CELEX: 62020CJ0272
Recurs
Funcție publică
Personalul Băncii Centrale Europene (BCE)
Remunerație
Concurs
Egalitate de tratament între candidații interni și externi
Încadrare în treaptă

Prin recursul formulat, domnul Sebastian Veit solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 2 aprilie 2020, Veit/BCE (T‑474/18, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2020:140
), prin care s‑a respins cererea sa întemeiată pe articolul 270 TFUE și pe articolul 50a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și având ca obiect anularea, pe de o parte, a deciziei Băncii Centrale Europene (BCE) din 3 ianuarie 2018 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care aceasta nu îl încadrează decât în treapta 17 din grupa de salarizare F/G, și, pe de altă parte, a deciziei BCE din 25 mai 2018 prin care s‑a respins reclamația sa (denumită în continuare „decizia din 25 mai 2018”).
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
Istoricul cauzei, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 1-11 din hotărârea atacată, se prezintă după cum urmează.
La 1 octombrie 2015, în urma unui concurs, BCE l‑a recrutat pe domnul Veit, pentru perioada cuprinsă între 1 octombrie 2015 și 30 septembrie 2018, în calitate de analist în domeniul supravegherii la Direcția Generală (DG) de supraveghere microprudențială IV. Contractul recurentului era un contract pe perioadă determinată care, la expirarea sa, putea fi transformat într‑un contract pe perioadă nedeterminată.
Cu ocazia recrutării sale, recurentul a fost încadrat, în conformitate cu anunțul pentru ocuparea unui post vacant, în grupa de salarizare E/F, potrivit structurii salariale a BCE. În cadrul acestei grupe, BCE i‑a acordat treapta 70 pentru experiența profesională anterioară de aproximativ unsprezece ani și jumătate la Deutsche Bundesbank (Banca Federală a Germaniei), care, potrivit unei practici administrative constante, astfel cum a fost codificată într‑un document intitulat
Salary Proposal Guidelines
(Orientările privind propunerile de salarizare), adoptat de DG Resurse Umane a BCE la 30 aprilie 2012 (denumită în continuare „practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului”), a fost calculată prin aplicarea proporției de șase trepte pentru fiecare an de experiență profesională anterioară dobândită la un nivel echivalent sau superior celui al postului vacant, și anume 6 × 11,5 = 69 de trepte, care au fost adăugate primei trepte din grupa de salarizare E/F, ceea ce a avut drept rezultat treapta 70.
În cadrul procedurii de revizuire anuală a salariilor și a primelor pentru perioada cuprinsă între 1 septembrie 2015 și 31 august 2016, recurentului i‑au fost acordate patru trepte suplimentare și a ajuns astfel la treapta 74 din grupa de salarizare E/F.
La 27 februarie 2017, în urma unui concurs, BCE l‑a promovat temporar pe recurent într‑o grupă de salarizare mai ridicată, pentru perioada cuprinsă între 1 martie 2017 și 30 septembrie 2018, în calitate de supervizor la divizia de supraveghere a băncilor importante IX din cadrul DG de supraveghere microprudențială II, încadrându‑l în treapta 17 din grupa de salarizare F/G. Contractul recurentului era, în acest temei, un contract pe perioadă determinată care nu putea fi transformat într‑un contract pe perioadă nedeterminată.
La 2 iunie 2017, BCE a publicat două anunțuri pentru ocuparea unui post vacant, unul adresat candidaților interni, iar celălalt adresat candidaților externi, al căror conținut era comparabil, pentru posturi de supervizori bancari în cadrul DG de supraveghere microprudențială I, încadrați în grupa de salarizare F/G. În cadrul concursului organizat în acest scop (denumit în continuare „concursul în cauză”), candidații interni și externi au participat la aceeași procedură de selecție.
Întrucât candidatura recurentului a fost reținută la 3 ianuarie 2018, BCE a adoptat decizia în litigiu, prin care l‑a transferat pe recurent, de la 1 ianuarie 2018, pe un post de supervizor la divizia de supraveghere a băncilor importante I din cadrul DG de supraveghere microprudențială I, promovându‑l în grupa de salarizare F/G și încadrându‑l în treapta 17 a acesteia.
Încadrarea recurentului în treapta 17 din grupa de salarizare F/G în decizia în litigiu se întemeia pe articolul 5 alineatul (1) din Circulara administrativă 2/2011 din 19 iulie 2011 privind promovarea (denumită în continuare „Circulara 2/2011”), potrivit căreia salariul de bază al unui candidat intern promovat într‑o grupă de salarizare mai ridicată corespunde, la momentul la care o promovare produce efecte, primei trepte din grupa de salarizare aferentă noului post sau este majorat cu 3 %, fiind reținut cuantumul cel mai ridicat. În speță, salariul de bază al recurentului corespunzător postului său de analist în domeniul supravegherii, încadrat în treapta 74 din grupa de salarizare E/F, a fost majorat cu 3 %, acest nivel corespunzând treptei 17 din grupa de salarizare F/G.
Prin e‑mailul din 8 februarie 2018, recurentul a solicitat o reexaminare precontencioasă a deciziei în litigiu. El solicita în esență să fie încadrat în treapta 83 din grupa de salarizare F/G.
Directorul general adjunct al DG Resurse Umane a BCE a respins această cerere printr‑o decizie din 27 februarie 2018.
Printr‑un e‑mail din 6 aprilie 2018, recurentul a introdus o reclamație. Aceasta a fost respinsă printr‑o decizie a președintelui BCE, primită de recurent la 6 iunie 2018, și anume decizia din 25 mai 2018.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 august 2018, recurentul a formulat o acțiune având ca obiect anularea atât a deciziei în litigiu, cât și a deciziei din 25 mai 2018.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins această acțiune. În special, Tribunalul a constatat că candidații interni și candidații externi care au reușit la concursul respectiv se află în situații comparabile în vederea încadrării lor în treaptă. În plus, acesta a arătat că aplicarea unor norme diferite în acest scop – articolul 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011 aplicat candidaților interni precum recurentul și practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului aplicată candidaților externi – poate determina rezultate diferite, deși experiența profesională anterioară relevantă a candidaților interni și externi este aceeași. Tribunalul a statuat însă că această diferență de tratament este justificată și proporțională.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, recurentul solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate, precum și a deciziei în litigiu, astfel cum a fost precizată prin decizia din 25 mai 2018, și
–
obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată.
BCE solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
Cu privire la admisibilitate
Argumentația părților
BCE susține, cu titlu introductiv, că recursul este inadmisibil în totalitate pentru motivul că recurentul nu are interesul de a exercita acțiunea întrucât anularea hotărârii atacate nu poate conduce la schimbarea încadrării acestuia în treapta 83 din grupa sa de salarizare F/G.
În această privință, BCE arată că argumentația recurentului potrivit căreia BCE era obligată să îl încadreze în treapta 83, iar nu în treapta 17 din grupa de salarizare F/G, se întemeiază pe o supoziție eronată. Recurentul ar susține că atât activitatea pe care a exercitat‑o anterior la Deutsche Bundesbank, care se încadrează în categoria medie (
gehobener Dienst
) a agenților acestei bănci, care ar corespunde nivelului de analist și care ar fi fost luată în considerare pentru încadrarea sa în grupa de salarizare E/F la momentul recrutării sale de către BCE ca analist în domeniul supravegherii (
Supervision Analyst
) în cursul anului 2015, cât și experiența profesională dobândită în cadrul activității sale de analist în domeniul supravegherii (
Supervision
), în grupa de salarizare E/F la BCE, corespund pe deplin nivelului activității pe care ar exercita‑o ca supervizor bancar (
Banking Supervisor
) în grupa de salarizare F/G, ca urmare a concursului în cauză. Recurentul ar aprecia astfel că această experiență profesională, deși a fost dobândită exclusiv într‑o grupă de salarizare inferioară, trebuia, ca urmare a promovării sale, să fie luată în considerare din nou pentru calcularea salariului său.
Potrivit BCE, această supoziție este inexactă. Astfel, din dosar ar rezulta, fără ca o constatare materială sau o evaluare a faptelor să fie necesară în acest scop, că o experiență profesională dobândită înainte de intrarea în funcție și relevantă pentru o încadrare în grupa de salarizare E/F nu este, în principiu, echivalentă cu o experiență profesională relevantă pentru o încadrare în grupa de salarizare F/G. Pentru acest motiv, experiența profesională dobândită ca analist în domeniul supravegherii (
Supervision Analyst
) la BCE nu ar putea fi luată în considerare din nou pentru încadrarea recurentului în grupa de salarizare F/G. În acest context, BCE trimite la conceptul de bază al practicii sale administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, consacrat de Orientările privind propunerile de salarizare (
Salary Proposal Guidelines
), potrivit căruia, „în general, este luată în considerare experiența relevantă pentru funcția care trebuie exercitată și dobândită la acest nivel”.
Mai precis, BCE arată, în primul rând, în ceea ce privește pretinsa lipsă a justificării inegalității de tratament invocate, că trimiterea făcută de recurent în recursul său la punctul 61 și următoarele din hotărârea atacată nu respectă cerințele care decurg din articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, potrivit căruia motivele și argumentele de drept invocate identifică cu precizie aspectele din motivarea deciziei Tribunalului care sunt contestate.
În al doilea rând, prin argumentația potrivit căreia Tribunalul a ignorat valoarea experienței profesionale pe care o dobândise recurentul înainte de intrarea sa în funcție la BCE, acesta din urmă ar formula susțineri de fapt vădit inadmisibile în stadiul recursului. În special, argumentul potrivit căruia experiența profesională dobândită la Deutsche Bundesbank este de asemenea „relevantă” pentru încadrarea persoanei interesate după ce candidatura sa pentru postul de supervizor în grupa de salarizare F/G a fost reținută ar necesita calificarea acestei experiențe drept „relevantă”, în sensul practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului. Or, această calificare ar echivala cu o apreciere de fapt care nu este de competența Curții în cadrul recursului.
În al treilea rând, ar fi inadmisibilă argumentația recurentului prin care acesta reproșează Tribunalului că a apreciat, la punctul 73 din hotărârea atacată, că, prin aplicarea în speță a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, există un risc de a lua în considerare de două ori aceeași experiență profesională. Astfel, recurentul ar reproșa Tribunalului că nu a ținut seama de faptul că experiența sa profesională dobândită la Deutsche Bundesbank ar fi trebuit să fie reținută de două ori, pentru motivul că era „relevantă”, atât în cadrul recrutării sale în grupa de salarizare E/F, cât și, în urma concursului în cauză, în grupa de salarizare F/G.
Aprecierea Curții
În primul rând, în măsura în care BCE susține că recurentul nu are interesul de a exercita acțiunea pentru motivul că anularea hotărârii atacate nu poate conduce la încadrarea sa în treapta 83 din grupa de salarizare F/G, argumentația acesteia trebuie înlăturată.
În această privință, este necesar să se arate că, pentru a respinge recursul ca inadmisibil pentru motivul invocat de BCE, ar trebui să se demonstreze că recurentul nu ar fi fost plasat într‑o treaptă mai ridicată în cazul în care i s‑ar fi aplicat, în urma concursului în cauză, practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului. Or, după cum susține în esență BCE însăși, problema dacă experiența profesională anterioară a recurentului poate fi calificată drept „relevantă”, în sensul acestei practici, care prevede că li se acordă candidaților șase trepte pe an de experiență profesională anterioară dobândită la un nivel echivalent sau superior celui al postului vacant, este o chestiune de fapt care nu a fost apreciată de Tribunal în hotărârea atacată și care nu poate fi examinată de Curte în cadrul recursului.
Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 71 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a limitat să constate că „nu este exclus” ca aplicarea în cazul candidaților interni, precum recurentul, a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului să fi putut conduce la o încadrare într‑o treaptă superioară.
Or, potrivit unei jurisprudențe consacrate, din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene rezultă că recursul se limitează la chestiuni de drept. Tribunalul este, așadar, singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente. Aprecierea acestor fapte nu constituie, în consecință, cu excepția cazului denaturării lor, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs (Hotărârea din 26 martie 2019, Comisia/Italia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, nu revine Curții sarcina de a stabili dacă, în cazul în care practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului ar fi fost aplicată recurentului, acesta din urmă ar fi fost încadrat într‑adevăr în treapta 83, în loc să fie încadrat în treapta 17 din grupa de salarizare F/G.
Pe de altă parte, dacă o cerere a recurentului prin care solicită Curții să efectueze o constatare în acest sens sau să oblige BCE să ia o decizie de încadrare în această treaptă 83 ar fi fost într‑adevăr inadmisibilă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 iulie 1984, Angelidis/Comisia,
17/83
,
EU:C:1984:267
, punctele
-
), prin argumentația sa cu privire la acest aspect, recurentul nu formulează o astfel de cerere, ci se limitează să sublinieze consecințele care decurg, în opinia sa, din încălcarea principiului egalității de tratament săvârșită de BCE și, la rândul său, de Tribunal. Or, o asemenea argumentație nu poate determina inadmisibilitatea recursului, întrucât acesta din urmă se întemeiază pe principiul general menționat și ridică astfel o problemă de drept.
În al doilea rând, în ceea ce privește, mai întâi, argumentația BCE expusă la punctul 20 din prezenta hotărâre, trebuie să se observe că punctul din cererea de recurs în care se face o trimitere generală la punctul 61 și următoarele din hotărârea atacată nu urmărește decât să amintească o parte din conținutul acestei hotărâri. Or, în continuarea cererii de recurs, recurentul identifică punctele specifice din hotărârea menționată în cadrul argumentelor pe care le invocă împotriva punctului 61 și următoarele menționate, și anume punctele 63-66, 68, 72, 73 și 75 din aceeași hotărâre. Mai trebuie adăugat că partea din hotărârea atacată vizată în speță, și anume aprecierea Tribunalului referitoare la problema justificării diferenței de tratament în cauză, nu cuprinde decât aproximativ 20 de puncte, astfel încât, cu ajutorul punctelor specifice din această hotărâre identificate de recurent în cererea de recurs, nu poate fi constatată nicio ambiguitate în ceea ce privește identificarea punctelor din hotărârea menționată vizate de aceasta.
În continuare, în măsura în care recurentul reproșează Tribunalului că a nesocotit valoarea experienței profesionale pe care a dobândit‑o anterior intrării sale în funcție la BCE, el încearcă să demonstreze că, ținând seama de perioadele lungi de muncă anterioare relevante în afara BCE și de perioada scurtă de activitate în cadrul BCE, ar fi trebuit să îi fie aplicat principiul potrivit căruia participanții la un concurs general merită un tratament egal, astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
).
Prin această argumentație, recurentul nu solicită, așadar, Curții să efectueze o nouă apreciere a faptelor, ci contestă interpretarea dată de Tribunal jurisprudenței relevante a Curții în materie. Argumentația menționată este, prin urmare, admisibilă.
În sfârșit, în măsura în care îi reproșează Tribunalului că a apreciat, la punctul 73 din hotărârea atacată, că, prin aplicarea în speță a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, există riscul de a lua în considerare de două ori aceeași experiență profesională, recurentul nu repune în discuție aprecierea acestor fapte de către Tribunal ca atare. El contestă, în schimb, aprecierea Tribunalului potrivit căreia principiul egalității de tratament nu impune ca aceeași experiență profesională a unui candidat intern să fie luată în considerare a doua oară, chiar dacă, după caz, luarea în considerare inițială a acestei experiențe nu permite o încadrare în treaptă a acestui candidat la fel de favorabilă precum cea care ar fi rezultat din aplicarea normelor aplicabile candidaților externi. Prin urmare, argumentația invocată de recurent în această privință este admisibilă.
Cu privire la fond
Argumentația părților
Prin intermediul motivului său unic, recurentul susține că Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament, astfel cum este consacrat la articolul 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), atunci când a apreciat că diferența de tratament pe care a evidențiat‑o în mod întemeiat la punctele 52-55 din hotărârea atacată era justificată pe baza unui criteriu obiectiv și rezonabil și era proporțională cu scopul urmărit de această diferență de tratament.
În primul rând, în ceea ce privește aprecierea Tribunalului referitoare la existența unei justificări, recurentul susține că, la punctul 61 și următoarele din hotărârea atacată, Tribunalul nu a ținut seama de o diferență importantă care există între articolul 32 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) și practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului. Astfel, experiența profesională anterioară relevantă a candidaților externi care au reușit la concurs ar putea fi luată în considerare în grupa de salarizare practic în mod nelimitat și ar putea conduce la încadrarea într‑o treaptă net superioară treptei acordate candidaților interni precum recurentul. Această diferență importantă ar impune, în situații precum cea a recurentului, ca practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului să fie aplicată. Aprecierea Tribunalului care figurează la punctul 66 din hotărârea atacată, cu privire la caracterul comparabil al articolului 32 din statut și al acestei practici, nu ar fi convingătoare în speță.
Potrivit recurentului, contrar celor statuate de Tribunal, nu trebuie aplicată jurisprudența referitoare la statut unor situații precum cea în discuție în prezenta cauză, având în vedere în special faptul că funcționarii Uniunii au un statut diferit de cel al membrilor personalului Uniunii care nu au calitatea de funcționar. În cazul recurentului, această diferență de statut ar rezulta în mod clar din faptul că, inițial, nu ar fi fost angajat decât pentru perioade determinate. Aplicarea logicii juridice a articolului 46 din statut, care ar urmări să asigure cea mai mare continuitate posibilă în evoluția vechimii și a salariului, nu ar fi adaptată membrilor personalului care nu sunt funcționari, întrucât aceștia au un statut diferit. Această finalitate a dispoziției menționate ar constitui, pentru membrii personalului vizați, o considerație pur economică. În orice caz, nu ar fi vorba despre o justificare adecvată, în sensul articolului 52 alineatul (2) din cartă.
Întrucât situația membrilor personalului care au calitatea de funcționar și cea a membrilor personalului care nu au această calitate nu sunt comparabile, Tribunalul ar fi statuat inutil, la punctele 64, 65, 68 și următoarele din hotărârea atacată, că orice luare în considerare a formării și a experienței profesionale ar permite un tratament mai puțin favorabil al candidaților interni față de candidații externi.
Recurentul susține, în plus, că Tribunalul nu a luat în considerare experiența profesională relevantă de 11 ani și jumătate pe care a dobândit‑o înainte de intrarea sa în funcție la BCE și că a fost promovat pe un nou post după numai doi ani de serviciu. Ținând seama de îndelungatele perioade de muncă anterioare relevante în afara BCE și de scurta perioadă de activitate a recurentului la BCE, situația acestuia din urmă ar fi fost mai comparabilă cu cea a candidaților externi decât cu cea a candidaților interni. Ar reieși din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
, punctul
), că, într‑un asemenea caz, principiul potrivit căruia participanții la un concurs general merită un tratament egal trebuie să prevaleze.
Nu ar fi aplicabilă în speță jurisprudența Curții rezultată din Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctul
), pe care Tribunalul o vizează la punctul 72 din hotărârea atacată, potrivit căreia faptul că se ținea seama de experiențele profesionale ale candidaților interni și ale candidaților externi care au reușit la același concurs prin intermediul a două sisteme distincte nu era contrar principiului egalității de tratament dacă cele două grupuri s‑ar distinge în mod obiectiv și dacă cele două sisteme ar fi adaptate nevoilor specifice ale fiecăruia dintre ele. La punctele 40, 45 și 51 din această din urmă hotărâre, Tribunalul ar ajunge la concluzia că acei candidați interni și externi care au reușit la același concurs se află în situații comparabile, în orice caz în ceea ce privește încadrarea lor în treaptă. Ar fi contradictoriu să se considere că există diferențe obiective între cele două grupuri vizate.
De asemenea, Tribunalul ar fi apreciat în mod eronat, la punctul 73 din hotărârea atacată, că, prin aplicarea în speță a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, ar exista riscul de a lua în considerare de două ori aceeași experiență profesională a recurentului. Desigur, este adevărat că, la momentul recrutării inițiale a recurentului în grupa de salarizare E/F, experiența profesională relevantă a fost luată în considerare pentru încadrarea sa în treapta 70. Cu toate acestea, în cadrul grupei de salarizare F/G, mai ridicată și corespunzătoare postului în care a fost promovat recurentul, luarea în considerare a experienței profesionale ar fi determinat o încadrare într‑o treaptă superioară. Experiența profesională anterioară relevantă nu ar fi fost luată în considerare decât în mod limitat, cu ocazia încadrării la un nivel mai scăzut, în treapta 17.
În al doilea rând, recurentul contestă concluzia Tribunalului de la punctul 75 din hotărârea atacată, potrivit căreia decizia în litigiu era nu numai justificată, ci și proporțională.
Tribunalul ar fi menționat în această privință obiectivul urmărit de diferența de tratament în cauză, care constă în asigurarea celei mai mari continuități posibile în evoluția carierei și a salariului membrilor personalului BCE. Acesta ar fi arătat că experiența profesională anterioară relevantă a recurentului fusese transformată în încadrarea sa în treaptă în grupa de salarizare F/G, care rezultă din aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011.
Cu toate acestea, faptul că, contrar prevederilor articolului 32 din statut, experiența profesională anterioară relevantă este luată în considerare practic în mod nelimitat pentru candidații externi, în conformitate cu practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, dar este luată în considerare numai într‑o măsură mult mai mică pentru candidații interni, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011, ar fi contrar caracterului proporțional al măsurii în cauză. Tratamentul defavorabil aplicat recurentului la încadrarea sa în grupa de salarizare F/G ar reprezenta o pierdere de venit de aproximativ 15 % în raport cu venitul care i‑ar fi fost acordat dacă ar fi avut calitatea de candidat extern la momentul recrutării sale.
BCE susține că recursul este nefondat.
Aprecierea Curții
Trebuie să se observe de la bun început că, prin recursul formulat, recurentul nu contestă aprecierile efectuate de Tribunal potrivit cărora, pe de o parte, candidații interni și candidații externi care au reușit la concursul vizat se află în situații comparabile în vederea încadrării lor în treaptă și, pe de altă parte, aplicarea unor norme diferite în acest scop ‑ articolul 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011 aplicat candidaților interni precum recurentul și practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului aplicată candidaților externi ‑ poate conduce la rezultate diferite, deși experiența profesională anterioară relevantă a candidaților interni și a candidaților externi este identică.
În schimb, recurentul susține că, întemeindu‑se pe jurisprudența rezultată din Hotărârea Curții din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
), și din Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
), precum și din Hotărârile Tribunalului din 28 septembrie 1993, Baiwir și alții/Comisia (
T‑103/92 -T‑105/92
,
EU:T:1993:79
), și din 14 decembrie 2011, De Luca/Comisia (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
), referitoare la statut, Tribunalul a statuat în mod eronat că această diferență de tratament este justificată și proporțională.
După cum a statuat Curtea, se încalcă principiul egalității de tratament, aplicabil dreptului funcției publice a Uniunii, atunci când două categorii de persoane, ale căror situații de fapt și de drept nu prezintă o diferență esențială, beneficiază de un tratament diferit cu ocazia recrutării lor și când o astfel de diferență de tratament nu este justificată în mod obiectiv (Hotărârea din 4 martie 2010, Angé Serrano și alții/Parlamentul,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În cadrul interpretării dispozițiilor din statut referitoare la încadrarea în treaptă a unui funcționar în activitate numit într‑un post nou în urma unui concurs general, Curtea a statuat deja că statutul nu cuprinde în mod specific dispoziții care reglementează această încadrare. Potrivit unei interpretări pur textuale, pe de o parte, trecerea unui funcționar în activitate de la o categorie la alta nu constituie o „recrutare” în sensul articolului 32 din statut, din moment ce acest funcționar a fost deja recrutat anterior, și, pe de altă parte, această trecere în altă categorie nu constituie nici o „promovare” în sensul articolului 46 din statut, dat fiind că o astfel de numire nu corespunde procedurilor pe care statutul le prevede pentru reglementarea promovării funcționarilor. Prin urmare, Curtea a interpretat aceste dispoziții ținând seama de contextul în care se înscriu și de finalitatea lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia,
266/83
,
EU:C:1985:9
, punctul
, și Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctul
).
Curtea a arătat în special că articolul 32 din statut urmărește în special să acorde autorității împuternicite să facă numiri posibilitatea de a ține seama, deși în limite destul de stricte, de o formare și de o experiență profesională dobândite de candidat înainte de angajarea sa ca funcționar (Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctul
).
În schimb, articolul 46 din statut are ca scop în special asigurarea, pe parcursul desfășurării carierei unui funcționar, a celei mai mari continuități posibile în evoluția vechimii și a salariului său. Necesitatea unei astfel de dispoziții rezultă în special din faptul că, potrivit tabelului salariilor de bază, salariile aferente celor mai ridicate trepte ale unui grad și cele aferente celor mai scăzute trepte ale gradului superior se suprapun parțial. Or, aceeași suprapunere parțială există între aceste categorii diferite. Pentru a evita ca un funcționar din unul dintre gradele cele mai înalte ale unei categorii să sufere o pierdere, uneori importantă, de vechime și de remunerație în raport cu colegii săi la trecerea la categoria superioară, este necesar, prin urmare, să i se aplice principiile prevăzute la articolul 46 din statut (Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctele
și
).
Curtea a stabilit astfel principiul potrivit căruia încadrarea în treaptă a unui funcționar care trece de la o categorie la alta ca urmare a unui concurs general trebuie să se întemeieze pe principiile enunțate la articolul 46 din statut, iar nu pe cele menționate la articolul 32 al doilea paragraf din acesta (Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctul
).
Curtea a admis totuși existența unor derogări de la acest principiu în măsura în care împrejurările de fapt ale speței justifică asimilarea numirii funcționarului vizat cu o recrutare, în temeiul articolului 32 din statut. Curtea a considerat astfel că, în prezența unor asemenea împrejurări, trebuie să prevaleze principiul potrivit căruia participanții la un concurs general merită un tratament egal în raport cu necesitatea de a respecta egalitatea dintre funcționarul care a reușit la un concurs general și ceilalți funcționari deja recrutați (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia,
266/83
,
EU:C:1985:9
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 14 iunie 1988, Lucas/Comisia,
47/87
,
EU:C:1988:301
, punctul
).
În măsura în care recurentul reproșează Tribunalului că a aplicat situației sale jurisprudența Curții și pe cea a Tribunalului referitoare la statut, trebuie amintit, în primul rând, că, la punctul 59 din hotărârea atacată, Tribunalul a recunoscut că dispozițiile statutului nu sunt direct aplicabile personalului BCE. Acesta a apreciat totuși, în mod întemeiat, la punctul 66 din această hotărâre, că considerațiile care stau la baza relației dintre articole 32 și 46 din statut sunt comparabile cu cele care stau la baza relației dintre practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului și articolul 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011.
Astfel, după cum a arătat Tribunalul la punctul 66 menționat, atât în cazul statutului, cât și al dispozițiilor vizate în speță trebuie să se stabilească dacă încadrarea în treaptă a unui membru al personalului în activitate numit într‑un nou post în urma unui concurs general trebuie să fie guvernată fie de dispozițiile referitoare la recrutare, și anume articolul 32 din statut, sau, precum în speță, practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, fie de dispozițiile referitoare la promovare, și anume articolul 46 din statut, sau, precum în speță, articolul 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011.
Pe de altă parte, Tribunalul a considerat, la punctul 57 din hotărârea atacată, fără ca recurentul să fi demonstrat o eroare de drept sau o denaturare a elementelor de fapt sau de probă în această privință, că obiectivul care stă la baza articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011 constă în asigurarea, în cursul desfășurării normale a carierei unui agent în activitate în cadrul BCE, a celei mai mari continuități posibile în evoluția salariului său, obiectiv care este, prin urmare, comparabil cu cel urmărit de articolul 46 din statut.
În plus, astfel cum a amintit Tribunalul în mod întemeiat la punctul 59 din hotărârea atacată, concluziile care rezultă din jurisprudența Curții și din cea a Tribunalului referitoare la statut sunt pertinente în speță în măsura în care privesc principiul general al egalității de tratament consacrat la articolul 20 din cartă și aplicabil, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din aceasta, tuturor instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, inclusiv BCE.
În al doilea rând, faptul că recurentul nu beneficia deja de un contract pe perioadă nedeterminată încheiat cu BCE atunci când a reușit la concursul în cauză este lipsit de relevanță pentru faptul că, pe de o parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 54 din prezenta hotărâre, obiectivul care stă la baza articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011, de care s‑a ținut seama în decizia în litigiu în vederea încadrării în treaptă a recurentului în grupa de salarizare F/G, constă în asigurarea, în cursul desfășurării normale a carierei unui agent în activitate la BCE, a celei mai mari continuități posibile în evoluția salariului său și, pe de altă parte, acest obiectiv este comparabil cu cel urmărit de articolul 46 din statut aplicabil funcționarilor în activitate în cadrul instituțiilor Uniunii.
În al treilea rând, desigur, articolul 32 din statut limitează la doi ani eventuala luare în considerare a experienței anterioare a noilor recrutați, în timp ce practica administrativă constantă pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului nu pare să impună o astfel de limită pentru luarea în considerare a experienței anterioare relevante a noilor membri ai personalului BCE. Cu toate acestea, diferențele dintre modalitățile de luare în considerare a experienței profesionale anterioare în temeiul articolului 32 din statut și în temeiul acestei practici rezultă din particularitățile fiecăruia dintre aceste regimuri, care nu trebuie să fie identice din toate punctele de vedere pentru ca logica juridică care decurge din jurisprudența Curții referitoare la unul dintre aceste regimuri să fie considerată aplicabilă, prin analogie, celuilalt regim.
În ceea ce privește modul în care Tribunalul a aplicat, în speță, jurisprudența Curții și pe cea a Tribunalului referitoare la statut, reiese din aprecierea efectuată de Tribunal, în special la punctele 67, 69 și 70 din hotărârea atacată, a datelor din dosar, fără să fi fost demonstrată o denaturare de către recurent în această privință, că întreaga experiență profesională anterioară pe care acesta a invocat‑o în primă instanță, și anume atât experiența sa profesională relevantă anterioară, cât și experiența sa profesională ulterioară intrării sale în funcție la BCE, a fost luată în considerare în vederea încadrării sale în treaptă în grupa de salarizare F/G care rezultă din aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011.
Desigur, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 25 din prezenta hotărâre, Tribunalul a recunoscut, la punctul 71 din hotărârea atacată, că nu este exclus ca aplicarea în cazul candidaților interni, precum recurentul, a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, în locul articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011, să fi putut conduce la o încadrare într‑o treaptă superioară.
Cu toate acestea, după cum a amintit Tribunalul în mod corect la punctul 72 din hotărârea atacată, faptul că se ține seama de experiența profesională a candidaților interni și a candidaților externi care au reușit la același concurs prin intermediul a două sisteme distincte nu este contrar principiului egalității de tratament dacă cele două grupuri se disting în mod obiectiv și dacă cele două sisteme sunt adaptate nevoilor speciale ale fiecăruia dintre ei (Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctul
).
Aceasta este situația în special atunci când experiențele profesionale dobândite de candidații interni anterior angajării lor în cadrul instituției, al organului, al oficiului sau al agenției Uniunii în cauză au fost deja luate în considerare cu ocazia recrutării lor, experiențele lor profesionale dobândite în cadrul acestei instituții, al acestui organ sau al acestei agenții fiind, de altfel, de asemenea luate în considerare cu ocazia avansării în treaptă sau a promovării lor. Într‑un astfel de caz, nu este nicidecum discriminatoriu să se valorizeze experiențele profesionale dobândite de candidații externi prin aplicarea dispozițiilor în materie de recrutare, în timp ce experiențele profesionale dobândite de candidații interni sunt recunoscute prin aplicarea dispozițiilor care asigură continuitatea în evoluția salariului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia,
273/83
,
EU:C:1985:31
, punctele
-
).
În consecință, Tribunalul a statuat în mod întemeiat, la punctul 75 din hotărârea atacată, că diferența de tratament în discuție în prezenta cauză între, pe de o parte, recurent, în calitate de candidat intern care a reușit la concursul respectiv, și, pe de altă parte, candidații externi care au reușit, în vederea încadrării lor în treaptă, este justificată pe baza obiectivului urmărit de articolul 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011, care constă în asigurarea, în cursul desfășurării normale a carierei unui agent în activitate la BCE, a celei mai mari continuități posibile în evoluția carierei sale și a salariului său, și este proporțională cu obiectivul respectiv, în măsura în care experiența profesională anterioară relevantă pe care o invocă recurentul în speță a fost luată în considerare în vederea încadrării sale în treaptă în grupa de salarizare F/G care rezultă din aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Circulara 2/2011.
Celelalte argumente invocate de recurent în cadrul prezentului recurs nu sunt susceptibile să repună în discuție această apreciere.
În primul rând, recurentul susține în mod eronat că reiese din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
), că, într‑un caz precum al său, trebuie să prevaleze principiul potrivit căruia participanții la un concurs general merită un tratament egal. Pe de o parte, recurentul nu se poate întemeia în mod util, în acest scop, pe pretinsul fapt că cei 11 ani și jumătate de experiență profesională dobândită înainte de intrarea sa în funcție la BCE trebuiau considerați „relevanți” în sensul practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, o asemenea de apreciere factuală ținând de aprecierea BCE în cazul în care s‑ar considera că era într‑adevăr obligată să aplice această practică în vederea încadrării în treaptă a recurentului în urma concursului în cauză.
Pe de altă parte, presupunând că experiența relevantă de care se prevalează recurentul înainte de intrarea sa în funcție la BCE trebuie considerată „relevantă”, în sensul practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului, situația persoanei interesate se distinge de cea a reclamantului din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 15 ianuarie 1985, Samara/Comisia (
266/83
,
EU:C:1985:9
). În special, după cum reiese din cuprinsul punctului 15 din acea hotărâre, numirea acesteia din urmă în noul post nu făcea parte din desfășurarea normală a carierei sale, astfel încât diferențele dintre funcția de dactilograf pe care o ocupa anterior în calitate de funcționar și cea de secretar‑stenodactilograf care făcea obiectul numirii sale erau de natură să justifice faptul că invoca experiența sa anterioară în acest din urmă domeniu.
În consecință, caracterul scurt al perioadei petrecute de recurent la BCE înainte de a reuși la concursul în cauză, în raport cu perioadele de muncă pe care le realizase înainte de recrutarea sa de către BCE, ar fi pertinent numai în cazul în care ar fi exclusă orice luare în considerare a experienței sale profesionale anterioare intrării sale în funcție, ceea ce nu este cazul.
În al doilea rând, este adevărat că, la punctul 51 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut caracterul comparabil al situației candidaților interni și al celei a candidaților externi la concursul în cauză, deși a arătat ulterior, la punctul 72 din această hotărâre, în cadrul aprecierii sale referitoare la justificarea diferenței de tratament și făcând referire la jurisprudența rezultată din Hotărârea din 29 ianuarie 1985, Michel/Comisia (
273/83
,
EU:C:1985:31
), că aceste două grupuri se disting în mod obiectiv.
Cu toate acestea, din interpretarea de ansamblu a hotărârii atacate, în special a punctelor 50, 51, 57 și 66-72 din aceasta, rezultă că Tribunalul a considerat că grupurile menționate sunt comparabile în măsura în care experiența lor profesională anterioară relevantă trebuie luată în considerare în vederea încadrării lor în treaptă în aceeași grupă de salarizare, dar că, având în vedere în special obiectivele diferite urmărite de normele aplicate fiecăruia dintre aceste grupuri, este justificat ca modalitățile de luare în considerare a experienței lor profesionale anterioare să fie diferite.
În al treilea rând, în măsura în care recurentul reproșează Tribunalului că a constatat, la punctul 73 din hotărârea atacată, că aplicarea în speță a practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului ar risca să determine luarea în considerare de două ori a aceleiași experiențe profesionale a recurentului, este suficient să se arate că din considerațiile expuse la punctele 60 și 66 din prezenta hotărâre reiese, pe de o parte, că numai neluarea în considerare a experienței profesionale anterioare justifică aplicarea, prin analogie, a articolului 32 din statut și, pe de altă parte, că o luare în considerare a acestei experiențe care este, după caz, mai puțin favorabilă pentru persoana interesată decât cea care ar fi efectuată în temeiul articolului 32 din statut nu constituie în sine o încălcare a principiului egalității de tratament.
În al patrulea și ultimul rând, recurentul susține că principiul proporționalității nu a fost respectat, din moment ce experiența profesională anterioară a candidaților externi la concursul în cauză este luată în considerare practic în mod nelimitat, dar nu este luată în considerare decât într‑o măsură mult mai mică pentru candidații interni la acest concurs.
În această privință, este suficient să se arate că argumentația de mai sus nu poate să repună în discuție aprecierea Tribunalului și este, prin urmare, inoperantă, din moment ce reiese din cele de mai sus că Tribunalul a putut, fără a săvârși o eroare de drept, să considere, pe de o parte, că diferitele modalități de luare în considerare a experienței profesionale anterioare a candidaților interni și a candidaților externi la concursul în cauză erau justificate de diferitele obiective urmărite de dispozițiile aplicate fiecăruia dintre aceste grupuri și, pe de altă parte, că faptul că, după caz, aplicarea practicii administrative constante pentru calcularea salariilor noilor membri ai personalului a putut determina încadrarea într‑o treaptă superioară nu implică în sine o încălcare a principiului egalității de tratament.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie înlăturat motivul unic invocat de recurent și, prin urmare, recursul trebuie respins în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât BCE a solicitat obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de BCE.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Îl obligă pe domnul Sebastian Veit să suporte, pe lângă propriile cheltuieli, pe cele efectuate de Banca Centrală Europeană.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.