CELEX: 62015TJ0591
Valtiontuet
Lentoasemapalvelusopimus ja markkinointipalvelusopimus
Pau-Béarnin kauppa- ja teollisuuskamarin ja Transavian välillä tehty sopimus
Päätös, jossa tuki todetaan sisämarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään sen takaisin perimisestä
Valtiontuen käsite
Valtion toimenpiteeksi katsominen
Kauppa- ja teollisuuskamari
Etu
Yksityistä sijoittaja
testiä koskeva arviointiperuste
Takaisin periminen
Perusoikeuskirjan 41 artikla
Oikeus tutustua asiakirja-aineistoon
Oikeus tulla kuulluksi

)
Asian tausta
Kyseessä olevat toimenpiteet
Kantaja, Transavia Airlines CV, on Alankomaihin sijoittautunut niin kutsuttu halpalentoyhtiö, joka liikennöi kolmelta lentoasemalta Alankomaissa tilaus- ja reittilentoja yli 100 kohteeseen Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa.
Pau-Pyrénées’n lentoasema (jäljempänä Paun lentoasema) sijaitsee Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Ranskassa. Sitä ylläpitää Pau-Béarnin kauppa- ja teollisuuskamari (jäljempänä CCIPB). Ranskan tasavalta siirsi 1.1.2007 Paun lentoaseman omistusoikeuden paikallisten julkisyhteisöjen ryhmittymälle, Pau-Pyrénées’n lentoaseman sekayhtymälle, johon kuuluvat Nouvelle-Aquitainen aluevaltuusto, Pyrénées-Atlantiquesin departementin valtuusto, Pau Béarn Pyrénées’n kuntaliittymä sekä yli kymmenen muuta kuntaliittymää. Kun sekayhtymästä tuli lentoaseman omistaja, se korvasi valtion toimiluvan myöntävänä viranomaisena ja otti nimiinsä CCIPB:n kanssa tehdyn toimilupasopimuksen siten, että CCIPB säilyi lentoaseman pitäjänä sen jälkeen, kun omistusoikeus oli siirtynyt sekayhtymälle.
CCIPB teki 23.1.2006 kantajan kanssa sopimuksen (jäljempänä vuoden 2006 sopimus), jossa se sitoutui liikennöimään Paun lentoaseman ja Amsterdamin (Alankomaat) Schipholin lentoaseman välillä vuosittain vähintään 156 lentoa siten, että ne jakautuivat vähintään kolmelle päivälle viikossa. Kantajan oli maksettava korvaus Paun lentoaseman infrastruktuurin käytöstä. Sopimus tehtiin kolmeksi vuodeksi alkaen 26.4.2006, jolloin kyseinen lentoyhteys avattiin, ja sen voimassaoloa voitiin jatkaa kahdella vuodella.
Kantaja sitoutui vuoden 2006 sopimuksessa myös tarjoamaan markkinointipalveluja, joihin kuului erityisesti mainontaa sen verkkosivustolla. CCIPB maksoi näistä palveluista 250000 euroa kahdelta ensimmäiseltä vuodelta, kun lähteviä lentoja oli 156 vuodessa. Jos lentoja olisi ollut vähemmän, maksua olisi mukautettu lentojen määrään. Kolmantena vuonna maksua oli tarkoitus periä 12,50 euroa lähtevää matkustajaa kohti, ja maksun enimmäismäärä oli 250000 euroa. Lisäksi sovittiin, että jos vuoden 2006 sopimus uusittaisiin, kantaja saisi neljäntenä ja viidentenä vuonna lähtevien matkustajien määrään perustuvan maksun.
CCIPB maksoi vuoden 2006 sopimuksen mukaisesti kantajalle kaikkiaan 700 000–900 000 euroa markkinointipalveluista, jotka kantaja tarjosi 26.4.2006–29.10.2009. Vuoden 2006 sopimus uudistettiin hiljaisesti 26.4.2009. Kantaja kuitenkin päätti purkaa vuoden 2006 sopimuksen reitin heikon tuloksen vuoksi.
[– –]
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 13.10.2015 jättämällään kannekirjelmällä.
Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.4.2016 jättämällään erillisellä asiakirjalla prosessinjohtotoimia koskevan vaatimuksen, jolla se vaati komissiota toimittamaan tietyt asiakirjat.
Komissio esitti omat huomautuksensa määräaikaan mennessä.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin kehotti työjärjestyksensä 88 artiklassa määrättyinä prosessinjohtotoimina asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja komissiota toimittamaan tietyt asiakirjat.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 21.6.2017 siirtää asian laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Asianosaisten lausumat kuultiin 26.10.2017 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 3 kohdan sekä 3–5 artiklan siltä osin kuin ne koskevat sitä
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi kuusi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklassa vahvistetun hyvän hallinnon periaatteen ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, toisen kanneperusteen mukaan komissio rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa, kun se virheellisesti katsoi todetun tuen johtuneen Ranskan tasavallasta, kolmannen kanneperusteen mukaan komissio rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ja laiminlöi perusteluvelvollisuutta, kun se sovelsi virheellisesti markkinataloustoimijatestiä ja totesi vuoden 2006 sopimuksen tuottaneen taloudellista etua, neljännen kanneperusteen mukaan komissio rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa, kun se virheellisesti katsoi väitetyn edun olleen valikoivaa, viidennen kanneperusteen mukaan komissio rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ja teki ilmeisen arviointivirheen, kun se ei tutkinut, oliko väitetty etu tosiasiallisesti vaikuttanut kielteisesti kilpailuun, ja kuudennen kanneperusteen mukaan komissio rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ja SEUT 108 artiklan 2 kohtaa ja teki ilmeisen arviointivirheen, kun se määritteli takaisin maksettavan summan.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistetun hyvän hallinnon periaatteen ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista
Kantaja väittää, että komissio loukkasi perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan a ja b alakohdassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta, kun se ei antanut kantajalle mahdollisuutta ilmaista kantaansa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä ja epäsi siltä oikeuden tutustua hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon. Komissio loukkasi näin kantajan puolustautumisoikeuksia. Näiden menettelyvirheiden vuoksi riidanalainen päätös olisi kumottava osittain.
[– –]
Tässä yhteydessä on korostettava, että kantaja on SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, jota asia koskee, joten sillä on oikeus siihen, että komissio tutkii vuoden 2006 sopimusta puolueettomasti ja oikeudenmukaisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, etenkin kun vuoden 2006 sopimuksen toteaminen valtiontueksi voi aiheuttaa sille taloudellisia seurauksia, jos sen saamat määrät peritään takaisin.
Kantajan päättelyä ei kuitenkaan voida hyväksyä, kun se väittää, että perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan nojalla komission olisi pitänyt henkilökohtaisesti pyytää sitä esittämään huomautuksensa tai muutoin näkemyksensä ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä ja sillä oli oikeus tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon valtiontukien alalla.
Perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa vahvistettu oikeus hyvään hallintoon ilmentää velvollisuutta tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän asian seikat, kun taas perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdassa tunnustetaan tiettyjä oikeuksia, joita unionin hallinnon on kunnioitettava, kuten puolustautumisoikeudet, joihin sisältyy oikeus tulla kuulluksi ja oikeus tutustua asiakirjoihin.
[– –]
Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava, että koska kantaja on osapuoli, jota asia koskee SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, se ei voi vedota perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen sillä perusteella, että komissio ei ole kehottanut sitä henkilökohtaisesti esittämään huomautuksiaan tukea koskevassa tutkintamenettelyssä. Kantajan esittämä oikeus saada komissiolta henkilökohtainen pyyntö muuttaisi niiden osapuolien, joita asia koskee, asemaa ensisijaisesti tietolähteenä valtiontukien valvontamenettelyssä. Kantajan väite siitä, että perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 ja 2 kohta menettäisivät merkityksensä, jos yritys olisi velvollinen tarkistamaan päivittäin Euroopan unionin virallisesta lehdestä, onko sitä koskevia tutkintoja aloitettu tai päätöksiä tehty, on näin ollen hylättävä.
Lisäksi se seikka, että komission tutkimus kohdistui nimenomaan vuoden 2006 sopimukseen, jonka osapuolena kantaja oli, eikä komissiolla siten olisi ollut mitään vaikeuksia yksilöidä kantajaa kaikkien mahdollisesti kiinnostuneiden osapuolien joukosta, ei velvoittanut komissiota ottamaan henkilökohtaisesti yhteyttä kantajaan.
On tosiaan syytä tuoda esiin, että SEUT 108 artiklan 2 kohdassa ilmauksella ”ne, joita asia koskee” ei tarkoiteta ainoastaan sitä yritystä tai niitä yrityksiä, joiden hyväksi kyseistä tukea maksetaan, vaan myös henkilöitä, yrityksiä tai yhteenliittymiä, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa, erityisesti kilpailevia yrityksiä ja ammattijärjestöjä. Oikeuskäytännön mukaan kyseessä on toisin sanoen tarkemmin määrittelemätön kohderyhmä, ja Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistu ilmoitus on asianmukainen keino tiedottaa kaikille asianomaisille (tuomio 14.11.1984, Intermills v. komissio,
323/82
,
EU:C:1984:345
,
kohta).
Näin ollen komissio saattoi vain julkaista Euroopan unionin virallisessa lehdessä ilmoituksen vuoden 2006 sopimusta koskevan menettelyn aloittamisesta loukkaamatta perusoikeuskirjan 41 artiklassa vahvistettua hyvän hallinnon periaatetta. Tältä osin komissio pyysi menettelyn laajentamispäätöksen yhteydessä Ranskan viranomaisia toimittamaan viipymättä kyseisestä päätöksestä jäljennöksen mahdollisille tuensaajille.
[– –]
Kolmas kanneperuste, joka koskee SEUT 107 artiklan 1 kohdan rikkomista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä siltä osin kuin markkinataloustoimijatestiä on sovellettu virheellisesti
[– –]
Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio ei perustellut riittävästi päätöstään soveltaa kannattavuuden lisääntymistä koskevaa analyysiä vertailevan analyysin sijaan
[– –]
Viidenneksi kantaja tuo esiin, että komissio perusteli kannattavuuden lisääntymistä koskevaa analyysiä vuoden 2014 suuntaviivoilla. Kyseiset suuntaviivat eivät kuitenkaan olleet vielä voimassa, kun vuoden 2006 sopimus allekirjoitettiin, eikä niitä näin ollen voida soveltaa arvioitaessa vuoden 2006 sopimusta markkinataloustoimijatestin näkökulmasta. Niiden soveltaminen olisi oikeusvarmuuden periaatteen vastaista. Euroopan unionin virallisessa lehdessä 9.12.2005 julkaistut, tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sovelletut yhteisön suuntaviivat lentoasemien rahoittamisesta ja alueellisilta lentoasemilta liikennöivien lentoyhtiöiden toiminnan aloittamista koskevasta valtiontuesta (
EUVL 2005, C 312, s. 1
; jäljempänä vuoden 2005 suuntaviivat) eivät sisältäneet mitään tietoa mainitun testin soveltamisesta. Riita-asiassa sovellettavien suuntaviivojen avulla ei siis ollut mahdollista määrittää arviointimenetelmää.
Tässä yhteydessä on syytä tuoda esiin, että vuoden 2014 suuntaviivojen 171 kohdan mukaan kyseisiä suuntaviivoja sovelletaan 4.4.2014 lähtien ja ne korvaavat mainitusta päivästä alkaen Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 10.12.1994 julkaistut vuoden 1994 suuntaviivat, joiden otsikkona on ”Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan ja ETA-sopimuksen 61 artiklan soveltaminen valtiontukiin ilmailualalla” (
EYVL 1994, C 350, s. 5
), sekä vuoden 2005 suuntaviivat.
Komissio kuitenkin julkaisi Euroopan unionin virallisessa lehdessä 15.4.2014 ilmoituksen (ks. edellä tämän tuomion 11 kohta), jossa se kehotti asianomaisia esittämään vuoden 2014 suuntaviivojen voimaantulon johdosta huomautuksia toimenpiteistä, joista se oli aloittanut muodollisen tutkintamenettelyn, myös Paun lentoasemaa koskevasta asiasta. Komissio selittää vuoden 2014 suuntaviivojen 54–66 kohdassa, miksi kannattavuuden lisääntymistä koskeva analyysi soveltuu sen mielestä parhaiten lentoasemien ja lentoyhtiöiden välisten järjestelyjen arviointiin.
Näin ollen, vaikka vuoden 2006 sopimus tehtiin kantajan ja CCIPB:n välillä ennen vuoden 2014 suuntaviivojen voimaantuloa, on todettava, että komissio on esittänyt syyt, joiden vuoksi se katsoi, että kannattavuuden lisääntymistä koskeva analyysi oli periaatteessa asetettava vertailevan analyysin edelle, ja lisäksi se antoi asianosaisille, myös kantajalle, mahdollisuuden esittää näkemyksensä tässä asiassa.
Asianmukaisen menetelmän, eli vertailevan analyysin tai kannattavuuden lisääntymistä koskevan analyysin, valinta markkinataloustoimijatestin soveltamiseksi liittyy SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun tuen objektiiviseen käsitteeseen. Komission tehtävänä, kun se täyttää velvollisuutensa arvioida täysimääräisesti kaikkia kyseisen järjestelyn merkityksellisiä piirteitä ja asiayhteyttä tarkastaakseen, saako edunsaajana oleva yritys sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut normaaleissa markkinaolosuhteissa (ks. edellä tämän tuomion 122 kohta), on siis valita käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen parhaiten soveltuva menetelmä mainitun testin soveltamiseksi, ja vuoden 2014 suuntaviivat ovat tässä yhteydessä yksi seikka, joka liittyy riidanalaisen päätöksen asiayhteyteen.
Näin ollen sitä, että komissio viittasi vuoden 2014 suuntaviivoihin valitessaan asianmukaisen menetelmän markkinataloustoimijatestin soveltamiseksi, ei voida moittia, vaikka vuoden 2006 sopimus oli tehty ennen vuoden 2014 suuntaviivojen voimaantuloa.
Kantajan väite, joka koskee vuoden 2014 suuntaviivoja, on siis hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
Toinen osa, jonka mukaan komissio laiminlöi huolellisuus- ja puolueettomuusvelvoitettaan, teki ilmeisiä arviointivirheitä eikä perustellut riittävästi riidanalaista päätöstä siltä osin kuin kyse on kannattavuuden lisääntymistä koskevasta analyysistä
Kantaja väittää, että toteuttamalla kannattavuuden lisääntymistä koskevan analyysin komissio laiminlöi huolellisuus- ja puolueettomuusvelvoitettaan ja teki ilmeisiä arviointivirheitä. Komissio ei myöskään perustellut päätelmiään riittävästi.
Kantaja esittää erityisesti neljä väitettä, joista ensimmäisen mukaan komissio oli huolimaton, kun se ei ottanut yhteyttä liiketoimintasuunnitelman tarkastaneeseen tilintarkastajaan, toisen väitteen mukaan komissio sovelsi liian lyhyttä aikajännettä, kolmannen väitteen mukaan komissio teki virheen, kun se ei ottanut huomioon CCIPB:n perusteita vuoden 2006 sopimuksen tekemiselle, ja neljännen väitteen mukaan komissio ei tuonut selkeästi esiin tuloja ja etuja, jotka se otti huomioon.
Koska neljäs väite koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, sitä on syytä tarkastella ennen kolmea muuta väitettä, joista ensin tarkastellaan ensimmäistä, sen jälkeen kolmatta ja lopuksi toista väitettä.
[– –]
–
Liian lyhyen aikajänteen ottaminen huomioon
Kantaja väittää, että komissio sovelsi markkinataloustoimijatestissä liian lyhyttä aikajännettä. Todetessaan, että CCIPB:n asemassa oleva markkinataloustoimija ei olisi luottanut vuoden 2006 sopimuksen jatkamiseen alun perin sovitun kolmen vuoden jälkeen, komissio ei ottanut huomioon erilaisia erityisiä olosuhteita, jotka liittyivät siihen taloudelliseen todellisuuteen, jossa kantaja ja lentoasemat toimivat ryhtyessään yhteistyöhön.
Tässä yhteydessä kantaja väittää ensinnäkin, että komissio ei ole ottanut huomioon sen reittien keskimääräistä elinikää. Katsaus sen vuodesta 2005 lähtien liikennöimiin reitteihin paljasti kantajan mukaan, että sen yhteistyö kohdelentoasemien kanssa kesti yleensä yli kolme vuotta eikä kuuden vuoden kesto ollut poikkeuksellinen. CCIPB saattoi näin ollen jo vuoden 2006 sopimuksen allekirjoittamisesta lähtien kohtuudella olettaa, että yhteistyö kantajan kanssa jatkuisi ensimmäisen sopimuskauden jälkeen ja jopa liiketoimintasuunnitelman aikajännettä pidempään.
Toiseksi kantaja katsoo, että komissio ei ole ottanut huomioon sitä, että se suunnittelee lähtökohtaisesti pitkän aikavälin yhteistyötä. Markkinataloustoimija ottaisi laskelmoituja riskejä liiketoimintansa laajentamiseksi. Kantajalle uuden lentoyhteyden avaaminen oli investointi, joka voisi tuottaa voittoa vasta pitkällä aikavälillä. Uuden lentoyhteyden aloitusvaiheen tappiot olivat ilmailualalla yleisiä.
Kantajan lentoaseman kanssa tekemässä alkuperäisessä sopimuksessa sovittiin uudesta lentoyhteydestä, jonka oli tarkoitus tuottaa molemmille osapuolille hyötyä pitkällä aikavälillä. Se, että sopimuksen kesto rajattiin aluksi kolmeen vuoteen, ei ollut ristiriidassa sen kanssa, että osapuolilla oli aikomus tehdä yhteistyötä pitkällä aikavälillä. Toimijat eivät tee sopimuksia irrallaan todellisesta tilanteesta, johon vaikuttavat liiketoimintamalli ja sopimuspuolien kokemus. Vuoden 2006 sopimuksessa todettiin nimenomaisesti mahdollisuus sopimuksen jatkamiseen. Kantajan pitkän aikavälin näkökulma tuli ilmi myös osapuolten välisissä sopimusneuvotteluissa esitetyistä aikomuksista. Lisäksi se, että kantaja halusi pidentää vuoden 2006 sopimuksen voimassaoloa lentoyhteyden tappiollisuudesta huolimatta, osoitti kantajan pyrkivän kaikin keinoin jatkamaan yhteistyötä CCIPB:n kanssa sopimuksen alkuperäisen keston päätyttyä.
Kolmanneksi kantaja väittää, että komissio ei ole ottanut huomioon maailmanlaajuista finanssikriisiä, joka iski vuonna 2008 eli kaksi vuotta vuoden 2006 sopimuksen tekemisen jälkeen ja vuosi ennen sen mahdollista uusimista. Tämä ennakoimaton olosuhde oli kantajan mukaan merkityksellinen määriteltäessä aikajännettä vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä, sillä se liittyi asianomaisen lentoyhteyden kannattavuuteen ja elinikään. Vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä CCIPB ei voinut olettaa, että vuoden 2008 finanssikriisi vaikuttaisi kielteisesti lentoyhteyden kannattavuuteen ja elinikään.
Komissio vaatii, että kantajan väitteet hylätään.
Oikeuskäytännön (ks. edellä tämän tuomion 120 kohta) mukaan on tutkittava, saattoiko komissio virhettä tekemättä katsoa, että CCIPB:n asemassa toimiva markkinataloustoimija olisi arvioinut vuoden 2006 sopimuksen tekemisen kannattavuutta kyseisen sopimuksen kestoon rajoittuvalla aikajänteellä.
Markkinataloustoimijan toimintaa ohjaavat pidemmän aikavälin kannattavuusnäkymät (tuomio 21.3.1991, Italia v. komissio,
C-305/89
,
EU:C:1991:142
,
kohta). Tällainen toimija, joka haluaa maksimoida voittonsa, on valmis ottamaan laskelmoituja riskejä määritellessään investoinnistaan odotettavissa olevaa tuottoa.
Käsiteltävässä asiassa komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että arvioidessaan vuoden 2006 sopimuksen tekemisen kannattavuutta markkinataloustoimija olisi valinnut arviointinsa aikajänteeksi kyseisen sopimuksen keston. Komission mukaan markkinataloustoimija ei olisi ottanut huomioon sitä, että vuoden 2006 sopimusta jatkettaisiin sen täytäntöönpanon päätyttyä samoin tai muuttunein ehdoin, etenkään, koska kantajan kaltaiset halpalentoyhtiöt ovat tunnettuja siitä, että ne kehittävät toimintaansa erittäin ennalta arvaamattomasti, mikä koskee sekä lentoreittien avaamista ja sulkemista että vuorojen lisäämistä ja vähentämistä. Se päätteli tästä, että sopimusten jatkaminen oli kaukainen mahdollisuus ja niin epävarma, ettei markkinataloustoimija olisi voinut sen varassa tehdä harkittuja taloudellisia päätöksiä (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 393 ja 394 perustelukappale).
Vastaavasti komissio katsoi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 439 perustelukappaleessa, että kannattavuuden lisääntymistä koskeva analyysi oli tehtävä vuoden 2006 sopimuksessa alun perin määritetyltä täytäntöönpanoajalta eikä pidemmältä ajanjaksolta, koska harkitseva ja asiantunteva markkinataloustoimija ei voisi luottaa sopimuksen tekohetkellä siihen, että sopimus uusitaan samoin tai muuttunein ehdoin.
Lisäksi on kiistatonta, että vuoden 2006 sopimus tehtiin alun perin vain kolmeksi vuodeksi, eikä siihen sisältynyt automaattisen uusimisen mahdollistavaa lauseketta. Kantaja ei myöskään ole tarkentanut, millaisia aikomuksia osapuolet ilmaisivat sopimusneuvotteluissa pidemmän aikavälin yhteistyön osalta.
Tässä tilanteessa komissio saattoi katsoa virhettä tekemättä, että markkinataloustoimija olisi arvioinut vuoden 2006 sopimuksen kannattavuutta suhteessa siitä soveltamisaikana, eli kolmen vuoden aikana, odotettuihin kustannuksiin ja tuloihin.
Samoin komissio saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että lentoaseman pitäjän on hyvin vaikea arvioida, miten todennäköisesti lentoyhtiö haluaa liikennöidä tiettyä reittiä kauemmin kuin se on lentoasemapalvelusopimuksessa sitoutunut tekemään, etenkin kun halpalentoyhtiöt ovat osoittaneet avaavansa ja sulkevansa lentoreittejä erittäin ennalta arvaamattomasti (ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 355 ja 394 perustelukappale). Näissä olosuhteissa komissio saattoi katsoa oikeudellista virhettä tekemättä, että varovainen markkinataloustoimija ei CCIPB:n asemassa toimiessaan olisi laskenut sen varaan, että lentoyhtiö haluaa jatkaa kyseisen reitin liikennöintiä vuoden 2006 sopimuksen voimassaolon päätyttyä.
Toki on totta, että CCIPB teki liiketoimintasuunnitelman, joka kattoi seitsemän vuotta eli huomattavasti vuoden 2006 sopimuksen kestoa pidemmän ajanjakson. On kuitenkin huomattava, että CCIPB:n laatima liiketoimintasuunnitelma ei sitonut millään tavalla kantajaa, joka oli vapaa lopettamaan lentoyhteyden liikennöinnin, kun vuoden 2006 sopimuksen alkuperäinen kesto päättyi.
Näissä olosuhteissa komissiota ei voida arvostella siitä, että sen arvion mukaan CCIPB:n asemassa toimiva harkitseva markkinataloustoimija ei voinut laskelmoituja riskejä ottaen luottaa vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä siihen, että sopimus uusittaisiin.
Lisäksi kantajan sen tueksi, että sen liikennöimien lentoyhteyksien keskimääräinen elinikä oli paljon yli kolme vuotta, esittämät todisteet eivät voi olla ratkaisevia. Markkinataloustoimijan toimintaa on arvioitava tilanteessa, joka vastaa mahdollisimman läheisesti Paun lentoaseman pitäjän tilannetta. Kuten komissio kuitenkin korostaa, CCIPB:n ja kantajan tekemän alkuperäisen vuoden 2006 sopimuksen kesto oli kolme vuotta.
Lopuksi kantajien väitteestä, jonka mukaan komissio jätti virheellisesti ottamatta huomioon odottamattoman vuoden 2008 finanssikriisin, on syytä palauttaa mieliin, että yksityisen sijoittajan testin soveltamiseksi merkityksellisiä ovat ainoastaan toimenpiteen toteuttamista koskevan päätöksen tekohetkellä käytettävissä olleet seikat ja vallinneet kehitysnäkymät (tuomio 5.6.2012, komissio v. EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
kohta ja tuomio 27.4.2017, Germanwings v. komissio,
T-375/15
,
EU:T:2017:289
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa komission riidanalaisessa päätöksessä esittämä toteamus siitä, että harkitseva markkinataloustoimija ei olisi vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä ottanut huomioon sopimuksen jatkamista, perustui vuonna 2006 tehdyn sijoituksen kannattavuutta koskeneeseen ennakkoanalyysiin eikä myöhempiin ennakoimattomiin tapahtumiin.
Myöskään se, että kantaja tosiasiallisesti uusi vuoden 2006 sopimuksen 26.4.2009, ei ole merkityksellinen tekijä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että komissio ei tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että CCIPB:n asemassa toimiva harkitseva markkinataloustoimija ei olisi valinnut kannattavuuden lisääntymistä koskevaa analyysia varten vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä aikajännettä, joka olisi ulottunut kyseisen sopimuksen alkuperäistä soveltamisjaksoa pidemmälle.
[– –]
Viides kanneperuste, joka koskee SEUT 107 artiklan 1 kohdan rikkomista ja ilmeistä arviointivirhettä siltä osin kuin komissio ei tutkinut, oliko vuoden 2006 sopimus tosiasiallisesti vaikuttanut kielteisesti kilpailuun
[– –]
Viides kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Kuudes kanneperuste, joka koskee SEUT 107 artiklan 1 kohdan ja SEUT 108 artiklan 2 kohdan rikkomista ja komission ilmeistä arviointivirhettä valtiontuen määrän määrittämisessä
Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti rinnastanut väitetyn edun Paun lentoaseman negatiivisiin lisätuotto-odotuksiin.
Tässä yhteydessä se tuo esiin, että jos – kuten käsiteltävässä asiassa – komissio päättää määrätä tietyn määrän takaisin perittäväksi, sen on määritettävä mahdollisimman tarkasti yrityksen saaman tuen todellinen arvo. Kantaja väittää tukeutuen 5.2.2015 annettuun tuomioon Ryanair v. komissio (
T-500/12
, ei julkaistu,
EU:T:2015:73
) ensinnäkin, että komission olisi pitänyt tarkastella, missä määrin kantaja vyörytti väitetyn tuen matkustajilleen, toiseksi, että komissio jätti virheellisesti arvioimatta kilpailuedun, jonka kantaja tosiasiallisesti sai Paun lentoaseman oletettujen tappioiden ansiosta, ja kolmanneksi, että komissio ei ole riittävästi selittänyt, miksi kyseinen summa oli välttämättä perittävä takaisin aikaisemmin vallinneen tilanteen palauttamiseksi, kun yhtäältä summasta oli vähennettävä kaikki vuoden 2006 sopimuksen Paun lentoasemalle tuomat myönteiset ulkoisvaikutukset ja toisaalta kantajan ei kuulunut korvata Paun lentoaseman tehottomista toimista johtuneita tappioita.
Kantajan mukaan se, että takaisin perittävän summan määrittäminen voi edellyttää monimutkaista prosessia, ei voi riittää perusteeksi sille, että komissio ei ota huomioon 5.2.2015 annetussa tuomiossa Ryanair v. komissio (
T-500/12
, ei julkaistu,
EU:T:2015:73
) esitettyjä periaatteita. Kyseisestä tuomiosta ei ilmene, että asianomaisten verotustoimenpiteiden tahatonta tai välillistä luonnetta tulisi pitää kyseisten periaatteiden soveltamisen edellytyksinä.
Komissio kiistää kaikki kantajan väitteet perusteettomina.
On syytä muistuttaa, että asianomaiselle valtiolle asetetulla velvollisuudella poistaa komission sisämarkkinoille soveltumattomaksi katsoma valtion tuki perimällä se takaisin pyritään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan palauttamaan tuen myöntämistä edeltänyt tilanne. Tämä tavoite on saavutettu, kun tuensaaja tai toisin sanoen yritykset, jotka ovat tosiasiallisesti hyötyneet kyseisistä tuista, ovat palauttaneet ne tarvittaessa viivästyskorkoineen. Tämän palauttamisen seurauksena tuensaaja nimittäin menettää markkinoilla kilpailijoihin verrattuna saamansa edun, ja tuen maksamista edeltänyt tilanne palautuu (ks. tuomio 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P ja C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös muistutettava, ettei yhdessäkään unionin oikeuden säännöksessä edellytetä, että komission on, kun se määrää sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun tuen palautettavaksi, vahvistettava palautettavan tuen täsmällinen määrä. On näet riittävää, että komission päätös sisältää sellaiset tiedot, joiden nojalla sen adressaatti voi itse suuremmitta vaikeuksitta määrittää tuon summan (ks. tuomio 20.3.2014, Rousse Industry v. komissio,
C‑271/13 P
, ei julkaistu,
EU:C:2014:175
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos komissio kuitenkin päättää määrätä tietyn määrän palautettavaksi, sen on SEUT 108 artiklaan liittyvien asioiden huolellista ja puolueetonta käsittelyä koskevaa velvollisuuttaan noudattaen määritettävä niin täsmällisesti kuin asian olosuhteissa on mahdollista yrityksen saaman tuen arvo (tuomio 30.4.2014, Dunamenti Erőmű v. komissio,
T-179/09
, ei julkaistu,
EU:T:2014:236
,
kohta).
Kun komissio palauttaa ennalleen tuen maksamista edeltävän tilanteen, sillä on yhtäältä velvollisuus varmistua siitä, että tuesta aiheutunut todellinen etu poistetaan, ja näin määrätä koko tuki takaisin perittäväksi. Se ei voi laupeudesta tuensaajaa kohtaan määrätä takaisin perittäväksi summaa, joka alittaa viimeksi mainitun saaman tuen arvon. Toisaalta komissiolla ei ole toimivaltaa määrätä takaisin perittäväksi tuensaajan saaman tuen arvon ylittävää määrää osoittaakseen lainvastaisuuden vakavuutta koskevan paheksuntansa (tuomio 30.4.2014, Dunamenti Erőmű v. komissio,
T-179/09
, ei julkaistu,
EU:T:2014:236
,
kohta).
Tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan myös silloin, kun komissio vahvistaa päätöksessään takaisin perittävän tuen ohjeellisen määrän.
Käsiteltävässä asiassa komissio laski vuoden 2006 sopimuksen osalta takaisinperittävän määrän määrittämiseksi vuosittaisen tukimäärän jokaiselta vuodelta, jona sopimusta sovellettiin, vuoden 2006 sopimuksen tekohetkellä ennakoidun lisätuoton (tulot miinus kustannukset) negatiivisen osan perusteella sellaisena kuin se on määritelty kannattavuuden lisääntymistä koskevan analyysin tuloksena. Se tarkensi, että nämä määrät vastaavat summia, jotka olisi ennakkoarviossa pitänyt vähentää vuosittain markkinointipalvelujen kustannuksista tai lisätä lentoyhtiöiltä perittäviin lentoasema- ja maahuolintamaksuihin, jotta vuoden 2006 sopimuksen nettonykyarvo olisi positiivinen eli markkinataloustoimijaperiaatteen mukainen (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 589 perustelukappale).
Tästä seuraa, että komissio on täyttänyt velvollisuutensa laskea kantajan vuoden 2006 sopimuksen nojalla saaman tuen arvo. Toisin kuin kantaja väittää, tämän tuomion 305 kohdasta ilmenee, että komissio teki tätä varten kannattavuuden lisääntymistä koskevan analyysin ja vertasi yhtäältä summia, jotka markkinataloustoimija olisi ollut valmis maksamaan markkinointipalveluista tai vaatinut kantajalta lentoasemapalvelujen tarjoamista vastaan, ja toisaalta summia, jotka CCIPB tosiasiallisesti maksoi tai vastaanotti.
Sen sijaan komissiolla ei ollut takaisinperittävän tuen määrän määrittämiseksi velvollisuutta tutkia, oliko kantaja käyttänyt vuoden 2006 sopimuksen ansiosta saamaansa taloudellista etua, joka johtui negatiivisia lisätuotto-odotuksia vastaavista summista, ja jos käytti, niin missä määrin (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P ja C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
kohta).
Itse asiassa lainvastaisen tuen takaisin periminen merkitsee tuensaajan tuesta saaman edun palauttamista eikä tämän kyseistä etua hyödyntämällä mahdollisesti hankkiman taloudellisen hyödyn palauttamista. On mahdollista, että tällainen hyöty ei ole sama kuin kyseisen tuen muodostava etu tai voi jopa olla, ettei hyötyä ole syntynyt lainkaan, mikä ei voi olla perusteluna sille, ettei tätä samaa tukea perittäisi takaisin tai että takaisin perittäisiin eri määrä kuin kyseisen sääntöjenvastaisen tuen antaman edun määrä (tuomio 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P ja C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
kohta).
Näin ollen kantajan päätös vyöryttää kokonaisuudessaan tai osittain vuoden 2006 sopimuksen ansiosta saatu etu asiakkaille ei ollut merkityksellinen takaisin perittävän tuen määrän määrittämisen kannalta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P ja C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
kohta).
Vastaavasti etu, sellaisena kuin komissio sen totesi riidanalaisessa päätöksessä, ei muodostunut siitä, että kantaja saattoi parantaa kilpailuasemaansa markkinoilla. Etu koostui yksinkertaisesti siitä, että kantaja lunasti vuoden 2006 sopimuksesta seuranneiden vuotuisten negatiivisten lisätuotto-odotusten nimellismäärän. Kysymys siitä, käyttikö kantaja jollakin tavalla tämän edun markkinoilla, koskee sen mahdollisen hyödyn, jota se on voinut hankkia myönnettyä etua hyödyntämällä, arviointia, eikä tällaisella arvioinnilla ole merkitystä tuen takaisin perimisen kannalta (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P ja C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
kohta).
Lopuksi, kun otetaan huomioon, että komissio määräsi perittäväksi takaisin edun, jonka määrä vastasi markkinataloustoimijan tavoin toimineen CCIPB:n kanssa tehdystä vuoden 2006 sopimuksesta johtuvaa lisätuotto-odotusta, on katsottava, että riidanalaisella päätöksellä ainoastaan palautettiin tuen myöntämistä edeltänyt lainmukainen tilanne (ks. vastaavasti tuomio 17.6.1999, Belgia v. komissio,
C-75/97
,
EU:C:1999:311
,
–
kohta). Tämän määrän periminen takaisin poisti kantajalta edun, josta se oli hyötynyt markkinoilla kilpailijoihinsa nähden ja joka muodostui sellaisista taloudellisista ehdoista, joita se ei olisi saanut normaaleissa markkinaolosuhteissa.
Sen enempää Paun lentoasemalle aiheutuneiden myönteisten ulkoisvaikutusten arvo kuin kyseisen lentoaseman mahdollinen tehottomuuskaan eivät vaikuta tavoitteena olevaan aiemman tilanteen palauttamiseen, joka toteutuu, kun kantaja menettää saamansa edun. Täydellisyyden vuoksi todetaan, että markkinataloustoimijatestin, jonka avulla selvitetään, koituuko toimenpiteestä etua, tarkoituksena ei ole edellyttää tietyn toiminnan hoitamisen minimaalista tehokkuutta. Oikeuskäytännön mukaan kyseisen testin soveltamisella on tarkoitus selvittää, olisiko vastaava yksityinen sijoittaja toteuttanut kyseisen toimenpiteen samankaltaisissa olosuhteissa (ks. edellä tämän tuomion 119 kohta). Tässä yhteydessä on tarpeen ottaa huomioon julkisen elimen, jonka toimintaa verrataan markkinataloustoimijan toimintaan, kustannusten ja tulojen rakenne.
Edellä esitetystä seuraa, että kuudetta kanneperustetta ei voida hyväksyä ja kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Transavia Airlines CV vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu-Matei
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä joulukuuta 2018.
Allekirjoitukset
[– –]
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.
(
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.