CELEX: 62020CJ0408
Žalba
Institucionalno pravo
Jedinstveni status europskog zastupnika
Europski zastupnici u Europskom parlamentu izabrani u talijanskim izbornim jedinicama
Izmjena mirovinskih prava
Akt koji negativno utječe
Privremeno stajalište
Samostalni pravni učinci

Svojom žalbom Danilo Poggiolini zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 3. srpnja 2020., Falqui i Poggiolini/Parlament (T‑347/19 i T‑348/19, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2020:303
), kojim je Opći sud odbacio kao očito nedopuštenu njegovu tužbu za poništenje obavijesti od 11. travnja 2019. koju je sastavio načelnik Odjela za plaće i socijalna prava zastupnika Glavne uprave za financije Europskog parlamenta i koja se odnosi na prilagodbu iznosa mirovine na koju ima pravo nakon stupanja na snagu odluke br. 14/2018 Ufficia di Presidenza della Camera dei deputati (Ured predsjedništva Zastupničkog doma, Italija) (u daljnjem tekstu: sporna obavijest), 1. siječnja 2019.
Okolnosti spora
D. Poggiolini bivši je član Europskog parlamenta, izabran u Italiji. Na temelju toga ima pravo na starosnu mirovinu.
Dana 12. srpnja 2018. Ured predsjedništva Zastupničkog doma odlučio je, u skladu sa sustavom doprinosa, ponovno izračunati iznos mirovina bivših članova tog vijeća koje se odnose na godine mandata navršene do 31. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: odluka br. 14/2018).
U napomeni dodanoj žaliteljevoj obračunskoj ispravi o mirovini za siječanj 2019. Parlament ga je upozorio na činjenicu da se iznos njegove mirovine može revidirati primjenom odluke br. 14/2018 i da bi taj novi izračun eventualno mogao dovesti do povrata neopravdano isplaćenih iznosa.
U nedatiranoj obavijesti načelnika Odjela za plaće i socijalna prava zastupnika Glavne uprave za financije Europskog parlamenta, priloženoj žaliteljevoj obračunskoj ispravi o mirovini za veljaču 2019., Parlament ga je najprije obavijestio da je njegova pravna služba potvrdila da se odluka br. 14/2018 automatski primjenjuje na njegovu situaciju. U toj je obavijesti nadalje pojašnjeno da će Parlament, čim primi potrebne informacije od Camere dei deputati (Zastupnički dom, Italija), obavijestiti žalitelja o novom utvrđivanju njegova prava na mirovinu i izvršiti naplatu eventualne razlike u sljedećih 12 mjeseci. Naposljetku, žalitelj je u toj obavijesti obaviješten da će se konačno utvrđivanje njegova prava na mirovinu odrediti formalnim aktom protiv kojeg se može podnijeti pritužba ili tužba za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
Nadalje, u spornoj je obavijesti taj načelnik odjela priopćio žalitelju da će se iznos njegove mirovine prilagoditi do iznosa na koji su smanjene slične mirovine koje se u Italiji isplaćuju bivšim nacionalnim zastupnicima u skladu s odlukom br. 14/2018. U toj je obavijesti također pojašnjeno da će se iznos žaliteljeve mirovine prilagoditi od travnja 2019. u skladu s nacrtom za ponovno utvrđivanje mirovinskog prava dostavljenim u prilogu navedenoj obavijesti. Osim toga, u toj se obavijesti žalitelju daje rok od 30 dana od njezina primitka da podnese svoje primjedbe. Ako u određenom roku ne podnese takve primjedbe, učinci navedene obavijesti smatrat će se konačnima i uključivat će, među ostalim, povrat neopravdano isplaćenih iznosa za razdoblje od siječnja do ožujka 2019.
Žalitelj je u poruci elektroničke pošte od 22. svibnja 2019. podnio svoje primjedbe nadležnoj službi Parlamenta. Istoga dana Parlament je porukom elektroničke pošte potvrdio primitak tih primjedbi te je naveo da će žalitelj dobiti odgovor nakon što ispita njegove argumente.
Nakon što je Općem sudu podnesena tužba dopisom od 8. srpnja 2019., načelnik Odjela za plaće i socijalna prava zastupnika Glavne uprave za financije Parlamenta odgovorio je na primjedbe koje je žalitelj dostavio navodeći da one ne sadržavaju elemente koji mogu opravdati reviziju stajališta Parlamenta, koje je izneseno u spornoj obavijesti, i da su stoga pravo na mirovinu i plan povrata neopravdano isplaćenih iznosa, koji su ponovno izračunani i dostavljeni u prilogu toj obavijesti, postali konačni na dan dostave te odluke.
Tužba pred Općim sudom i pobijano rješenje
Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 10. lipnja 2019. žalitelj je podnio tužbu za poništenje sporne obavijesti.
Parlament je 29. kolovoza 2019. zasebnim aktom istaknuo nedopuštenost te tužbe.
Žalitelj je 6. rujna 2019. podnio podnesak kojim se provodi prilagodba tužbe.
Opći je sud 20. siječnja 2020. odlučio spojiti ispitivanje tužbe za poništenje koju je podnio D. Poggiolini, upisane pod brojem T‑348/19, s ispitivanjem tužbe upisane pod brojem T‑347/19, koju je podnio drugi tužitelj, također bivši član Parlamenta.
Pobijanim rješenjem, donesenim na temelju članka 126. Poslovnika Općeg suda, taj je sud odbacio te dvije tužbe kao očito nedopuštene.
Opći sud najprije je u točki 53. pobijanog rješenja ocijenio da sporna obavijest nije akt koji negativno utječe i stoga ne može biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a. Slijedom toga, u točki 59. pobijanog rješenja odbacio je kao očito nedopušten prvi dio tužbenog zahtjeva kojim se traži poništenje te obavijesti.
Kako bi opravdao tu ocjenu, on je, kao prvo, u točkama 47. do 49. pobijanog rješenja pojasnio da okolnost da se novi način izračuna mirovina primjenjuje od travnja 2019. nije dovoljna kako bi se utvrdilo da je Parlament u tom pogledu zauzeo konačno stajalište. S jedne strane, sporna je obavijest bila izričito predstavljena kao nacrt. S druge strane, u njoj je istaknuto da će postati konačna samo ako adresat ne podnese primjedbe u roku od 30 dana od njezina primitka. Međutim, žalitelj je podnio takve primjedbe u tom roku.
Kao drugo, Opći sud je u točkama 52. i 56. pobijanog rješenja smatrao da je dopis Parlamenta od 8. srpnja 2019. konačno stajalište Parlamenta u odnosu na žalitelja i da se ne može analizirati kao akt kojim se samo potvrđuje sporna obavijest.
Kao treće, u točki 57. pobijanog rješenja presudio je da nedopuštenost tužbe podnesene protiv sporne obavijesti ne može povrijediti pravo na djelotvornu sudsku zaštitu s obzirom na to da, s jedne strane, pozivanje na to pravo ne može dovesti do isključivanja pretpostavki dopuštenosti tužbi izričito predviđenih UFEU‑om i, s druge strane, da je žalitelj imao pravo podnijeti tužbu za poništenje protiv dopisa od 8. srpnja 2019.
Kao četvrto, Opći je sud u točki 58. pobijanog rješenja odbio žaliteljevu argumentaciju prema kojoj Parlament može izbjeći nadzor Općeg suda tako što nije odgovorio na primjedbe koje su podnesene o spornoj obavijesti, navodeći da je u ovom slučaju Parlament odgovorio na podnesene primjedbe. Osim toga, Opći sud pojasnio je da, u svakom slučaju, čak i ako se Parlament nezakonito suzdržao od postupanja po tom pitanju, dotične osobe i dalje imaju mogućnost podnošenja tužbe zbog propusta kako bi prisilile Parlament da konačno donese svoje stajalište.
Nadalje, u točkama 62. i 63. pobijanog rješenja Opći sud odbio je drugi dio tužbenog zahtjeva kojim se traži poništenje odluke navedene u dopisu od 8. srpnja 2019. S tim u svezi, smatrao je da je podnesak kojim se provodi prilagodba, koji je podnio žalitelj, očito nedopušten jer stranka može prilagoditi svoj zahtjev i tužbene razloge svoje prvotne tužbe samo ako je potonja sama bila dopuštena na dan njezina podnošenja.
Naposljetku, u točki 67. pobijanog rješenja Opći sud odbio je treći dio tužbenog zahtjeva kojom se traži da se Parlamentu naloži plaćanje iznosa koje je neosnovano prihvatio jer je taj dio tužbenog zahtjeva očito nedopušten.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj u žalbi od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
slijedom toga, poništi spornu obavijest i obavijest dostavljenu dopisom od 8. srpnja 2019.;
–
ili vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i
–
naloži Parlamentu snošenje troškova obaju postupaka.
Parlament od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova žalbenog postupka.
O žalbi
Argumentacija stranaka
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe tri žalbena razloga, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava koje je počinio Opći sud u pogledu ocjene nepravodobnosti prigovora nedopuštenosti koji je pred njim istaknuo Parlament, mogućnosti pobijanja sporne obavijesti i dopuštenosti zahtjeva za poništenje istaknutog u podnesku kojim se provodi prilagodba tužbe.
Uzimajući u obzir argumentaciju koju iznosi u prilog svojim žalbenim razlozima, treba smatrati da žalitelj zahtijeva ukidanje pobijanog rješenja u dijelu u kojem je njime Opći sud odbio njegov zahtjev za poništenje sporne obavijesti i odluke navedene u dopisu od 8. srpnja 2019.
Svojim drugim žalbenim razlogom, koji valja najprije ispitati, žalitelj ističe da je sporna obavijest akt koji se može pobijati i da je Opći sud povrijedio članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu time što je tužbu za poništenje protiv nje proglasio nedopuštenom.
Žalitelj u tom pogledu tvrdi da ta obavijest nije samo pripremni akt jer je proizvela trenutačne pravne učinke na način da je od travnja 2019. dovela do smanjenja iznosa mirovine koja mu je isplaćena.
Osim toga, žalitelj ističe da je podnošenje primjedbi bila tek mogućnost i da bi se, u slučaju neiskorištavanja te mogućnosti, nakon isteka roka od 30 dana navedenog u spornoj obavijesti smanjenje iznosa mirovine nastavilo primjenjivati bez naknadne intervencije uprave. Navodi da u ovom slučaju nije dobio odgovor na svoje primjedbe u trenutku podnošenja tužbe i da je bio primoran djelovati kako bi izbjegao zastaru.
Osim toga, pristupom Općeg suda povrijeđeno je pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. S jedne strane, time bi se žalitelju uskratila zaštita od mjere koja ima izravan utjecaj na njegov položaj. S druge strane, time bi se omogućilo Parlamentu da izbjegne svaki sudski nadzor neodgovaranjem na primjedbe koje su podnijele zainteresirane osobe.
Parlament tvrdi, kao prvo, da je smanjenje iznosa žaliteljeve mirovine bilo privremeno i da se to smanjenje moglo izmijeniti na temelju primjedbi koje je podnio žalitelj. Ta privremenost jasno proizlazi iz teksta sporne obavijesti i iz mogućnosti kojom je žalitelj raspolagao da iznese svoje primjedbe prije nego što ona postane konačna, a koju je on zaista i iskoristio. Konačno stajalište Parlamenta doneseno je tek naknadno.
Kao drugo, sudska zaštita žalitelja bila je osigurana mogućnošću podnošenja tužbe protiv konačne odluke, navedene u dopisu od 8. srpnja 2019., čije bi ispitivanje, kada je to potrebno, omogućilo poništenje sporne obavijesti i, posljedično, ispravljanje njezinih učinaka. U tom pogledu, rizik da se Parlament suzdrži od odgovora na primjedbe mogao bi se isključiti zbog razloga navedenog u točki 58. pobijanog rješenja.
Ocjena Suda
Kao što je to Opći sud istaknuo u točki 45. pobijanog rješenja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se „aktima koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju sve odredbe koje su donijele institucije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na njihov oblik (presude od 20. veljače 2018., Belgija/Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, t.
31.
i od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Kako bi se utvrdilo proizvodi li pobijani akt takve učinke, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (presude od 20. veljače 2018., Belgija/Komisija,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, t.
32.
i od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Također valja podsjetiti na to da, kao što je to u biti istaknuo Opći sud u točki 46. pobijanog rješenja, međumjere čiji je cilj priprema, u okviru postupka koji obuhvaća više faza, konačne odluke načelno nisu akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Takvi međuakti prije svega su akti kojima se izražava privremeno mišljenje predmetne institucije (presuda od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
Međutim, Opći sud je u točkama 47. do 51. pobijanog rješenja utvrdio da spornom obavijesti nije utvrđeno konačno stajalište Parlamenta, s obzirom na to da se stajalište doneseno u toj obavijesti može izmijeniti kako bi se uzeli u obzir elementi sadržani u žaliteljevim primjedbama.
U tom se pogledu ne može prihvatiti žaliteljev argument prema kojem sporna obavijest nije bila privremena zbog toga što su njezini učinci trebali postati konačni u slučaju da nije podnio primjedbe u roku koji je određen u toj obavijesti.
Naime, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 49. pobijanog rješenja, žalitelj je podnio primjedbe prije isteka tog roka, čime je sam po sebi spriječio da učinci sporne obavijesti postanu konačni.
Međutim, utvrđenje da je akt institucije međumjera koja ne izražava konačno stajalište institucije nije dovoljno da bi se sustavno utvrdilo da taj akt nije „akt koji se može pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a.
Iz sudske prakse Suda tako proizlazi da međuakt koji proizvodi samostalne pravne učinke može biti predmet tužbe za poništenje ako se nezakonitost koju taj akt sadržava ne može otkloniti podnošenjem pravnog sredstva protiv konačne odluke čija je on pripremna faza (presuda od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Stoga, kada osporavanje zakonitosti međuakta u okviru takve tužbe ne osigurava djelotvornu sudsku zaštitu tužitelju protiv učinaka tog akta, on mora moći biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 9. listopada 2001., Italija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, t.
63.
; od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija,
C‑463/10 P i C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, t.
56.
i od 3. lipnja 2021., Mađarska/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, t.
48.
).
U ovom slučaju valja istaknuti da je, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 47. pobijanog rješenja i kao što žalitelj ističe u svojoj žalbi, sporna obavijest dovela do trenutačnog smanjenja iznosa žaliteljeve mirovine počevši od travnja 2019., s obzirom na to da primjena tog smanjenja nije suspendirana do okončanja postupka koji je vodio Parlament.
Iz toga slijedi da je sporna obavijest sama po sebi proizvodila samostalne pravne učinke na žaliteljevu imovinu.
Takvi učinci ne mogu se izjednačiti s postupovnim učincima akata kojima se izražava privremeno stajalište Komisije ili s učincima takvih akata za koje je utvrđeno da ne ugrožavaju interese dotičnih osoba, za koje je Sud smatrao da ne mogu dovesti do dopuštenosti tužbe za poništenje podnesene protiv takvih akata (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
, t.
17.
i
18.
).
Činjenica, koju je Opći sud istaknuo u točki 50. pobijanog rješenja, da iz sporne obavijesti proizlazi da bi Parlament izvršio povrat iznosa primljenih za razdoblje od siječnja do ožujka 2019. samo u slučaju da žalitelj ne podnese primjedbe u roku od 30 dana od primitka te obavijesti ne može dovesti u pitanje neposrednost pravnih učinaka koje proizvodi navedena obavijest.
Osim toga, iako je spornom obavijesti bilo predviđeno da Parlament mora zauzeti konačno stajalište nakon primitka žaliteljevih primjedbi, nesporno je da za donošenje takvog stajališta nije određen nikakav rok.
Stoga su samostalni pravni učinci sporne obavijesti mogli trajati tijekom potencijalno dugog razdoblja čiji rok nije
a priori
definiran.
U tim okolnostima, s obzirom na to da trajno smanjenje iznosa mirovine može imati potencijalno ireverzibilne posljedice na položaj dotične osobe, žalitelj je morao imati mogućnost podnošenja djelotvornog pravnog lijeka protiv sporne obavijesti i tako spriječiti smanjenje svoje mirovine (vidjeti po analogiji presude od 30. lipnja 1992., Italija/Komisija,
C‑47/91
,
EU:C:1992:284
, t.
28.
i od 9. listopada 2001., Italija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, t.
63.
).
Iz toga proizlazi da se, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točki 57. pobijanog rješenja, podnošenjem tužbe za poništenje konačne odluke koju je Parlament trebao donijeti nakon zaprimanja žaliteljevih primjedbi nije mogla osigurati djelotvorna sudska zaštita.
Ni mogućnost koju bi dotična osoba imala, u nedostatku odgovora Parlamenta na primjedbe koje je podnijela, da protiv njega podnese tužbu zbog propusta, koju je Opći sud naveo u točki 58. pobijanog rješenja, ne može joj zajamčiti djelotvornu sudsku zaštitu.
Parlament je, doduše, dužan odgovoriti na te primjedbe u razumnom roku (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2013., Réexamen Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, t.
28.
) te dotična osoba stoga ima pravo podnijeti tužbu zbog propusta ako ta institucija ne postupi u skladu s tom obvezom.
Osim toga, Sud je već presudio da mogućnost podnošenja takve tužbe zbog propusta može biti dovoljna da se isključi daljnje stanje Komisijina nedjelovanja nakon njezina donošenja međumjere (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 1997., Guérin automobiles/Komisija,
C‑282/95 P
,
EU:C:1997:159
, t.
38.
).
Međutim, ta razmatranja ne mogu biti odlučujuća u ovom slučaju s obzirom na to da, s jedne strane, tužba zbog propusta podnesena protiv Parlamenta ne bi mogla dovesti u pitanje samostalne pravne učinke sporne obavijesti i, s druge strane, da bi vrijeme potrebno za ispitivanje takve tužbe i, ovisno o slučaju, tužbe za poništenje bilo predugo u kontekstu u kojem ta obavijest odmah dovodi do smanjenja iznosa mirovine koja se isplaćuje fizičkoj osobi.
U tom kontekstu, okolnost koju je Opći sud istaknuo u točki 58. pobijanog rješenja da je Parlament u ovom slučaju odgovorio na žaliteljeve primjedbe u svakom slučaju ne utječe na ocjenu dopuštenosti tužbe za poništenje podnesene protiv sporne obavijesti, s obzirom na to da je taj odgovor dan nakon podnošenja te tužbe.
S obzirom na te elemente, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 53. pobijanog rješenja presudio da privremenost sporne obavijesti omogućuje donošenje zaključka da ona nije akt koji negativno utječe i da stoga nije mogla biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.
Slijedom toga, valja prihvatiti drugi žalbeni razlog i ukinuti pobijano rješenje u dijelu u kojem je odbijen prvi dio tužbenog zahtjeva koji je žalitelj iznio u predmetu T‑348/19 s ciljem poništenja sporne obavijesti.
Iz toga također slijedi da pobijano rješenje treba ukinuti u dijelu u kojem se njime odbacuje drugi dio tužbenog zahtjeva koji je žalitelj iznio u predmetu T‑348/19, a kojim se traži poništenje odluke navedene u dopisu od 8. srpnja 2019., s obzirom na to da se odbacivanje tog dijela tužbenog zahtjeva temelji isključivo na nedopuštenosti prvog dijela žaliteljeva tužbenog zahtjeva koji se odnosi na poništenje sporne obavijesti.
U tim okolnostima nije potrebno ispitati prvi i treći žalbeni razlog jer oni ni u kojem slučaju ne mogu dovesti do šireg ukidanja pobijanog rješenja.
Tužba pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
Kao prvo, budući da je Parlament svojim prigovorom nedopuštenosti istaknutim pred Općim sudom samo tvrdio da je tužba za poništenje koju je podnio žalitelj nedopuštena zato što je sporna obavijest pripremni akt, taj prigovor nedopuštenosti valja odbiti zbog razloga navedenih u točkama 38. do 54. ove presude.
Kao drugo, budući da se ocjene Općeg suda odnose isključivo na dopuštenost tužbi i da je on tužbu za poništenje koju je žalitelj podnio odbacio kao očito nedopuštenu bez otvaranja usmenog dijela postupka, Sud ne raspolaže elementima potrebnima za konačno odlučivanje o toj tužbi.
Stoga predmet treba vratiti na odlučivanje Općem sudu kako bi ispitao žaliteljevu tužbu za poništenje sporne obavijesti i odluke navedene u dopisu od 8. srpnja 2019.
Troškovi
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima valja odlučiti naknadno.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se rješenje Općeg suda Europske unije od 3. srpnja 2020., Falqui i Poggiolini/Parlament (
T‑347/19 i T‑348/19
, neobjavljeno,
EU:T:2020:303
) u dijelu u kojem je njime odbačen tužbeni zahtjev istaknut u predmetu T‑348/19 s ciljem poništenja obavijesti od 11. travnja 2019. koju je sastavio načelnik Odjela za plaće i socijalna prava zastupnika Glavne uprave za financije Europskog parlamenta i koja se odnosi na prilagodbu iznosa mirovine na koju žalitelj ima pravo nakon stupanja na snagu odluke br. 14/2018 Ufficia di Presidenza della Camera dei deputati (Ured predsjedništva Zastupničkog doma, Italija), 1. siječnja 2019., i odluke navedene u dopisu od 8. srpnja 2019.

2.
Odbija se prigovor nedopuštenosti koji je Europski parlament istaknuo pred Općim sudom Europske unije u predmetu T‑348/19.

3.
Predmet T‑348/19 vraća se Općem sudu Europske unije kako bi odlučio o tužbenom zahtjevu Danila Poggiolinija istaknutom u predmetu T‑348/19 s ciljem poništenja te obavijesti i te odluke.

4.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski