CELEX: 62018TJ0342
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Tržište elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u
Usklađivanje cijena u cijelom EGP‑u
Usklađeno djelovanje
Razmjena osjetljivih poslovnih informacija
Mjesna nadležnost Komisije
Ograničenje tržišnog natjecanja po cilju
Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku
Točka 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni iz 2006.
Vrijednost prihoda od prodaje
Obveza obrazlaganja
Proporcionalnost
Jednako postupanje
Jedinstvena i trajna povreda
Težina povrede
Javno distanciranje
Olakotne okolnosti
Neograničena nadležnost

)
I.

Okolnosti spora
A.

Tužitelj i mjerodavni sektor
Tužitelj, Nichicon Corporation, društvo je sa sjedištem u Japanu koje proizvodi i prodaje aluminijske elektrolitske kondenzatore. Tužitelj je usto do 6. veljače 2013. bio proizvođač i prodavatelj elektrolitskih kondenzatora od tantala.
Predmetna povreda tiče se elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala. Kondenzatori su električne komponente u kojima se elektrostatički pohranjuje energija u električnom polju, a koriste se u širokom rasponu elektroničkih proizvoda kao što su osobna računala, tableti, telefoni, rashladni uređaji, hladnjaci, perilice rublja, automobilski proizvodi i industrijski uređaji. Raspon kupaca je stoga vrlo raznolik.
Elektrolitski kondenzatori, točnije elektrolitski kondenzatori od aluminija i tantala, proizvodi su čija je cijena važan čimbenik konkurentnosti.
B.

Upravni postupak
Dana 4. listopada 2013. Panasonic i njegova društva kćeri podnijeli su Europskoj komisiji zahtjev za priznavanje zabilježbe na temelju točaka 14. i 15. Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (
SL 2006., C 298, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2006.), pružajući informacije o navodnom postojanju povrede u sektoru elektrolitskih kondenzatora.
Dana 28. ožujka 2014. Komisija je na temelju članka 18. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) zatražila informacije od više poduzetnika koji posluju u sektoru elektrolitskih kondenzatora, među kojima i tužitelja.
Dana 4. studenoga 2015. Komisija je usvojila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koja je bila upućena tužitelju.
Komisija je saslušala adresate obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, među kojima i tužitelja, na raspravi održanoj od 12. do 14. rujna 2016.
C.

Pobijana odluka
Dana 21. ožujka 2018. Komisija je donijela Odluku C(2018) 1768
final
u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.40136 – Kondenzatori) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
1.

Povreda
Komisija je u pobijanoj odluci utvrdila postojanje jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) u sektoru elektrolitskih kondenzatora, u kojoj je sudjelovalo devet poduzetnika ili grupacija poduzetnika, to jest Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nippon Chemi‑Con (u daljnjem tekstu: NCC), Rubycon, Sanyo (referirajući se na Sanyo i Panasonic zajedno) i tužitelj (u daljnjem tekstu zajedno: sudionici u zabranjenom sporazumu) (uvodna izjava 1. i članak 1. pobijane odluke).
Komisija u bitnome ističe da se predmetna povreda dogodila između 26. lipnja 1998. i 23. travnja 2012., na cijelom području EGP‑a, a sastojala se od sporazuma i/ili usklađenih praksi čiji je cilj bilo usklađivanje politika cijena u pogledu nabave elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala (uvodna izjava 1. pobijane odluke).
Zabranjeni sporazum u osnovi je bio organiziran putem multilateralnih sastanaka koji su se uglavnom održavali u Japanu, svakog mjeseca ili svakog drugog mjeseca, na razini rukovodećih kadrova zaduženih za prodaju i, svakih šest mjeseci, na razini uprave, uključujući i predsjednike (uvodne izjave 63., 68. i 738. pobijane odluke).
Multilateralni sastanci su najprije, od 1998. do 2003., bili organizirani pod nazivom „Klub za elektrolitske kondenzatore” ili „Konferencija za elektrolitske kondenzatore” (u daljnjem tekstu: sastanci ECC). Nakon toga, između 2003. i 2005. organizirani su pod nazivom „Konferencija aluminij – tantal” ili „Grupa za kondenzatore od aluminija ili tantala” (u daljnjem tekstu: sastanci ATC). Naposljetku, između 2005. i 2012. organizirani su pod nazivom „Grupa za ispitivanje tržišta” ili „Marketinška grupa ” (u daljnjem tekstu: sastanci MK). Usporedno sa sastancima MK te kao njihov dodatak, između 2006. i 2008. organizirani su sastanci „Povećanje troškova” ili „Povećanje kondenzatora” (u daljnjem tekstu: sastanci CUP) (uvodna izjava 69. pobijane odluke).
Osim tih multilateralnih sastanaka, sudionici u zabranjenom sporazumu po potrebi su također ostvarivali bilateralne i trilateralne
ad hoc
kontakte (uvodne izjave 63., 75. i 739. pobijane odluke) (u daljnjem tekstu zajedno: razgovori protivni tržišnom natjecanju).
U sklopu razgovora protivnih tržišnom natjecanju sudionici u zabranjenom sporazumu razmjenjivali su informacije o cijenama i budućim cijenama, budućim smanjenjima cijena i rasponima tih smanjivanja, ponudi i potražnji, uključujući buduću ponudu i potražnju, te su u pojedinim slučajevima zaključivali, primjenjivali i postupali u skladu sa sporazumima o cijenama (uvodne izjave 62., 715., 732. i 741. pobijane odluke).
Komisija je smatrala da je djelovanje sudionika u zabranjenom sporazumu činilo jedan oblik sporazuma i/ili usklađenog djelovanja sa zajedničkim ciljem, a to je izbjegavanje cjenovnog konkuriranja i usklađivanje njihova budućeg djelovanja u pogledu prodaje elektrolitskih kondenzatora, smanjujući na taj način nesigurnost na tržištu (uvodne izjave 726. i 731. pobijane odluke).
Komisija je zaključila da je to djelovanje imalo jedinstveni protutržišni cilj (uvodna izjava 743. pobijane odluke).
2.

Odgovornost tužitelja
Komisija je utvrdila da je tužitelj odgovoran jer je izravno i trajno sudjelovao u zabranjenom sporazumu od 26. lipnja 1998. do 31. svibnja 2010., pri čemu se njegova odgovornost ipak ne proteže na sastanke MK (uvodne izjave 760., 761., 955., 1023. i članak 1. točka (f) pobijane odluke).
3.

Novčana kazna izrečena tužitelju
Člankom 2. točkom (i) pobijane odluke tužitelju je izrečena novčana kazna u iznosu od 72901000 eura.
4.

Izračun iznosa novčane kazne
Za potrebe izračuna iznosa novčanih kazni Komisija je primijenila metodologiju izloženu u Smjernicama o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (
SL 2006., C 210, str. 2
., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) (uvodna izjava 980. pobijane odluke).
Kao prvo, pri određivanju osnovnog iznosa novčane kazne izrečene tužitelju Komisija je uzela u obzir vrijednost prihoda od prodaje fakturiranih tijekom cijele posljednje godine sudjelovanja u povredi, u skladu s točkom 13. Smjernica iz 2006. (uvodna izjava 989. pobijane odluke).
Komisija je izračunala vrijednost prihoda od prodaje na temelju prihoda od prodaje elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala fakturiranih od korisnika sa sjedištem u EGP‑u (uvodna izjava 990. pobijane odluke).
Nadalje, Komisija je izračunala mjerodavnu vrijednost prihoda od prodaje odvojeno za dvije kategorije proizvoda, to jest za elektrolitske kondenzatore od aluminija i elektrolitske kondenzatore od tantala, te je na njih primijenila različite koeficijente ovisno o trajanju (uvodna izjava 991. pobijane odluke). Kada je riječ o tužitelju, Komisija je prihvatila koeficijent 11,93 (koji pokriva razdoblje od 26. lipnja 1998. do 31. svibnja 2010.) za elektrolitske kondenzatore od aluminija i 10,36 (koji pokriva razdoblje od 29. listopada 1999. do 9. ožujka 2010.) za elektrolitske kondenzatore od tantala (uvodna izjava 1007. tablica 1. pobijane odluke).
Komisija je odredila na 16 % udio vrijednosti prihoda od prodaje koji treba uzeti u obzir na osnovi težine povrede. U tom pogledu, ona je smatrala da horizontalni „sporazumi” o usklađivanju cijena po samoj svojoj prirodi spadaju među najteže povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u te da je zabranjeni sporazum obuhvaćao cijelo područje EGP‑a (uvodna izjava 1001. do 1003. pobijane odluke).
Komisija je primijenila dodatan iznos od 16 % na temelju točke 25. Smjernica iz 2006. kako bi se osiguralo da je izrečena novčana kazna dovoljno preventivna (uvodna izjava 1009. pobijane odluke).
Komisija je stoga odredila na 75156000 eura osnovni iznos novčane kazne izrečene tužitelju (uvodna izjava 1010. pobijane odluke).
Kao drugo, Komisija je na osnovi olakotnih okolnosti odobrila smanjenje od 3 % osnovnog iznosa novčane kazne izrečene tužitelju s obzirom na to da nije bilo dokazano njegovo sudjelovanje na sastancima MK i da ništa ne upućuje na to da je za njih znao (uvodna izjava 1023. pobijane odluke).
Komisija je stoga odredila na 72901000 eura iznos novčane kazne izrečene tužitelju (uvodna izjava 1139. tablica 3. pobijane odluke).
[
omissis
]
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. svibnja 2018. tužitelj je pokrenuo predmetni postupak.
Dana 28. rujna 2018. tajništvu Općeg suda dostavljen je Komisijin odgovor na tužbu.
Replika i odgovor na repliku dostavljeni su tajništvu Općeg suda 7. prosinca 2018. odnosno 28. veljače 2019.
Na prijedlog drugog vijeća Općeg suda, potonji je na temelju članka 28. svojeg Poslovnika odlučio predmet uputiti proširenom sudskom vijeću.
Budući da je sastav vijećâ Općeg suda izmijenjen, na temelju članka 27. stavka 5. Poslovnika, sutkinja izvjestiteljica raspoređena je u deveto prošireno vijeće kojemu je ovaj predmet slijedom toga i upućen.
Na prijedlog sutkinje izvjestiteljice Opći sud (deveto prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka te je u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 89. Poslovnika pozvao stranke da dostave određene dokumente.
Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 22. listopada 2020.
Nakon smrti suca B. Berkea, koji je preminuo 1. kolovoza 2021., tri suca čije potpise nosi ova presuda nastavila su s vijećanjima u skladu s člankom 22. i člankom 24. stavkom 1. Poslovnika.
Tužitelj od Općeg suda u bitnome zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku u dijelu koji se na njega primjenjuje;
–
podredno i u svakom slučaju, svojom ocjenom zamijeni ocjenu Komisije u pogledu iznosa novčane kazne koju mu je odredila te smanji taj iznos;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III.

Pravo
[
omissis
]
B.

Meritum
U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe pet tužbenih razloga, kako u pogledu glavnog zahtjeva kojim se traži poništenje pobijane odluke tako i u pogledu podrednog zahtjeva kojim se traži smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Prvim, drugim i trećim tužbenim razlogom tužitelj osporava zaključak Komisije o postojanju jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u u sektoru elektrolitskih kondenzatora, na cijelom području EGP‑a, u trajanju od gotovo četrnaest godina. Prvi tužbeni razlog temelji se na činjeničnim materijalnim pogreškama u pogledu zemljopisnog dosega razgovora protivnih tržišnom natjecanju. Drugi tužbeni razlog temelji se na pogreškama koje se tiču prava, u pogledu, s jedne strane, kvalifikacije jedinstvene i trajne povrede i, s druge strane, sudjelovanja tužitelja u toj povredi. Treći tužbeni razlog temelji se na nenadležnosti Komisije da primijeni članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u.
Četvrtim tužbenim razlogom tužitelj osporava novčanu kaznu koja mu je izrečena. Taj se tužbeni razlog temelji na očitim pogreškama u ocjeni pri izračunu iznosa novčane kazne.
Petim tužbenim razlogom, koji se temelji na povredi prava na saslušanje, tužitelj osporava zakonitost postupka za utvrđivanje povrede.
[
omissis
]
1.

Zahtjev za poništenje pobijane odluke
[
omissis
]
c)

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu kvalifikacije jedinstvene i trajne povrede te odgovornosti tužitelja za sudjelovanje u toj povredi
[
omissis
]
1)

Prvi dio, koji se odnosi na nepostojanje dokaza o jedinstvenoj i trajnoj povredi koja obuhvaća ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora u EGP‑u
Tužitelj u bitnome tvrdi da zbog heterogene naravi kondenzatora i specifičnosti potražnje na različitim zemljopisnim tržištima, povreda, osim činjenice da je Komisija nije dokazala, nije mogla obuhvaćati ukupne prihode od prodaje elektrolitskih kondenzatora u EGP‑u.
[
omissis
]
i)

Prvi prigovor, koji se odnosi na nepostojanje dokaza o jedinstvenoj i trajnoj povredi koja obuhvaća ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora
Tužitelj uvodno navodi da su kondenzatori vrlo raznovrsni proizvodi koji se razlikuju po mnoštvu značajki te za njih ne postoji ujednačena tržišna cijena, tako da povreda ne može obuhvaćati ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora u EGP‑u. Konkretno tvrdi da se iz informacija navedenih u uvodnoj izjavi 796. i sljedećima pobijane odluke, na kojima je Komisija temeljila svoj zaključak, ne može u dovoljnoj mjeri dokazati postojanje jedinstvene i trajne povrede koja bi, promatrana kao cjelina, obuhvaćala ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Prije svega valja podsjetiti na to da prilikom određivanja proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom Komisija nije dužna definirati mjerodavno tržište na temelju ekonomskih kriterija. Sami sudionici u zabranjenom sporazumu određuju koji će proizvodi biti predmet njihovih razgovora i usklađenih djelovanja (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2005., Tokai Carbon i dr./Komisija,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 i T‑91/03
, neobjavljena,
EU:T:2005:220
, t.
90.
). Proizvodi na koje se odnosi zabranjeni sporazum određuju se upućivanjem na dokumentirane dokaze o stvarnom protutržišnom djelovanju u odnosu na posebne proizvode (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2003., Adriatica di Navigazione/Komisija,
T‑61/99
,
EU:T:2003:335
, t.
27.
).
Također je važno naglasiti da se Komisija u tom pogledu ne može oslanjati na presumpciju koja nije potkrijepljena nikakvim dokazom (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2019., ABB/Komisija,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
, t.
44.
i
45.
).
Međutim, iz pobijane odluke, posebno iz uvodne izjave 736., proizlazi da je Komisija nakon ispitivanja svih razgovora protivnih tržišnom natjecanju i s njima povezanih dokaza utvrdila da su se svi razgovori između sudionika u zabranjenom sporazumu vodili bilo o elektrolitskim kondenzatorima od aluminija ili tantala bilo o obije te kategorije elektrolitskih kondenzatora.
Prvo, u uvodnoj izjavi 796. pobijane odluke Komisija je odgovarajući na tužiteljev prigovor sličan ovom prigovoru, istaknut tijekom upravnog postupka, navela da iz razgovora protivnih tržišnom natjecanju proizlazi da se rasprave nisu vodile samo o određenim podvrstama elektrolitskih kondenzatora od aluminija ili tantala.
Kao što Komisija iznosi u toj uvodnoj izjavi, to neograničavanje predmeta razgovora vidljivo je iz sastanaka održanih 29. kolovoza 2002., 22. prosinca 2006., 25. lipnja 2008. i 20. prosinca 2010., spomenutih u tužbi, na kojima se raspravljalo o širokom spektru elektrolitskih kondenzatora od aluminija i/ili tantala, ali i iz razgovora koji su se konkretno odnosili na čimbenike koji doprinose određivanju prodajne cijene proizvoda, kao što su povećanje cijene sirovina i tečajna kretanja (vidjeti primjerice sastanke spomenute u bilješkama 1417. i 1418. pobijane odluke). Naime, sadržaj tih razgovora bio je općenit te mu namjera nije bila da se primjenjuje na sve vrste elektrolitskih kondenzatora od aluminija ili tantala.
Drugo, u uvodnoj izjavi 797. pobijane odluke Komisija je utvrdila da sudionici u zabranjenom sporazumu nisu odredili, u svojim poslovnim izjavama, nikakvo ograničenje u pogledu definicije elektrolitskih kondenzatora od aluminija ili tantala obuhvaćenih zabranjenim sporazumom.
Treće, u uvodnoj izjavi 798. te odluke Komisija je istaknula da je većina predstavnika sudionika u zabranjenom sporazumu bila odgovorna za proizvodnju i/ili prodaju elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala, a ne za asortiman specifičnih proizvoda.
U kontekstu sudske prakse na koju se podsjeća u točkama 84., 318. i 319. ove presude, Komisija je, imajući u vidu ta utvrđenja, mogla s pravom zaključiti da zabranjeni sporazum obuhvaća sve elektrolitske kondenzatore od aluminija i tantala te da je, stoga, jedinstvena i trajna povreda obuhvaćala sve te proizvode.
Tužiteljevi argumenti ne dovode u pitanje taj zaključak.
Prvo, tužitelj tvrdi, s jedne strane, da se Komisija zapravo poziva na četiri sastanka samo u prilog tvrdnji, u uvodnoj izjavi 796. pobijane odluke, da se zabranjeni sporazum odnosio na ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora. S druge strane dodaje da se nijedan od razgovora spomenutih u bilješkama 1417. i 1418. navedenima uz uvodnu izjavu nije odnosio na ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora.
Međutim, tužitelj pogrešno tumači pobijanu odluku, posebno njezinu uvodnu izjavu 796. Naime, s jedne strane, Komisija spominje više od četiri razgovora protivnih tržišnom natjecanju kako bi potkrijepila svoj zaključak da se zabranjeni sporazum odnosio na sve elektrolitske kondenzatore od aluminija i tantala, a ne na neku određenu podvrstu. S druge strane, Komisija u toj uvodnoj izjavi nije namjeravala dokazati da su se rasprave prilikom svakog razgovora ticale ukupne prodaje kondenzatora, već samo potkrijepiti svoj zaključak navodeći kao primjer razgovore iz bilješki 1417. i 1418. Taj argument stoga treba odbiti.
Drugo, tužitelj tvrdi da činjenica da u izjavama pokajnika ne postoji ograničenje u pogledu proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom nije dovoljan dokaz za tvrdnju da je povreda obuhvaćala ukupnu prodaju elektrolitskih kondenzatora.
Međutim, s jedne strane, u točki 318. ove presude podsjeća se na to da, prema sudskoj praksi, sami sudionici u zabranjenom sporazumu određuju koji će proizvodi biti predmet njihovih razgovora i usklađenih djelovanja. S druge strane, iz prethodnih točaka proizlazi da se zaključak Komisije ne temelji samo na izjavama poduzetnika pokajnika. Taj argument stoga treba odbiti.
Treće, tužitelj tvrdi da se iz Priloga II. pobijanoj odluci ne može zaključiti da su osobe koje su sudjelovale u zabranjenom sporazumu u pravilu bile odgovorne za sve elektrolitske kondenzatore zato što se, s jedne strane, u tom prilogu spominje jedino naslov funkcija tih osoba bez navođenja detalja o njihovim točnim odgovornostima i, s druge strane, zato što su se razgovori vodili u Japanu između japanskih zaposlenika, koji u pravilu nisu bili odgovorni za prodaju na tržištu Europe.
Međutim, dovoljno je reći da, s jedne strane, činjenica da detalji o odgovornostima zainteresiranih osoba nisu bili poznati ne isključuje mogućnost da su one obavljale dužnosti u vezi sa svim razmatranim proizvodima, što tužitelj uostalom ni ne osporava. S druge strane, okolnost da te osobe u pravilu nisu bile odgovorne za prodaju u Europi ne isključuje mogućnost da su povremeno za to mogle biti odgovorne. U svakom slučaju treba podsjetiti na to da su osobe koje se spominju na tom popisu bile predstavnici sudionika u zabranjenom sporazumu, tako da su neizbježno obavljale dužnosti povezane s predmetnim proizvodima. Taj argument stoga treba odbiti.
Slijedom svih navedenih razmatranja, ovaj prigovor treba odbiti.
[
omissis
]
e)

Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni pri određivanju novčane kazne
Tim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da je Komisija, izričući mu novčanu kaznu od 72901000 eura, povrijedila načela proporcionalnosti,
ne bis in idem
i jednakog postupanja kao i svoju obvezu obrazlaganja.
[
omissis
]
1)

Prvi dio, koji se odnosi na pogrešan izračun iznosa novčane kazne
Taj se dio može podijeliti u tri prigovora. Prvi prigovor odnosi se na pogrešno korištenje ukupne vrijednosti prihoda od prodaje fakturiranih u EGP‑u za potrebe izračuna iznosa novčane kazne. Drugi prigovor odnosi se na određivanje koeficijenta koji treba primijeniti pri ocjenjivanju težine povrede. Treći prigovor odnosi se na određivanje dodatnog iznosa koji treba uzeti u obzir.
i)

Prvi prigovor, koji se odnosi na pogrešno korištenje ukupne vrijednosti prihoda od prodaje fakturiranih u EGP‑u
Tužitelj u bitnome tvrdi da je Komisija povrijedila načelo proporcionalnosti uzimajući kao osnovu za izračun iznosa novčane kazne ukupnu vrijednost prihoda od prodaje elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala fakturiranih tijekom posljednje godine njegova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
[omissis]
Šesto, valja odbiti argument da je Komisija pogrešno primijenila Smjernice iz 2006. uzimajući kao osnovu za izračun iznosa novčane kazne ukupnu vrijednost prihoda od prodaje fakturiranih u EGP‑u umjesto ukupne vrijednosti prihoda od prodaje odaslane u EGP.
S jedne strane valja istaknuti, kao što to čini Komisija, da se u točki 13. Smjernica iz 2006. ne spominje ni „isporučena prodaja” ni „fakturirana prodaja”. U njoj se spominje samo „ostvarena prodaja” u EGP‑u. Prema tome, baš kao što ne nalažu da treba uzeti u obzir prodaju isporučenu u EGP‑u, Smjernice se ne protive tomu da Komisija koristi prihode od prodaje fakturirane u EGP‑u za izračun vrijednosti prihoda od prodaje svakog poduzetnika unutar EGP‑a (presuda od 17. svibnja 2013., Parker ITR i Parker‑Hannifin/Komisija,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, t.
210.
).
S druge strane, iz sudske prakse doista proizlazi da je, kako bi se mogli utvrditi prihodi od prodaje fakturirani u EGP‑u, potrebno da taj kriterij odražava stvarno stanje tržišta, odnosno da je najprikladniji za utvrđivanje posljedica zabranjenog sporazuma na tržišno natjecanje u EGP‑u (presuda od 17. svibnja 2013., Parker ITR i Parker‑Hannifin/Komisija,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, t.
211.
). Međutim, tužitelj ne objašnjava zbog čega se iz činjenice da Komisija pri izračunu iznosa novčane kazne uzima u obzir određene prodaje koje su fakturirane korisnicima koji se nalaze u EGP‑u, ali su naknadno isporučene na lokacije izvan tog zemljopisnog područja, ne može utvrditi utjecaj povrede na tržišno natjecanje u EGP‑u.
Iz navedenih razmatranja slijedi da tužitelj ne iznosi nijedan dokaz iz kojeg bi se moglo utvrditi da promet ostvaren tijekom cijele posljednje godine njegova sudjelovanja u povredi, kada je riječ o ukupnoj prodaji elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala u EGP‑u, nije bio, u trenutku kada je Komisija donijela pobijanu odluku, pokazatelj njegove stvarne veličine, njegove ekonomske snage na tržištu i razmjera predmetne povrede.
Prema tome, ovaj prigovor treba odbiti.
[
omissis
]
iii)

Treći prigovor, koji se odnosi na određivanje dodatnog iznosa koji treba uzeti u obzir
Tužitelj u bitnome tvrdi da je s obzirom na činjenicu da su sudionicima u zabranjenom sporazumu već bile izrečene značajne novčane kazne u trećim zemljama, kojima su uzeti u obzir globalni aspekti povrede kao i preventivni učinak, Komisija povrijedila načelo
ne bis in idem
i načelo proporcionalnosti time što je uz osnovni iznos odredila i dodatni iznos kako bi se sudionici u zabranjenom sporazumu odvratili od budućeg sudjelovanja u eventualnim zabranjenim sporazumima.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Prije svega, iz uvodne izjave 1009. pobijane odluke vidljivo je da je Komisija navela da bi, imajući u vidu specifične okolnosti konkretnog slučaja i kriterije razmatrane u odjeljku 8.3.3.1, postotni iznos koji na osnovi preventivnog djelovanja treba primijeniti na dodatni iznos trebao biti 16 %.
Valja podsjetiti na to da je načelo
ne bis in idem
, također predviđeno člankom 4. Protokola br. 7 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950., temeljno načelo prava Unije čije poštovanje osigurava sud (vidjeti presudu od 29. lipnja 2006., SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, t.
26.
te navedenu sudsku praksu).
Načelo
ne bis in idem
zabranjuje sankcioniranje iste osobe više puta za isto nezakonito djelovanje kako bi se zaštitio isti pravni interes. Primjena tog načela podliježe ispunjavanju triju kumulativnih uvjeta, a to su jednakost radnji, jednakost počinitelja i jednakost zaštićenog pravnog interesa (vidjeti presudu od 27. rujna 2006., Roquette Frères/Komisija,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, t.
278.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, kao prvo, budući da tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo
ne bis in idem
time što mu je izrekla novčanu kaznu za sudjelovanje u zabranjenom sporazumu koje su već sankcionirala tijela trećih država, treba istaknuti da se načelo
ne bis in idem
ne može primjenjivati u slučaju poput ovog u kojem postupci pokrenuti i sankcije izrečene od, s jedne strane, Komisije i, s druge strane, tijela trećih zemalja, očito nemaju iste ciljeve (vidjeti po analogiji presudu od 27. rujna 2006., Roquette Frères/Komisija,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, t.
280.
i
281.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, dok je u prvom slučaju riječ o očuvanju nenarušenog tržišnog natjecanja unutar EGP‑a, tražena se zaštita u drugom slučaju odnosi na tržište treće zemlje. Uvjet jednakosti zaštićenog pravnog interesa, koji je nužan da bi se moglo primijeniti načelo
ne bis in idem
, dakle nije ispunjen.
Osim toga, tužitelj se ne poziva niti dokazuje postojanje pravnog načela odnosno pravila ili konvencije međunarodnog javnog prava koji tijelima i sudovima različitih država zabranjuju da vode progon ili osude osobu zbog istih radnji koje proizvode posljedice na njihovu području ili u granicama njihove nadležnosti. Ako nema dokaza o postojanju takvog pravila ili konvencije koji obvezuju Uniju i treće države te kojima se predviđa takva zabrana, Komisija ne može imati takvu obvezu (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2006., SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, t.
34.
).
Prema tome, tvrdnju tužitelja da je Komisija povrijedila načelo
ne bis in idem
treba odbiti.
Drugo, budući da tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo proporcionalnosti time što prilikom određivanja dodatnog postotnog iznosa koji treba primijeniti nije uzela u obzir činjenicu da su novčane kazne koje su mu odredile druge države već uključivale preventivno djelovanje, treba podsjetiti na to da se u točki 25. Smjernica iz 2006. navodi da „bez obzira na trajanje sudjelovanja poduzetnika u povredi, Komisija u osnovni iznos uključuje iznos od između 15 % i 25 % vrijednosti prihoda od prodaje kako je definirano gore u odjeljku A kako bi odvratila poduzetnike od samog sklapanja horizontalnih sporazuma o određivanju cijena, podjeli tržišta i ograničenju proizvodnje”.
Osim toga, važno je napomenuti da bilo koji argument vezan uz postojanje novčanih kazni koje su izrekla tijela treće države može biti uzet u obzir samo u okviru diskrecijskog prava koje Komisija uživa u području određivanja novčanih kazni za povrede prava tržišnog natjecanja Unije. Prema tome, iako se ne može isključiti da Komisija ima mogućnost uzeti u obzir novčane kazne koje su prethodno izrekla tijela trećih država, ona ipak ne može imati takvu obvezu. Naime, cilj odvraćanja, kojim se Komisija ima pravo voditi prilikom određivanja iznosa novčane kazne, namijenjen je osiguravanju toga da se poduzetnici pridržavaju pravila o tržišnom natjecanju utvrđenih UFEU‑om za potrebe obavljanja svojih djelatnosti na unutarnjem tržištu. Prema tome, kada ocjenjuje preventivno djelovanje novčane kazne koju mora izreći zbog povrede navedenih pravila, Komisija nije dužna uzeti u obzir sankcije koje su protiv poduzetnika eventualno izrečene zbog povreda pravila o tržišnom natjecanju trećih država (vidjeti presudu od 29. lipnja 2006., SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, t.
36.
i
37.
te navedenu sudsku praksu).
Tvrdnju tužitelja o povredi načela proporcionalnosti stoga treba odbiti.
Slijedom svih navedenih razmatranja, prvi dio ovog tužbenog razloga treba odbiti.
2)

Drugi dio, koji se odnosi na neuzimanje u obzir olakotnih okolnosti koje idu u prilog tužitelju
[
omissis
]
i)

Prvi prigovor, koji se odnosi na činjenicu da iznos novčane kazne ne odražava u dovoljnoj mjeri nenazočnost tužitelja na sastancima MK
Tužitelj u bitnome tvrdi da iznos smanjenja koji mu je odobren zbog njegova nesudjelovanja na sastancima MK nije u skladu s načelima proporcionalnosti i jednakog postupanja.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Prije svega, iz uvodne izjave 1023. pobijane odluke vidljivo je da je Komisija tužitelju odobrila, na osnovi olakotnih okolnosti, smanjenje od 3 % osnovnog iznosa izrečene novčane kazne uz obrazloženje da nije dokazano njegovo sudjelovanje na sastancima MK i da ništa ne upućuje na to da je za njih znao.
Kao prvo, tužitelj tvrdi da smanjenje koje mu je odobreno zbog njegova nesudjelovanja na sastancima MK nije bilo dovoljno imajući u vidu važnost tih sastanaka u kvalifikaciji povrede.
Prema sudskoj praksi, odobravanje smanjenja osnovnog iznosa novčane kazne na osnovi olakotnih okolnosti nužno je povezano s okolnostima konkretnog slučaja koje Komisiju mogu navesti na to da smanjenje ne odobri poduzetniku koji je stranka nezakonitog sporazuma. Naime, priznavanje koristi od olakotne okolnosti u situacijama kad je neki poduzetnik stranka očito nezakonitog sporazuma, za koji je znao ili je morao znati da čini povredu, ne smije dovesti do toga da izrečena novčana kazna izgubi svoj preventivni učinak te da se ugrozi korisni učinak članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti presudu od 2. veljače 2012., Denki Kagaku Kogyo i Denka Chemicals/Komisija,
T‑83/08
, neobjavljena,
EU:T:2012:48
, t.
237.
i navedenu sudsku praksu).
Iako su okolnosti koje se navode u popisu iz točke 29. Smjernica iz 2006. zasigurno među onima koje Komisija u određenom slučaju može uzeti u obzir, ona nije dužna automatski odobriti dodatno smanjenje na toj osnovi čim poduzetnik iznese dokaze koji bi mogli upućivati na postojanje jedne od tih okolnosti s obzirom na to da primjerenost eventualnog smanjenja novčane kazne zbog olakotnih okolnosti treba ocjenjivati iz opće perspektive vodeći računa o svim relevantnim okolnostima (vidjeti u tom smislu presudu od 2. veljače 2012., Denki Kagaku Kogyo i Denka Chemicals/Komisija,
T‑83/08
, neobjavljena,
EU:T:2012:48
, t.
240.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, istaknuto je da je, prvo, tužitelj bio uključen tijekom gotovo cijelog trajanja povrede, odnosno gotovo dvanaest od četrnaest godina koliko je trajao zabranjeni sporazum. Drugo, unatoč nesudjelovanju na sastancima MK, tužitelj je bio prisutan na 52 multilateralna sastanka, među njima i na sastancima ECC, ATC i CUP, te u šest bilateralnih i trilateralnih kontakata. Treće, tužitelj nije osporio da su sastanci CUP bili dopuna sastancima MK i da su ih sudionici u zabranjenom sporazumu smatrali „neslužbenim sastancima” koji su održavani usporedno s potonjima s obzirom na to da su u pravilu bili organizirani tjedan dana nakon njih i da su okupljali većinu njihovih sudionika. Četvrto, svi razgovori protivni tržišnom natjecanju dio su istog općeg plana s jedinstvenim ekonomskim ciljem. Osim toga, iz pobijane odluke ne proizlazi da su sastanci MK imali posebnu važnost u odnosu na druge sastanke.
Osim toga, kada je riječ o smanjenjima koja su odobravana u drugim predmetima, u točkama 505. i 506. ove presude podsjeća se na to da ranija praksa odlučivanja Komisije ne može biti pravni okvir za novčane kazne u području tržišnog natjecanja.
Imajući u vidu ta razmatranja, treba istaknuti da tužitelj, unatoč tomu što nije prisustvovao sastancima MK, nije u pravu kada tvrdi da je njegovo sudjelovanje u zabranjenom sporazumu bilo ograničeno i da je imalo stupanj štetnosti koji opravdava znatnije smanjenje novčane kazne. Iz toga slijedi da Komisija nije povrijedila načelo proporcionalnosti. Tvrdnju tužitelja stoga valja odbiti.
Kao drugo, tužitelj prigovara Komisiji jer mu je odobrila isto smanjenje kao i sudionicima u zabranjenom sporazumu koji nisu prisustvovali sastancima CUP, iako nisu bili u usporedivim situacijama imajući u vidu važnost sastanaka MK u odnosu na sastanke CUP za kvalifikaciju povrede.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo jednakog postupanja, koje je opće načelo prava Unije utvrđeno člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa različito i da se u različitim situacijama ne postupa na isti način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., InnoLux/Komisija,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, t.
77.
i
78.
te navedenu sudsku praksu).
Kada je riječ o određivanju iznosa novčane kazne, tom se načelu protivi postupanje kojim Komisija diskriminira, primjenom različitih metoda izračuna, poduzetnike koji su sudjelovali u sporazumu ili usklađenom djelovanju protivnom članku 101. stavku 1. UFEU‑a (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., InnoLux/Komisija,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, t.
79.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, prvo, u točki 529. ove presude istaknuto je da sastanci MK nisu imali neku posebnu važnost u odnosu na druge sastanke. Drugo, iz uvodne izjave 1022. pobijane odluke vidljivo je da je Komisija smatrala da su Sanyo, NEC Tokin i Matsuo odgovorni za cjelokupnu jedinstvenu i trajnu povredu, uz iznimku sastanaka CUP s obzirom na to da njihovo sudjelovanje na tim sastancima nije dokazano i da ništa ne upućuje na to da su za njih znali.
Komisija je dakle smatrala da su ti poduzetnici, slično kao i tužitelj, bili odgovorni za cjelokupnu jedinstvenu i trajnu povredu, osim za skupinu sastanaka za koju njihovo sudjelovanje nije bilo dokazano.
U tim okolnostima, Komisija je odobravanjem istog smanjenja svim tim poduzetnicima poštovala načelo jednakog postupanja koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa različito i da se u različitim situacijama ne postupa na isti način, osim ako takvo postupanje nije objektivno opravdano.
Prema tome, Komisija nije povrijedila načelo jednakog postupanja. Tvrdnju tužitelja stoga valja odbiti.
Iz svega navedenog proizlazi da prvi prigovor treba odbiti.
[
omissis
]
2.

Zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne
Drugim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj traži od Općeg suda da, u svakom slučaju, iskoristi svoju neograničenu nadležnost kako bi svojom ocjenom zamijenio ocjenu Komisije u pogledu iznosa novčane kazne te da slijedom toga smanji iznos novčane kazne koja mu je izrečena.
Prije svega valja istaknuti da se tužitelj u prilog osnovanosti prvog dijela tužbenog zahtjeva poziva na argumentaciju iznesenu u potporu četvrtom tužbenom razlogu, koji se temelji na očitim pogreškama počinjenima prilikom određivanja iznosa novčane kazne.
Valja podsjetiti na to da neograničena nadležnost, koju sudovima Unije priznaje članak 31. Uredbe br. 1/2003 u skladu s člankom 261. UFEU‑a, ovlašćuje sud da, osim pukog nadzora zakonitosti sankcije, vlastitom ocjenom u pogledu utvrđivanja iznosa te sankcije zamijeni ocjenu Komisije, autora akta u kojem je taj iznos prvotno utvrđen. Slijedom toga, sud Unije može preinačiti pobijani akt, čak i ako ga ne poništi, kako bi ukinuo, smanjio ili povećao izrečenu novčanu kaznu, pri čemu se ta nadležnost izvršava uzimajući u obzir sve činjenične okolnosti (vidjeti presudu od 25. srpnja 2018., Orange Polska/Komisija,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
, t.
106.
i navedenu sudsku praksu).
Kako bi udovoljio zahtjevima nadzora na temelju neograničene nadležnosti u smislu članka 47. Povelje o temeljnim pravima u pogledu novčane kazne, sud Unije dužan je u izvršavanju ovlasti iz članaka 261. i 263. UFEU‑a ispitati svaki pravni ili činjenični prigovor kojim se želi dokazati da iznos novčane kazne nije u skladu s težinom i trajanjem povrede (vidjeti presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
, t.
180.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, važno je naglasiti da izvršavanje neograničene nadležnosti nije isto što i nadzor po službenoj dužnosti te podsjetiti na to da je postupak pred sudovima Unije kontradiktoran. Osim kada je riječ o apsolutnim zaprekama vođenju postupka koje sudac mora ispitati po službenoj dužnosti, kao što je nepostojanje obrazloženja pobijane odluke, na tužitelju je obveza isticanja tužbenih razloga protiv te odluke i podnošenja dokaza koji idu u prilog tim razlozima (vidjeti presudu od 9. lipnja 2016., Repsol Lubricantes y Especialidades i dr./Komisija,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
, t.
85.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, prilikom izvršavanja neograničene nadležnosti Opći sud nije vezan Smjernicama iz 2006. koje ne prejudiciraju ocjenu novčane kazne od strane suda Unije. Naime, iako je Komisija prilikom primjene pravila koja si je sama odredila, kao što su Smjernice iz 2006., dužna poštovati načelo zaštite legitimnih očekivanja, to načelo ne može na isti način vezivati sudove Unije ako se njima ne predviđa primjena neke određene metode za utvrđivanje novčanih kazni u izvršavanju njihove neograničene nadležnosti, nego razmatraju od slučaja do slučaja situacije koje su pred njih izložene uzimajući u obzir sve s njima povezane činjenične i pravne okolnosti (vidjeti presudu od 14. svibnja 2014., Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, iz sudske prakse Suda također proizlazi da u izvršavanju neograničene nadležnosti prilikom određivanja iznosa novčanih kazni ne smije doći do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u sporazumu protivnom pravilima tržišnog natjecanja iz prava Unije. Ako u odnosu na jedno od tih društava Opći sud konkretno namjerava odstupiti od metode izračuna koju primjenjuje Komisija, a koju nije doveo u pitanje, on za to mora iznijeti razloge u svojoj presudi (vidjeti presudu od 14. svibnja 2014., Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, t.
60.
i navedenu sudsku praksu).
Opći sud dakle ima pravo smanjiti novčanu kaznu na niži iznos od onoga koji proizlazi iz primjene Smjernica iz 2006. ako to opravdavaju okolnosti predmeta u kojem odlučuje. Međutim, tužitelj u tom slučaju mora iznijeti relevantne razloge koji mogu opravdati takvo smanjenje i potkrijepiti ih dokazima (vidjeti presudu od 14. svibnja 2014., Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, t.
310.
i navedenu sudsku praksu).
U svjetlu tih razmatranja treba ispitati mogu li okolnosti na koje se poziva tužitelj, čak i u slučaju da ne postoji pogreška koja se tiče prava ili pogreška u ocjeni Komisije, opravdati smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena pobijanom odlukom.
Kao prvo, kada je riječ o izračunu vrijednosti prihoda od prodaje, u okviru ispitivanja prvog prigovora iz prvog dijela četvrtog tužbenog razloga utvrđeno je, prije svega, da je uzimanje u obzir ukupne vrijednosti prihoda od prodaje dotičnih proizvoda tijekom posljednje godine sudjelovanja u zabranjenom sporazumu kao osnove za izračun novčane kazne moglo biti dobar pokazatelj razmjera povrede na mjerodavnom tržištu kao i njezine ekonomske važnosti za poslovanje sudionika u zabranjenom sporazumu.
Osim toga, valja istaknuti da argumentacija koju u tom pogledu iznosi tužitelj nije u dovoljnoj mjeri precizna da bi Opći sud mogao shvatiti na koji način tužitelj određuje osnovicu i alternativne metode izračuna na koje se oslanja. Tužitelj naime smatra, temeljeći se na informacijama navedenima u studiji koju je provela neovisna agencija, da iznos novčane kazne treba smanjiti kako bi se utvrdio na razini između 25 i 40 milijuna eura. Nadalje, predložena osnovica i načini izračuna ne pružaju nikakvu naznaku u pogledu činjenice mogu li oni odražavati razmjere povrede na mjerodavnom tržištu kao i njezine ekonomske važnosti za poslovanje tužitelja te pritom osigurati pridržavanje načela jednakog postupanja prema sudionicima u zabranjenom sporazumu.
Nadalje, prilikom ispitivanja prvog prigovora iz prvog dijela drugog tužbenog razloga istaknuto je da je tužitelj sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja nije bila ograničena na jednu određenu vrstu elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala, već je obuhvaćala široki spektar elektrolitskih kondenzatora od aluminija i tantala te nije bila ograničena na određene korisnike.
Naposljetku, u točki 482. ove presude istaknuto je da su interne specifičnosti na koje se tužitelj poziva vezano uz strukturu njegove prodaje isključivo dio njegove poslovne strategije te same po sebi ne čine posebnosti koje opravdavaju primjenu različite metode izračuna za određivanje vrijednosti prihoda od prodaje.
Kao drugo, kada je riječ o smanjenju koeficijenta težine povrede koji je prihvatila Komisija, a na koje se tužitelj poziva u sklopu drugog prigovora iz prvog dijela četvrtog tužbenog razloga, valja prije svega istaknuti da, prvo, tužitelj nije precizirao ni posebnosti koje opravdavaju smanjenje postotnog iznosa koje je prihvatila Komisija ni postotni iznos po kojem bi trebalo odrediti taj koeficijent. Drugo, u točki 502. ove presude istaknuto je da je predmetna povreda po samoj svojoj prirodi činila jedno od najtežih ograničenja tržišnog natjecanja. Treće, u točki 367. ove presude istaknuto je da je tužitelj sudjelovao u povredi tijekom gotovo cijelog njezina trajanja, odnosno gotovo dvanaest od četrnaest godina koliko je trajao zabranjeni sporazum. Četvrto, iz ispitivanja drugog prigovora iz prvog dijela drugog tužbenog razloga proizlazi da je povreda obuhvaćala cijelo područje EGP‑a. Peto, ako je tužitelj upućivanjem na koeficijent koji je Komisija prihvatila u drugim odlukama namjeravao dokazati postojanje eventualne diskriminacije u konkretnom slučaju, u tom pogledu treba podsjetiti na to da Opći sud nije vezan Komisijinom praksom odlučivanja (vidjeti po analogiji presudu od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
78.
).
Kao treće, kada je riječ o smanjenju dodatnog iznosa koji je prihvatila Komisija, a o kojem je riječ u trećem prigovoru iz prvog dijela četvrtog tužbenog razloga, treba prvo napomenuti da je u točki 519. ove presude istaknuto da se preventivno djelovanje novčane kazne izrečene zbog povrede pravila o tržišnom natjecanju Unije ne može ocjenjivati prema tome jesu li poduzetniku eventualno bile izrečene sankcije zbog povreda pravila o tržišnom natjecanju trećih država. Drugo, Komisija je u konkretnom slučaju prihvatila dodatni iznos od 16 % vrijednosti prihoda od prodaje, tj. približno najmanji postotni iznos koji je mogla odrediti u skladu s točkom 25. Smjernica iz 2006.
Kao četvrto, kada je riječ o značajnijem smanjenju njegove novčane kazne zbog olakotnih okolnosti, u točki 531. ove presude istaknuto je da tužitelj, unatoč tomu što nije prisustvovao sastancima MK, nije u pravu kada tvrdi da je njegovo sudjelovanje u zabranjenom sporazumu bilo ograničeno i da je imalo manji stupanj štetnosti koji opravdava takvo smanjenje. U točki 536. ove presude također je istaknuto da je Komisija slično smanjenje odobrila svim poduzetnicima kod kojih je odgovornost bila utvrđena za ukupnu povredu, uz iznimku skupine sastanaka za koje njihovo sudjelovanje nije dokazano.
Kao peto, u točki 546. ove presude utvrđeno je da je tužitelj morao znati da je njegovo djelovanje kažnjivo, pa stoga nije mogao tvrditi da u najgorem slučaju može biti odgovoran samo za povredu počinjenu nepažnjom.
Kao šesto, u točki 564. ove presude utvrđeno je da se tužitelj neosnovano pozivao na postojanje olakotne okolnosti vezano uz njegovo konkurentsko djelovanje na tržištu. Konkretno, u spisu nema nikakvih dokaza o tome da je tužitelj postupao različito od drugih sudionika u zabranjenom sporazumu i da je narušavao funkcioniranje zabranjenog sporazuma.
Iz svega navedenog proizlazi da nijedna od činjeničnih i pravnih okolnosti na koje se tužitelj poziva u prilog smanjenju kazne koja mu je izrečena ne opravdava, posebno ne s gledišta načela proporcionalnosti i jednakog postupanja, prihvaćanje različite metode izračuna od one koju je usvojila Komisija, a koja može dovesti do takvog smanjenja. Prema tome, nema potrebe da Opći sud u konkretnom slučaju iskoristi svoju neograničenu ovlast.
Stoga valja odbiti tužiteljev zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne, a prema tome i tužbu u cijelosti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvo Nichicon Corporation snosit će vlastite troškove te troškove Europske komisije.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 29. rujna 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.