili otkrivanje poslovne tajne smatra zakonitim u onoj mjeri u kojoj se takvo pribavljanje, korištenje ili otkrivanje zahtijeva ili dopušta pravom Unije ili nacionalnim pravom.
U tom kontekstu valja istaknuti da je člankom 21. Direktive 2014/24 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 51. predviđeno da javni naručitelj načelno ne otkriva informacije koje su mu dostavili gospodarski subjekti kao povjerljive i da može nametnuti gospodarskim subjektima zahtjeve za zaštitu povjerljivosti informacija koje stavljaju na raspolaganje tijekom cijelog postupka javne nabave.
Prema tome, kako bi sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, Sud će dati tumačenje relevantnih odredbi direktiva 2014/24 i 89/665 kojima se, među ostalim, pojašnjavaju posebna pravila koja se primjenjuju na javne naručitelje i nacionalne sudove u pogledu zaštite povjerljivosti dokumenata koji su im podneseni u okviru postupaka koji se odnose na postupke javne nabave.
Pitanja peto do sedmog
Svojim pitanjima petim do sedmog sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. četvrti podstavak, članak 1. stavke 3. i 5. te članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 tumačiti na način da je odluka javnog naručitelja kojom se gospodarskom subjektu odbijaju dostaviti povjerljivi podaci sadržani u dokumentaciji o prijavi ili ponudi drugog gospodarskog subjekta akt protiv kojeg se može podnijeti pravni lijek i da, ako je država članica na čijem se području odvija predmetni postupak javne nabave predvidjela obvezni predsudski postupak za odluke javnog naručitelja, tužbi pred sudom protiv te odluke mora prethoditi takav prethodni upravni pravni lijek.
U tom pogledu iz članka 1. stavka 1. četvrtog podstavka Direktive 89/665 proizlazi da države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/24, odluke javnih naručitelja mogu učinkovito preispitati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima 2. do 2.f Direktive 89/665, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Unije u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo. U skladu s člankom 1. stavkom 3. te direktive, ti postupci pravne zaštite moraju biti dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
Osim toga, iz sudske prakse Suda proizlazi da pojam „odluke javnih naručitelja” treba široko tumačiti. Naime, upotrebom izraza „u pogledu ugovora [o javnoj nabavi]”, tekst članka 1. stavka 1. četvrtog podstavka Direktive 89/665 podrazumijeva da svaka odluka javnog naručitelja na koju se primjenjuju pravila Unije u području javne nabave i koja ih može povrijediti podliježe sudskom nadzoru predviđenom u člancima 2. do 2.f te direktive. Taj tekst stoga općenito upućuje na odluke javnog naručitelja i ne pravi razliku između tih odluka s obzirom na njihov sadržaj ili trenutak njihova donošenja i ne predviđa nikakvo ograničenje u pogledu naravi i sadržaja dotičnih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2017., Marina del Mediterráneo i dr.,
C‑391/15
,
EU:C:2017:268
, t.
26.
i
27.
i navedenu sudsku praksu).
To široko tumačenje pojma „odluke koje se mogu pobijati”, koje je među ostalim navelo Sud na zaključak da odluka javnog naručitelja kojom se gospodarskom subjektu dopušta sudjelovanje u postupku javne nabave čini odluku u smislu članka 1. stavka 1. četvrtog podstavka Direktive 89/665 (presuda od 5. travnja 2017., Marina del Mediterráneo i dr.,
C‑391/15
,
EU:C:2017:268
, t.
28.
i, vidjeti u tom smislu, u vezi sa stavkom 3. te odredbe, rješenje od 14. veljače 2019., Cooperativa Animazione Valdocco,
C‑54/18
,
EU:C:2019:118
, t.
36.
), također mora vrijediti u pogledu odluke kojom javni naručitelj odbija dostaviti gospodarskom subjektu povjerljive podatke koje je dostavio natjecatelj ili ponuditelj.
Budući da sud koji je uputio zahtjev svojim sedmim pitanjem u biti pita može li neuspješni ponuditelj podnijeti tužbu koja se odnosi samo na odbijanje da mu se dostave podaci koji se smatraju povjerljivima a da pritom ne osporava i zakonitost drugih odluka javnog naručitelja, dovoljno je utvrditi da se ništa u Direktivi 89/665 ne protivi tomu da takav ponuditelj podnese tužbu protiv odluke javnog naručitelja kojom mu se odbija dostava takvih podataka, bez obzira na njezin sadržaj i doseg.
Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naveo u točkama 77. i 78. svojeg mišljenja, takvo utvrđenje potvrđuju ciljevi učinkovitosti i brzine iz članka 1. stavka 1. četvrtog podstavka te direktive.
Naposljetku, što se tiče pitanja treba li tužbi protiv odluke kojom javni naručitelj odbija dostaviti gospodarskom subjektu podatke koji se smatraju povjerljivima koje je proslijedio natjecatelj ili ponuditelj prethoditi upravni pravni lijek u slučaju kada država članica na čijem se području odvija dotični postupak javne nabave predviđa obvezni predsudski postupak, valja istaknuti da, iako se člankom 1. stavkom 5. Direktive 89/665 predviđa da država članica može zahtijevati da dotična osoba najprije podnese pravni lijek pred javnim naručiteljem prije nego što podnese tužbu pred sudom, ta odredba ne uređuje, naprotiv, ni taj postupak povodom tog pravnog lijeka ni njegova detaljna pravila.
Stoga, kada je, u skladu s člankom 1. stavkom 5. navedene direktive, država članica na čijem se području odvija postupak javne nabave predvidjela da svaka osoba koja želi pobijati odluku javnog naručitelja mora podnijeti upravnu pritužbu prije obraćanja sudu, ta država članica može također predvidjeti da, u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, tužbi protiv odluke javnog naručitelja kojom se gospodarskom subjektu odbijaju dostaviti podaci koji se smatraju povjerljivima, a koji su sadržani u dokumentaciji za nadmetanje ili u ponudi drugog gospodarskog subjekta, mora prethoditi upravni pravni lijek podnesen javnom naručitelju.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na peto, šesto i sedmo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. četvrti podstavak, članak 1. stavke 3. i 5. i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive 89/665 treba tumačiti na način da je odluka javnog naručitelja kojom se gospodarskom subjektu odbijaju dostaviti povjerljivi podaci sadržani u dokumentaciji za nadmetanje ili ponudi drugog gospodarskog subjekta akt protiv kojeg se može podnijeti pravni lijek i da se, ako je država članica na čijem se području odvija predmetni postupak javne nabave predvidjela da svaka osoba koja želi pobijati odluku javnog naručitelja mora podnijeti upravnu pritužbu prije obraćanja sudu, ta država članica također može predvidjeti da tužbi pred sudom protiv te odluke o odbijanju pristupa mora prethoditi takav prethodni upravni pravni lijek.
Četvrto, osmo i deveto pitanje
Svojim četvrtim, osmim i devetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavke 3. i 5. Direktive 89/665 kao i članak 21. Direktive 2014/24 tumačiti na način da su i javni naručitelj i, prema potrebi, nadležni nacionalni sud dužni gospodarskom subjektu koji je to zatražio dostaviti sve podatke iz dokumentacije koju je dostavio konkurent, uključujući povjerljive podatke. Taj sud također želi znati je li, u slučaju odbijanja priopćavanja podataka zbog njihove povjerljivosti, javni naručitelj dužan obrazložiti svoje stajalište u pogledu te povjerljivosti.
–
Opseg obveze javnog naručitelja da zaštiti povjerljive podatke i obveza obrazlaganja
U skladu s člankom 21. stavkom 1. Direktive 2014/24, osim ako je tom direktivom ili nacionalnim pravom drukčije određeno, a kojima javni naručitelj podliježe, naročito zakonodavstvu koje se odnosi na pristup informacijama, i ne dovodeći u pitanje obveze koje se odnose na oglašavanje dodijeljenih ugovora i informacije natjecateljima i ponuditeljima navedene u člancima 50. i 55. te direktive, javni naručitelj ne smije otkriti informacije koje su mu proslijedili gospodarski subjekti koje su oni označili kao povjerljive, uključujući tehničke ili trgovinske tajne i povjerljive aspekte ponuda, ali ne ograničavajući se na njih. Članak 21. stavak 2. navedene direktive propisuje da javni naručitelji mogu nametnuti gospodarskim subjektima zahtjeve s ciljem zaštite povjerljive naravi podataka koje javni naručitelji stavljaju na raspolaganje tijekom cijelog postupka nabave.
Osim toga, točno je da članak 55. stavak 2. točka (c) Direktive 2014/24 izričito dopušta svakom ponuditelju koji je dostavio prihvatljivu ponudu da od javnog naručitelja zatraži da ga, što je prije moguće, a najkasnije 15 dana od dana primitka pisanog zahtjeva, obavijesti o svojstvima i relativnim prednostima odabrane ponude, kao i o imenu uspješnog ponuditelja. Međutim, članak 50. stavak 4. i članak 55. stavak 3. te direktive propisuju da javni naručitelji mogu odlučiti ne objaviti određene podatke o dodjeli ugovora ako bi, među ostalim, objava takvih podataka bila protivna javnom interesu, štetila opravdanim tržišnim interesima određenog gospodarskog subjekta, javnog ili privatnog ili bi mogla dovesti u pitanje pošteno tržišno natjecanje među njima.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da glavni cilj pravila Unije u području javne nabave podrazumijeva otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama i da je za postizanje navedenog cilja nužno da javni naručitelji ne otkrivaju podatke o postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi čiji bi se sadržaj mogao iskoristiti za narušavanje tržišnog natjecanja, bez obzira na to je li riječ o postupku javne nabave u tijeku ili naknadnim postupcima javne nabave. Osim toga, obveza obrazlaganja odluke kojom se odbija ponuditeljeva ponuda u okviru provedbe postupka javne nabave ne znači da bi on trebao raspolagati potpunim podacima o svojstvima ponude koju je prihvatio javni naručitelj. Naime, budući da se postupci javne nabave temelje na odnosu povjerenja između javnih naručitelja i gospodarskih subjekata, potonji moraju moći javnim naručiteljima dostaviti sve korisne podatke u okviru postupka javne nabave a da pritom ne strahuju od toga da će oni trećim osobama dostaviti podatke čije bi otkrivanje moglo biti štetno za navedene subjekte (vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
34.
do
36.
i od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB,
C‑584/20 P i C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, t.
112.
i navedenu sudsku praksu).
Iz odredbi Direktive 2014/24 navedenih u točkama 113. i 114. ove presude kao i iz sudske prakse navedene u njezinoj točki 115. proizlazi da javni naručitelj, kojemu je gospodarski subjekt podnio zahtjev za dostavu navodno povjerljivih podataka sadržanih u ponudi konkurenta kojemu je dodijeljen ugovor, načelno ne mora dostaviti te podatke.
Međutim, kao što to u biti ističe nezavisni odvjetnik u točkama 40. i 41. svojeg mišljenja, javni naručitelj ne može biti vezan pukom tvrdnjom gospodarskog subjekta da su dostavljeni podaci povjerljivi. Naime, takav subjekt mora dokazati da su podaci čije otkrivanje želi spriječiti doista povjerljivi, dokazivanjem, primjerice, da sadržavaju tehničke ili poslovne tajne, da bi se njihov sadržaj mogao upotrijebiti za narušavanje tržišnog natjecanja ili da mu njihovo otkrivanje može naštetiti.
Slijedom toga, ako se javni naručitelj pita o povjerljivosti podataka koje je proslijedio navedeni subjekt, on mora prije donošenja odluke kojom se odobrava pristup tim podacima u korist podnositelja zahtjeva dotičnom subjektu omogućiti da podnese dodatne dokaze kako bi osigurao poštovanje njegovih prava obrane. Naime, s obzirom na štetu koja bi mogla nastati zbog nepravilne dostave određenih podataka konkurentu, javni naručitelj mora prije dostave tih podataka stranci u sporu predmetnom gospodarskom subjektu dati mogućnost da istakne da su ti podaci povjerljivi ili sadržavaju poslovnu tajnu (vidjeti analogno presudu od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
54.
).
Osim toga, na javnom naručitelju je da se uvjeri da je odluka koju namjerava donijeti nakon zahtjeva gospodarskog subjekta za dostavu podataka iz dokumentacije koju je dostavio konkurent u skladu s pravilima o javnoj nabavi navedenima u Direktivi 2014/24, osobito onima o zaštiti povjerljivih podataka navedenima u točkama 113. i 114. ove presude. Ista je obveza tog javnog naručitelja kada je, na temelju članka 1. stavka 5. Direktive 89/665, država članica kojoj pripada iskoristila mogućnost da pravo na podnošenje tužbe protiv odluka javnih naručitelja uvjetuje obvezom prethodnog podnošenja upravnih lijekova tim tijelima.
Osim toga, valja pojasniti da javni naručitelj, bilo kad odbije dostaviti povjerljive podatke gospodarskog subjekta nekom od njegovih konkurenata bilo kad mu je u okviru obveznog predsudskog postupka podnesena pritužba protiv njegova odbijanja da otkrije takve podatke, mora također poštovati opće načelo prava Unije u vezi s dobrom upravom, koje podrazumijeva zahtjeve koje države članice moraju poštovati prilikom provedbe prava Unije (presuda od 9. studenoga 2017., LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
, t.
39.
i navedena sudska praksa). Među tim zahtjevima obveza obrazlaganja odluka koje su donijela nacionalna tijela od osobite je važnosti jer omogućava adresatima tih odluka da brane svoja prava i da odluče, uz potpuno poznavanje činjenica, treba li protiv njih podnijeti tužbu. Ta je obveza također nužna kako bi se sudovima omogućilo provođenje nadzora zakonitosti navedenih odluka i stoga je jedan od uvjeta djelotvornosti sudskog nadzora zajamčenog člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 15. listopada 1987., Heylens i dr.,
222/86
,
EU:C:1987:442
, t.
15.
; od 9. studenoga 2017., LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
, t.
40.
i od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB,
C‑584/20 P i C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, t.
103.
).
Osim toga, načelo zaštite povjerljivih podataka i poslovnih tajni treba provesti na način da se uskladi sa zahtjevima djelotvorne pravne zaštite i poštovanja prava obrane stranaka u sporu (presuda od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
51.
i
52.
i navedena sudska praksa).
Kako bi se odvagnula zabrana iz članka 21. stavka 1. Direktive 2014/24 u vezi s otkrivanjem povjerljivih podataka koje su dostavili gospodarski subjekti s općim načelom prava Unije u vezi s dobrom upravom, iz kojeg proizlazi obveza obrazlaganja, javni naručitelj mora jasno navesti razloge zbog kojih smatra da su podaci kojima se traži pristup ili barem neki od njih povjerljivi.
Osim toga, to odvagivanje treba uzeti u obzir činjenicu da u nedostatku dostatnih informacija koje bi mu omogućile da provjeri sadržava li meritum odluke javnog naručitelja o dodjeli predmetnog ugovora drugom subjektu eventualne pogreške ili nezakonitosti neuspješni ponuditelj neće moći iskoristiti svoje pravo na učinkovit pravni lijek iz članka 1. stavaka 1. i 3. Direktive 89/665 protiv te odluke, bez obzira na to je li to u okviru pritužbe podnesene javnom naručitelju u skladu sa stavkom 5. tog članka ili tužbe podnesene sudu. Stoga, kako ne bi povrijedio to pravo, javni naručitelj mora ne samo obrazložiti svoju odluku o tretiranju određenih podataka kao povjerljivih nego i u neutralnom obliku objasniti, u najvećoj mogućoj mjeri i pod uvjetom da se time može očuvati povjerljivost posebnih elemenata tih podataka za koje je zaštita opravdana po toj osnovi, bitan sadržaj tih podataka takvom ponuditelju koji ih traži, a osobito sadržaj podataka o odlučujućim aspektima njegove odluke i odabrane ponude.
Naime, obveza javnog naručitelja da zaštiti povjerljive podatke gospodarskog subjekta kojemu je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi ne smije se tumačiti toliko široko da se njome ukloni bit obveze obrazlaganja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB,
C‑584/20 P i C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, t.
120.
) i da se njome liši korisnog učinka članak 1. stavci 1. i 3. Direktive 89/665, koji propisuje obvezu država članica da predvide učinkovite pravne lijekove. U tu svrhu javni naručitelj može, osobito ako se nacionalno pravo kojemu podliježe tomu ne protivi, sažeto dostaviti određene aspekte prijave ili ponude kao i njihova tehnička svojstva, tako da se povjerljivi podaci ne mogu identificirati.
Osim toga, valja podsjetiti na to da članak 21. stavak 2. Direktive 2014/24 propisuje da javni naručitelji mogu nametnuti gospodarskim subjektima zahtjeve s ciljem zaštite povjerljive naravi podataka koje javni naručitelji stavljaju na raspolaganje tijekom cijelog postupka nabave. Stoga, pod pretpostavkom da su u tu svrhu podaci koji nisu povjerljivi prikladni, javni naručitelj također može iskoristiti tu mogućnost kako bi osigurao poštovanje prava neuspješnog ponuditelja na učinkovit pravni lijek, zahtijevajući od subjekta čija je ponuda odabrana da mu za dokumente koji sadržavaju povjerljive podatke dostavi verziju koja nije povjerljiva.
Naposljetku valja pojasniti da je, u svakom slučaju, javni naručitelj dužan pravodobno prije izvršenja te odluke obavijestiti dotičnog gospodarskog subjekta o svojoj odluci da nekom od njegovih konkurenata dostavi podatke za koje taj subjekt tvrdi da su povjerljivi, kako bi potonjemu omogućio da od nadležnog nacionalnog tijela ili suda zatraži donošenje privremenih mjera, kao što su to one navedene u članku 2. stavku 1. točki (a) Direktive 89/665, i tako izbjegne da mu nastane nepopravljiva šteta.
–
Opseg obveze nadležnog nacionalnog suda da zaštiti povjerljive podatke
Kad je riječ o obvezama koje ima nacionalni sud nadležan u okviru sudskog postupka protiv odluke javnog naručitelja o odbijanju, u cijelosti ili djelomično, zahtjeva za pristup podacima koje je dostavio subjekt čija je ponuda prihvaćena, također valja podsjetiti na to da se člankom 1. stavcima 1. i 3. Direktive 89/665, čija je svrha zaštititi gospodarske subjekte od proizvoljnog postupanja javnog naručitelja, želi osigurati postojanje učinkovitih pravnih sredstava u svim državama članicama kako bi se zajamčila djelotvorna primjena pravila Unije u području javne nabave, osobito u fazi u kojoj se povrede još mogu ispraviti (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr.,
C‑439/14 i C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga je na državama članicama da donesu postupovna pravila o pravnim lijekovima pred sudovima radi zaštite prava koja pravo Unije dodjeljuje natjecateljima i ponuditeljima oštećenima odlukama javnih naručitelja na način da osiguraju da se ne ugroze ni učinkovitost Direktive 89/665 ni prava koja pojedincima dodjeljuje pravo Unije. Osim toga, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 36., Direktiva 2007/66 a time i Direktiva 89/665 koju je izmijenila i dopunila imaju za cilj osigurati puno poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje sadržano u članku 47. prvom i drugom stavku Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr.,
C‑439/14 i C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, t.
42.
do
46.
i navedenu sudsku praksu). Slijedom toga, kada definiraju postupovna pravila za pravne lijekove pred sudom, države članice moraju osigurati poštovanje tog prava. Stoga, unatoč nepostojanju pravila prava Unije koja se odnose na podnošenje tužbi pred nacionalnim sudovima, i kako bi se utvrdio opseg sudskog nadzora nacionalnih odluka donesenih u primjeni akta prava Unije, valja uzeti u obzir cilj tog akta i paziti na to da njegova učinkovitost ne bude narušena (presuda od 26. lipnja 2019., Craeynest i dr.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u okviru pravnog lijeka u vezi s postupkom javne nabave načelo kontradiktornosti ne podrazumijeva da stranke imaju pravo na neograničen i apsolutan pristup svim podacima u vezi s predmetnim postupkom javne nabave koji su podneseni tijelu nadležnom za pravni lijek (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
51.
). Naprotiv, kao što je to u biti istaknuto u točki 121. ove presude u kontekstu obveza koje u tom pogledu imaju javni naručitelji, obvezu dostave neuspješnom ponuditelju dovoljno podataka da sačuva svoje pravo na učinkovit pravni lijek treba odvagnuti u odnosu na pravo drugih gospodarskih subjekata na zaštitu njihovih povjerljivih informacija i poslovnih tajni.
Posljedično, nadležni nacionalni sud mora provjeriti, uzimajući u potpunosti u obzir potrebu očuvanja javnog interesa koji se odnosi na održavanje poštenog tržišnog natjecanja u okviru postupaka javne nabave kao i potrebu zaštite stvarno povjerljivih podataka i osobito poslovnih tajni sudionika u postupku javne nabave, da je javni naručitelj pravilno smatrao da su podaci koje je odbio dostaviti podnositelju zahtjeva bili povjerljivi. U tu svrhu nadležni nacionalni sud mora provesti cjelovito ispitivanje svih relevantnih činjeničnih i pravnih elemenata. Stoga on nužno mora moći raspolagati traženim podacima, uključujući povjerljive podatke i poslovne tajne, kako bi mogao donijeti odluku uz potpuno poznavanje činjenica (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
53.
).
Pod pretpostavkom da navedeni sud sa svoje strane zaključi da su podaci o kojima je riječ povjerljive prirode koja se protivi njihovu otkrivanju konkurentima dotičnog gospodarskog subjekta, valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud već presudio, iako načelo kontradiktornosti općenito podrazumijeva pravo stranaka u postupku da se upoznaju s dokazima i očitovanjima podnesenima sudu i da o njima raspravljaju, u određenim slučajevima može biti potrebno ne priopćiti određene podatke strankama kako bi se očuvala temeljna prava treće osobe ili zaštitio važan javni interes (presuda od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
47.
).
Među temeljnim pravima koja se mogu tako zaštititi nalaze se i pravo na poštovanje privatnog života i komuniciranja iz članka 7. Povelje kao i pravo na zaštitu poslovnih tajni koje je Sud priznao kao opće načelo prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
48.
i
49.
).
Stoga, s obzirom na važnost zaštite povjerljivih podataka, koja je osobito navedena u točkama 131. i 132. ove presude, tijelo nadležno za pravnu zaštitu u području provedbe postupka javne nabave mora moći odlučiti, ako je to potrebno, da se određeni podaci sadržani u spisu kojim raspolaže ne smiju proslijediti strankama i njihovim odvjetnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2008., Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, t.
43.
).
Osim toga, valja pojasniti da se, ako nadležni nacionalni sud smatra da je javni naručitelj pravilno i dovoljno obrazloženo odlučio da se traženi podaci ne mogu priopćiti zbog njihove povjerljive prirode, s obzirom na obveze koje taj javni naručitelj ima na temelju načela djelotvorne pravne zaštite, kako su navedene u točkama 121. do 123. ove presude, ponašanje navedenog javnog naručitelja u tom pogledu ne može kritizirati zbog toga što je prekomjerno zaštitio interese gospodarskog subjekta čiji su povjerljivi podaci zatraženi.
Nadležni nacionalni sud također mora provjeriti dostatnost obrazloženja odluke kojom je javni naručitelj odbio otkriti povjerljive podatke ili odbio pritužbu podnesenu protiv prethodne odluke o odbijanju kako bi se, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 120. ove presude, omogućilo, s jedne strane, podnositelju zahtjeva da obrani svoja prava i da uz potpuno poznavanje činjenica odluči je li potrebno podnijeti tužbu protiv te odluke i, s druge strane, sudovima da izvrše nadzor zakonitosti te odluke. Osim toga, s obzirom na štetu koja bi za gospodarskog subjekta mogla nastati zbog nepravilnog priopćenja određenih podataka konkurentu, na nadležnom nacionalnom sudu jest da pomiri pravo na djelotvoran pravni lijek podnositelja zahtjeva u smislu članka 47. Povelje i pravo tog subjekta na zaštitu povjerljivih podataka.
Naposljetku, nadležni nacionalni sud mora moći poništiti odluku o odbijanju dostave podataka ili odluku o odbijanju pritužbe ako su one nezakonite i, prema potrebi, vratiti predmet javnom naručitelju ili sam donijeti novu odluku ako to dopušta njegovo nacionalno pravo. Budući da se sud koji je uputio zahtjev u okviru svojeg devetog pitanja pita treba li sud kojemu je podnesen zahtjev za otkrivanje povjerljivih podataka sam ispitati ne samo njihovu relevantnost nego i njihove učinke na zakonitost postupka javne nabave, dovoljno je istaknuti da je, u skladu s člankom 1. stavkom 3. Direktive 89/665, na državama članicama da odrede detaljna pravila kojima se uređuju postupci pravne zaštite koji omogućuju pobijanje odluka koje donose javni naručitelji.
S obzirom na prethodna razmatranja, na četvrto, osmo i deveto pitanje valja odgovoriti tako da:
–
članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavke 3. i 5. Direktive 89/665 kao i članak 21. Direktive 2014/24 u vezi s općim načelom prava Unije na dobru upravu treba tumačiti na način da javni naručitelj, kojemu je gospodarski subjekt podnio zahtjev za dostavu podataka koji se smatraju povjerljivima, a koji su sadržani u ponudi konkurenta kojemu je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi, nije dužan dostaviti te podatke ako bi to dovelo do povrede pravila prava Unije o zaštiti povjerljivih podataka, i to čak i ako je zahtjev gospodarskog subjekta podnesen u okviru pravnog lijeka tog subjekta o zakonitosti ocjene javnog naručitelja ponude konkurenta. Ako odbije dostaviti takve podatke ili ako prilikom tog odbijanja odbije i pritužbu koju je podnio gospodarski subjekt u vezi sa zakonitošću ocjene ponude dotičnog konkurenta, javni naručitelj mora odvagnuti pravo podnositelja zahtjeva na dobru upravu s pravom konkurenta na zaštitu njegovih povjerljivih podataka na način da obrazloži svoju odluku o odbijanju dostave podataka ili odluku o odbijanju pritužbe i da pravo na djelotvoran pravni lijek neuspješnog ponuditelja ne bude lišeno korisnog učinka;
–
članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavke 3. i 5. Direktive 89/665 kao i članak 21. Direktive 2014/24 u vezi s člankom 47. Povelje treba tumačiti na način da je nadležni nacionalni sud pred kojim je podnesena tužba protiv odluke javnog naručitelja o odbijanju da gospodarskom subjektu dostavi podatke koji se smatraju povjerljivima, a koji su sadržani u dokumentaciji koju mu je dostavio konkurent kojemu je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi ili pak tužba protiv odluke javnog naručitelja o odbijanju pritužbe podnesene protiv takve odluke o odbijanju dostave podataka, dužan odvagnuti pravo podnositelja zahtjeva na djelotvoran pravni lijek s pravom njegova konkurenta na zaštitu njegovih povjerljivih podataka i poslovnih tajni. U tu svrhu taj sud, koji nužno mora raspolagati traženim podacima, uključujući povjerljive podatke i poslovne tajne, kako bi mogao odlučiti uz potpuno poznavanje činjenica o mogućnosti dostave navedenih podataka, mora provesti ispitivanje svih relevantnih činjeničnih i pravnih elemenata. Također mora moći ukinuti odluku o odbijanju dostave podataka ili odluku o odbijanju pritužbe ako su one nezakonite i, prema potrebi, vratiti predmet javnom naručitelju ili sam donijeti novu odluku ako to dopušta njegovo nacionalno pravo.
Deseto pitanje
Svojim desetim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 57. stavak 4. Direktive 2014/24 tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor između gospodarskog subjekta koji je isključen iz dodjele ugovora i javnog naručitelja može, s jedne strane, odstupiti od ocjene koju je potonji proveo nad zakonitošću ponašanja gospodarskog subjekta kojemu je dodijeljen ugovor i stoga iz toga izvesti sve nužne posljedice u svojoj odluci kao i, s druge strane, istaknuti po službenoj dužnosti pogrešku u ocjeni koju je počinio javni naručitelj.
U skladu s člankom 57. stavkom 4. Direktive 2014/24, javni naručitelji mogu isključiti ili države članice mogu od njih zahtijevati da isključe iz sudjelovanja u postupku nabave bilo koji gospodarski subjekt u nekoj od situacija iz te odredbe.
Najprije valja istaknuti, s obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev izričito pozvao na presudu od 3. listopada 2019., Delta Antrepriză de Construcţii şi Montaj 93 (
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
), u tekstu svojeg desetog pitanja, da se ta presuda odnosi na ovlasti samog javnog naručitelja da provede vlastitu ocjenu na temelju nekog od fakultativnih razloga za isključenje iz članka 57. stavka 4. Direktive 2014/24, tako da ona nije izravno relevantna za ocjenu odgovora koji Sud mora dati na to pitanje jer se to pitanje odnosi na ovlasti suda pred kojim se vodi spor između neuspješnog ponuditelja i javnog naručitelja.
U tom pogledu točno je da je Sud u točkama 28. i 34. presude od 19. lipnja 2019., Meca (
C‑41/18
,
EU:C:2019:507
), istaknuo da iz teksta navedene odredbe proizlazi da je na samom javnom naručitelju, a ne na nacionalnom sudu da provjeri, u fazi odabira ponuditelja, treba li gospodarskog subjekta isključiti iz postupka javne nabave.
Međutim, to je tumačenje provedeno s obzirom na kontekst predmeta u kojem je donesena ta presuda, u kojem je Sud odlučivao o nacionalnom propisu na temelju kojeg se podnošenjem sudske tužbe protiv odluke o raskidu ugovora o javnoj nabavi, koju je donio javni naručitelj zbog značajnih nedostataka nastalih tijekom njegova izvršenja, sprečavalo javnog naručitelja koji pokreće novu javnu nabavu da u fazi odabira ponuditelja provede bilo kakvo ocjenjivanje pouzdanosti subjekta na kojeg se odnosi taj raskid (presuda od 19. lipnja 2019., Meca,
C‑41/18
,
EU:C:2019:507
, t.
42.
).
Međutim, kako se ne bi zanemarilo poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek, kako je zajamčeno, u području javne nabave, člankom 1. stavkom 1. četvrtim podstavkom i člankom 1. stavkom 3. Direktive 89/665 kao i člankom 47. Povelje, odluku kojom javni naručitelj odbija, makar i implicitno, isključiti gospodarskog subjekta iz postupka javne nabave zbog nekog od fakultativnih razloga za isključenje predviđenih člankom 57. stavkom 4. Direktive 2014/24 mora moći pobijati svaka osoba koja ima ili je imala interes za dodjelu određenog ugovora o javnoj nabavi i koja je pretrpjela štetu zbog povrede te odredbe ili je imala takav rizik.
Iz toga slijedi da nacionalni sud može, u okviru spora između natjecatelja ili ponuditelja isključenog iz dodjele ugovora i javnog naručitelja, nadzirati ocjenu javnog naručitelja o tome jesu li uvjeti potrebni za primjenu nekog od fakultativnih razloga za isključenje iz članka 57. stavka 4. Direktive 2014/24 bili ispunjeni u pogledu gospodarskog subjekta kojemu je dodijeljen ugovor i, slijedom toga, od nje odstupiti. Stoga, ovisno o slučaju, taj sud može u tom smislu odlučiti o meritumu ili u tu svrhu vratiti predmet nadležnom nacionalnom tijelu ili sudu.
S obzirom na navedeno, pravo Unije ne nalaže nacionalnim sudovima da po službenoj dužnosti istaknu razlog koji se temelji na povredi odredaba prava Unije ako bi ih ispitivanje tog razloga obvezivalo da izađu iz svojih granica, a osobito granica spora kako su ga odredile stranke, oslanjajući se pritom na druge činjenice i okolnosti osim onih na kojima je stranka koja ima interes za primjenu navedenih odredbi temeljila svoj zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1995., van Schijndel i van Veen,
C‑430/93 i C‑431/93
,
EU:C:1995:441
, t.
21.
i
22.
i od 19. prosinca 2018., Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust i Coopservice,
C‑216/17
,
EU:C:2018:1034
, t.
40.
).
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na svakoj je državi članici da, sukladno načelu postupovne autonomije država članica, uredi pravila upravnog i sudskog postupka koja trebaju osigurati zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Međutim, ta postupovna pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slična pravna sredstva predviđena za zaštitu prava koja se uživaju na temelju nacionalnog pravnog poretka u skladu s načelom ekvivalentnosti (presuda od 6. listopada 2015., Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Stoga nacionalni sud može po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na tome da je gospodarski subjekt povrijedio članak 57. stavak 4. Direktive 2014/24 samo ako ga njegovo nacionalno pravo na to ovlašćuje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 1995., van Schijndel et van Veen,
C‑430/93 i C‑431/93
,
EU:C:1995:441
, t.
13.
i
14.
).
S obzirom na prethodna razmatranja, na deseto prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 57. stavak 4. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor između gospodarskog subjekta koji je isključen iz dodjele ugovora i javnog naručitelja može odstupiti od ocjene koju je potonji proveo nad zakonitošću ponašanja gospodarskog subjekta kojemu je dodijeljen ugovor i stoga iz toga izvesti sve nužne posljedice u svojoj odluci. Nasuprot tomu, u skladu s načelom ekvivalentnosti, taj sud može po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na pogrešci u ocjeni koju je počinio javni naručitelj samo ako to dopušta nacionalno pravo.
Jedanaesto pitanje
Svojim jedanaestim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 63. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2014/24 u vezi s njezinim člankom 57. stavcima 4. i 6. tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, kad je gospodarski subjekt, član skupine gospodarskih subjekata, kriv za lažnu izjavu podnošenjem podataka potrebnih za provjeru, unutar skupine, nepostojanja razloga za isključenje ili zadovoljenje kriterija za odabir a da njegovi partneri nisu znali za tu lažnu izjavu, mjera isključenja iz svih postupaka javne nabave može izreći protiv svih članova te skupine.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se u članku 63. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2014/24 predviđa pravo gospodarskog subjekta da se, za određeni ugovor, osloni na sposobnosti drugih subjekata, bez obzira na to kakva je pravna narav veze između njih i njega, kako bi udovoljio kriterijima koji se odnose na ekonomsku i financijsku sposobnost navedenima u članku 58. stavku 3. te direktive i kriterijima koji se odnose na tehničku i profesionalnu sposobnost iz članka 58. stavka 4. navedene direktive (presuda od 3. lipnja 2021., Rad Service i dr.,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Gospodarski subjekt koji se namjerava pozvati na to pravo mora, na temelju članka 59. stavka 1. drugog i trećeg podstavka Direktive 2014/24, javnom naručitelju prilikom podnošenja svojega zahtjeva za sudjelovanje ili svoje ponude proslijediti europsku jedinstvenu dokumentaciju o nabavi (ESPD) kojom taj subjekt tvrdi da se on sam i subjekti na čije se sposobnosti namjerava osloniti ne nalaze u nekoj od situacija iz članka 57. te direktive, koje dovode ili mogu dovesti do isključenja gospodarskog subjekta, i/ili da je dotični kriterij za odabir ispunjen.
Stoga je na javnom naručitelju, na temelju članka 63. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2014/24, da provjeri, među ostalim, postoje li razlozi za isključenje iz članka 57. te direktive u pogledu tog gospodarskog subjekta ili nekog od tih subjekata. Ako je tomu tako, javni naručitelj može zahtijevati ili ga država članica kojoj pripada može obvezati da zahtijeva da dotični gospodarski subjekt zamijeni subjekt na čije se sposobnosti namjerava osloniti, ali u pogledu kojeg postoje neobvezujući razlozi za isključenje.
Ipak valja pojasniti da, čak i prije nego što se od ponuditelja zahtijeva zamjena subjekta na čije sposobnosti se namjerava osloniti jer se nalazi u jednoj od situacija iz članka 57. stavaka 1. i 4. Direktive 2014/24, članak 63. te direktive pretpostavlja da je javni naručitelj tom ponuditelju i/ili tom subjektu dao mogućnost predstavljanja korektivnih mjera, koje je eventualno donio kako bi ispravio utvrđenu nepravilnost i, prema tome, da dokaže da se ponovno može smatrati pouzdanim subjektom (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2019., Delta Antrepriză de Construcţii şi Montaj 93,
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
, t.
37.
i od 3. lipnja 2021., Rad Service i dr.,
C‑210/20
,
ECLI:EU:C:2021:445
, t.
36.
).
Takvo tumačenje članka 63. stavka 1. drugog podstavka te direktive može osigurati koristan učinak članka 57. stavka 6. prvog podstavka navedene direktive, kojim se načelno jamči pravo svakog gospodarskog subjekta koji se nalazi u nekoj od situacija iz stavaka 1. i 4. te odredbe da pruži dokaze da su mjere koje je poduzeo dovoljne kako bi se potvrdila njegova pouzdanost unatoč postojanju relevantnog razloga za isključenje (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2021., Rad Service i dr.,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, t.
35.
).
Takvo tumačenje usto pridonosi osiguravanju poštovanja načela proporcionalnosti od strane javnih naručitelja u skladu s člankom 18. stavkom 1. prvim podstavkom te direktive. Naime, iz tog načela, koje je opće načelo prava Unije, proizlazi da pravila koja su države članice ili javni naručitelji utvrdili u okviru provedbe odredaba te direktive ne smiju prekoračivati ono što je nužno za postizanje ciljeva navedene direktive (vidjeti u tom smislu presude od 16. prosinca 2008., Michaniki,
C‑213/07
,
EU:C:2008:731
, t.
48.
i od 30. siječnja 2020., Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
, t.
45.
).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da prilikom primjene fakultativnih razloga za isključenje javni naručitelji moraju posvetiti posebnu pozornost tom načelu. Međutim, ta pozornost mora biti još veća kada isključenje predviđeno nacionalnim propisom pogađa ponuditelja ne zbog povrede koja se može njemu pripisati, nego zbog povrede koju je počinio subjekt na čije se sposobnosti on namjerava osloniti i u odnosu na kojeg on ne raspolaže nikakvom nadzornom ovlašću (vidjeti u tom smislu presude od 30. siječnja 2020., Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
, t.
48.
i od 3. lipnja 2021., Rad Service i dr.,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, t.
39.
).
Naime, načelo proporcionalnosti nameće javnom naručitelju konkretnu i pojedinačnu ocjenu ponašanja predmetnog subjekta. U tom pogledu javni naručitelj mora uzeti u obzir sredstva koja je ponuditelj imao na raspolaganju kako bi provjerio je li subjekt na čije se sposobnosti namjerava osloniti povrijedio svoje obveze (presuda od 3. lipnja 2021., Rad Service i dr.,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, t.
40.
).
Slijedom toga, na jedanaesto pitanje valja odgovoriti tako da članak 63. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2014/24 u vezi s njezinim člankom 57. stavcima 4. i 6. treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, kad je gospodarski subjekt, član skupine gospodarskih subjekata, kriv za lažnu izjavu podnošenjem podataka potrebnih za provjeru, unutar skupine, nepostojanja razloga za isključenje ili zadovoljenje kriterija za odabir a da njegovi partneri nisu znali za tu lažnu izjavu, mjera isključenja iz svih postupaka javne nabave može izreći protiv svih članova te skupine.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

1.
Članak 58. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ treba tumačiti na način da obveza gospodarskih subjekata da dokažu da ostvaruju određeni prosječni godišnji promet u području aktivnosti na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi čini kriterij za odabir koji se odnosi na ekonomsku i financijsku sposobnost tih subjekata u smislu stavka 3. te odredbe.

2.
Odredbe članka 58. stavka 3. u vezi s člankom 60. stavkom 3. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da se, u slučaju da je javni naručitelj zahtijevao da je gospodarski subjekt ostvario određeni minimalni godišnji prihod u području na koje se odnosi predmetni ugovor o javnoj nabavi, gospodarski subjekt može, kako bi dokazao svoju ekonomsku i financijsku sposobnost, pozivati na prihod koji je primila privremena grupa poduzeća kojoj je pripadao samo ako je u okviru određenog postupka javne nabave stvarno pridonio ostvarenju aktivnosti te grupe analogne onoj koja je predmet javne nabave za koju taj subjekt želi dokazati svoju ekonomsku i financijsku sposobnost.

3.
Članak 58. stavak 4. i članke 42. i 70. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da se mogu primjenjivati istodobno s tehničkim zahtjevom sadržanim u pozivu na nadmetanje.

4.
Članak 1. stavak 1. četvrti podstavak, članak 1. stavke 3. i 5. i članak 2. stavak 1. točku (b) Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014., treba tumačiti na način da je odluka javnog naručitelja kojom se gospodarskom subjektu odbijaju dostaviti povjerljivi podaci sadržani u dokumentaciji za nadmetanje ili ponudi drugog gospodarskog subjekta akt protiv kojeg se može podnijeti pravni lijek i da se, ako je država članica na čijem se području odvija predmetni postupak javne nabave predvidjela da svaka osoba koja želi pobijati odluku javnog naručitelja mora podnijeti upravnu pritužbu prije obraćanja sudu, ta država članica također može predvidjeti da tužbi pred sudom protiv te odluke o odbijanju pristupa mora prethoditi takav prethodni upravni pravni lijek.

5.
Članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavke 3. i 5. Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23, kao i članak 21. Direktive 2014/24 u vezi s općim načelom prava Unije na dobru upravu, treba tumačiti na način da javni naručitelj, kojemu je gospodarski subjekt podnio zahtjev za dostavu podataka koji se smatraju povjerljivima, a koji su sadržani u ponudi konkurenta kojemu je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi, nije dužan dostaviti te podatke ako bi to dovelo do povrede pravila prava Unije o zaštiti povjerljivih podataka, i to čak i ako je zahtjev gospodarskog subjekta podnesen u okviru pravnog lijeka tog subjekta o zakonitosti ocjene javnog naručitelja ponude konkurenta. Ako odbije dostaviti takve podatke ili ako prilikom tog odbijanja odbije i pritužbu koju je podnio gospodarski subjekt u vezi sa zakonitošću ocjene ponude dotičnog konkurenta, javni naručitelj mora odvagnuti pravo podnositelja zahtjeva na dobru upravu s pravom konkurenta na zaštitu njegovih povjerljivih podataka na način da obrazloži svoju odluku o odbijanju dostave podataka ili odluku o odbijanju pritužbe i da pravo na djelotvoran pravni lijek neuspješnog ponuditelja ne bude lišeno korisnog učinka.

6.
Članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavke 3. i 5. Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23, kao i članak 21. Direktive 2014/24 u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da je nadležni nacionalni sud pred kojim je podnesena tužba protiv odluke javnog naručitelja o odbijanju da gospodarskom subjektu dostavi podatke koji se smatraju povjerljivima, a koji su sadržani u dokumentaciji koju mu je dostavio konkurent kojemu je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi ili pak tužba protiv odluke javnog naručitelja o odbijanju pritužbe podnesene protiv takve odluke o odbijanju dostave podataka dužan odvagnuti pravo podnositelja zahtjeva na djelotvoran pravni lijek s pravom njegova konkurenta na zaštitu njegovih povjerljivih podataka i poslovnih tajni. U tu svrhu taj sud, koji nužno mora raspolagati traženim podacima, uključujući povjerljive podatke i poslovne tajne, kako bi mogao odlučiti uz potpuno poznavanje činjenica o mogućnosti dostave navedenih podataka, mora provesti ispitivanje svih relevantnih činjeničnih i pravnih elemenata. Također mora moći ukinuti odluku o odbijanju dostave podataka ili odluku o odbijanju pritužbe ako su one nezakonite i, prema potrebi, vratiti predmet javnom naručitelju ili sam donijeti novu odluku ako to dopušta njegovo nacionalno pravo.

7.
Članak 57. stavak 4. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da nacionalni sud pred kojim se vodi spor između gospodarskog subjekta koji je isključen iz dodjele ugovora i javnog naručitelja može odstupiti od ocjene koju je potonji proveo nad zakonitošću ponašanja gospodarskog subjekta kojemu je dodijeljen ugovor i stoga iz toga izvesti sve nužne posljedice u svojoj odluci. Nasuprot tomu, u skladu s načelom ekvivalentnosti, taj sud može po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na pogrešci u ocjeni koju je počinio javni naručitelj samo ako to dopušta nacionalno pravo.

8.
Članak 63. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2014/24 u vezi s njezinim člankom 57. stavcima 4. i 6. treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se, kad je gospodarski subjekt, član skupine gospodarskih subjekata, kriv za lažnu izjavu podnošenjem podataka potrebnih za provjeru, unutar skupine, nepostojanja razloga za isključenje ili zadovoljenje kriterija za odabir a da njegovi partneri nisu znali za tu lažnu izjavu, mjera isključenja iz svih postupaka javne nabave može izreći protiv svih članova te skupine.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: litavski