CELEX: 62015TJ0591
Valsts atbalsts
Lidostas pakalpojumu un mārketinga pakalpojumu līgums
Po Bearnas tirdzniecības un rūpniecības kameras noslēgts nolīgums ar Transavia
Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt
Valsts atbalsta jēdziens
Attiecināmība uz valsti
Tirdzniecības un rūpniecības kamera
Priekšrocība
Privātā ieguldītāja kritērijs
Atgūšana
Pamattiesību hartas 41. pants
Tiesības piekļūt lietas materiāliem
Tiesības tikt uzklausītam

)
Tiesvedības priekšvēsture
Konkrētie pasākumi
Prasītāja
Transavia Airlines CV
ir tā sauktā zemo cenu aviosabiedrība, kura ir reģistrēta Nīderlandē un kura no trim šīs valsts lidostām nodrošina čarterreisus un regulārus lidojumus uz vairāk nekā 100 galamērķiem Eiropā un Ziemeļāfrikā.
Po‑Pireneju lidosta (turpmāk – “Po lidosta”) atrodas Francijas Atlantijas Pireneju departamentā. To pārvalda Po‑Bearnas tirdzniecības un rūpniecības kamera (TRK) (turpmāk tekstā – “PBTRK”). 2007. gada 1. janvārī Francijas Republikas Po lidostas īpašumtiesības tika nodotas teritoriālo kopienu apvienībai, Po‑Pireneju lidostas jauktajam sindikātam, kuras biedri ir Jaunakvitānijas reģionālā padome, Atlantijas Pireneju departamenta padome, Po‑Bearnas un Pireneju aglomerācijas kopiena un vairāk nekā desmit komūnu kopienas. Kļūstot par Po lidostas īpašnieci, minētais jauktais sindikāts aizstāja valsti kā koncedents un pārņēma koncesijas līgumu, kas noslēgts ar PBTRK, kura tātad pēc īpašumtiesību nodošanas jauktajam sindikātam palika lidostas apsaimniekotāja.
2006. gada 23. janvārī PBTRK noslēdza līgumu ar prasītāju (turpmāk tekstā – “2006. gada līgums”), saskaņā ar kuru prasītāja apņēmās nodrošināt aviolīniju starp Po un Shipholas lidostām, apkalpojot Amsterdamas pilsētu (Nīderlande) un veicot vismaz 156 lidojumus gadā un vismaz trīs dienas nedēļā. Par Po lidostas infrastruktūras izmantošanu prasītājai bija jāmaksā atlīdzība. Šis līgums tika noslēgts uz trim gadiem, sākot no 2006. gada 26. aprīļa, kad tika atklāta konkrētā aviolīnija, un tas varēja tikt pagarināts uz papildu divu gadu periodu.
Turklāt 2006. gada līgumā bija iekļauta prasītājas apņemšanās sniegt mārketinga pakalpojumus, kas ietvēra it īpaši reklāmu tās interneta vietnē, par ko PBTRK maksāja 250000 EUR par pirmajiem diviem gadiem, pamatojoties uz 156 izlidojošajiem reisiem gadā. Ja šis minimālais lidojumu skaits netiktu sasniegts, summa būtu proporcionāli koriģējama. Trešajā gadā tika noteikts maksājums 12,50 EUR par katru izlidojošo pasažieri, gadā nepārsniedzot 250000 EUR. Turklāt bija paredzēts, ka 2006. gada līguma pagarināšanas gadījumā prasītāja par ceturto un piekto gadu saņems noteiktas summas par katru izlidojošo pasažieri.
Saistībā ar 2006. gada līgumu PBTRK kopumā pārskaitīja prasītājai no 700000 līdz 900000 EUR par mārketinga pakalpojumiem, ko prasītāja sniegusi laikā no 2006. gada 26. aprīļa līdz 2009. gada 29. oktobrim. 2006. gada līgums tika klusējot pagarināts 2009. gada 26. aprīlī. Tomēr prasītāja nolēma 2006. gada līgumu lauzt sakarā ar neapmierinošiem aviolīnijas rezultātiem.
[..]
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 13. oktobrī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 11. aprīlī, prasītāja iesniedza pieteikumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, aicinot Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus.
Komisija savus apsvērumus iesniedza noteiktajā termiņā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa nolēma uzsākt tiesvedības mutvārdu daļu un Reglamenta 88. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja Komisiju un prasītāju atbildēt uz noteiktiem jautājumiem un lūdza Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus.
Ar 2017. gada 21. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa nolēma lietu nodot sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
Lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti 2017. gada 26. oktobra tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punktu, kā arī 3.–5. pantu, ciktāl pēdējie attiecas uz prasītāju;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza sešus pamatus, kas ir atvedināti, pirmkārt, no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantā nostiprinātā labas pārvaldības principa un tiesību uz aizstāvību pārkāpuma, otrkārt, no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma, jo Komisija konstatēto atbalstu kļūdaini ir piedēvējusi Francijas Republikai, treškārt, no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma un nepietiekama pamatojuma, jo Komisija, secinādama, ka 2006. gada līgums ir sniedzis ekonomisku priekšrocību, ir kļūdaini piemērojusi tirgus ekonomikas dalībnieka kritēriju, ceturtkārt, no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma, jo Komisija ir nepareizi uzskatījusi, ka prezumētais atbalsts bijis selektīvs, piektkārt, no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, jo Komisija nav pārbaudījusi, vai prezumētajai priekšrocībai patiešām bija negatīva ietekme uz konkurenci, un, sestkārt, no LESD 107. panta 1. punkta un LESD 108. panta 2. punkta pārkāpuma, kā arī Komisijas pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā par atgūstamā atbalsta apmēra noteikšanu.
Par pirmo pamatu, kas ir atvedināts no Hartas 41. pantā nostiprinātā labas pārvaldības principa un tiesību uz aizstāvību pārkāpuma
Prasītāja apgalvo, ka Komisija, nedodot prasītājai iespēju paust savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un liedzot tai piekļuvi Komisijas administratīvās lietas materiāliem, ir pārkāpusi Hartas 41. panta 1. punktā un 2. punkta a) un b) apakšpunktā nostiprināto labas pārvaldības principu. Šī iemesla dēļ Komisija esot aizskārusi prasītājas tiesības uz aizstāvību. Šīs procesuālās kļūdas pamatojot daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
[..]
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītāja ir ieinteresētā persona LESD 108. panta 2. punkta izpratnē, tādējādi tai ir tiesības uz to, lai Komisijas izmeklēšana par 2006. gada līgumu tiktu veikta objektīvi un taisnīgi Hartas 41. panta 1. punkta izpratnē, vēl jo vairāk tāpēc, ka valsts atbalsta konstatējums attiecībā uz 2006. gada līgumu tai var radīt finansiālas sekas saņemto summu atgūšanas ziņā.
Tomēr nevar piekrist prasītājas argumentācijai, tai uzskatot, ka Hartas 41. panta 2. punktā tai ir piešķirtas tiesības saņemt no Komisijas personīgu aicinājumu iesniegt savus apsvērumus vai citādi izteikt savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, kā arī tiesības piekļūt Komisijas administratīvās lietas materiāliem valsts atbalsta jomā.
Hartas 41. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz labu pārvaldību atspoguļo pienākumu rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus lietas elementus, Hartas 41. panta 2. punktā savukārt ir uzskaitīts tiesību kopums, kas ir jāievēro Savienības administrācijai, tostarp tiesības uz aizstāvību, kuras ietver tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem.
[..]
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka prasītāja kā ieinteresētā persona LESD 108. panta 2. punkta izpratnē nevar atsaukties uz Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Komisija neesot personīgi aicinājusi to iesniegt apsvērumus par atbalsta pārbaudes procedūru. Patiešām, ja tiktu piešķirtas tiesības tikt individuāli uzrunātām no Komisijas puses, kā to apgalvo prasītāja, tiktu grozīta ieinteresēto personu kā informācijas avota loma, kāda tām būtībā ir valsts atbalsta kontroles procedūrā. Tādēļ prasītājas arguments, ka, ja uzņēmumam katru dienu
Oficiālajā Vēstnesī
būtu jāpārbauda, vai attiecībā uz to nav uzsākta izmeklēšana vai pieņemti lēmumi, Hartas 41. panta 1. un 2. punktam tiktu laupīta tā jēga, ir jānoraida.
Turklāt apstāklis, ka Komisijas izmeklēšana specifiski attiecās uz 2006. gada līgumu, kura līgumslēdzēja puse bija prasītāja, kā rezultātā Komisijai nebūtu bijušas nekādas grūtības no visām potenciāli ieinteresētajām personām identificēt prasītāju, nebija tāds, lai Komisijai būtu pienākums brīdināt prasītāju individuāli.
Proti, ir jānorāda, ka “ieinteresētās personas”, uz kurām attiecas LESD 108. panta 2. punkts, ir ne tikai uzņēmums vai uzņēmumi, kas gūst labumu no atbalsta, bet arī personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses iespējami ietekmē atbalsta piešķīrums, it īpaši konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības. Saskaņā ar judikatūru, citiem vārdiem sakot, runa ir par nenoteiktu adresātu loku un paziņojuma publikācija
Oficiālajā Vēstnesī
šķiet atbilstošs veids, kā informēt visas ieinteresētās personas (spriedums, 1984. gada 14. novembris, Intermills/Komisija,
323/82
,
EU:C:1984:345
,
17.
punkts).
Līdz ar to Komisija varēja vienkārši publicēt
Oficiālajā Vēstnesī
paziņojumu par procedūras uzsākšanu attiecībā uz 2006. gada līgumu, nepārkāpjot Hartas 41. pantā paredzēto labas pārvaldības principu. Šajā ziņā lēmumā par pagarināšanu Komisija ir aicinājusi Francijas iestādes nekavējoties nosūtīt šī lēmuma kopiju iespējamajiem atbalsta saņēmējiem.
[..]
Par trešo pamatu, kas ir atvedināts no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma un nepietiekama pamatojuma, jo tirgus ekonomikas dalībnieka kritērijs esot ticis piemērots kļūdaini
[..]
Par pirmo daļu, kas ir atvedināta no fakta, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi savu izvēli piemērot papildu rentabilitātes analīzi, nevis salīdzinošo analīzi
[..]
Piektām kārtām, prasītāja apgalvo, ka Komisija savu izvēli par papildu rentabilitātes analīzi ir balstījusi uz 2014. gada pamatnostādnēm. Tomēr šīs pamatnostādnes 2006. gada līguma parakstīšanas brīdī vēl nebija spēkā, tādējādi tās nebija piemērojamas, lai 2006. gada līgumu izvērtētu tirgus ekonomikas dalībnieka rakursā. To piemērošana neesot saderīga ar tiesiskās noteiktības principu. Kopienas vadlīnijas par lidostu finansēšanu un valsts atbalstu darbības uzsākšanai aviosabiedrībām, kas veic lidojumus no reģionālām lidostām, kuras
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicētas 2005. gada 9. decembrī (
OV 2005, C 312, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “2005. gada pamatnostādnes”) un kuras bija piemērojamas tajā laikā, neietver nevienu norādi par šī kritērija piemērošanu. Līdz ar to strīdam piemērojamās pamatnostādnes nedeva iespēju noteikt vērtēšanas metodi.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka saskaņā ar 2014. gada pamatnostādņu 171. punktu tās ir piemērojamas no 2014. gada 4. aprīļa un aizstāj 1994. gada pamatnostādnes par aviāciju ar nosaukumu “EK līguma 92. un 93. panta piemērošana un EEZ līguma 61. panta piemērošana valsts atbalstam aviācijas nozarē”, kuras
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicētas 1994. gada 10. decembrī (
OV 1994, C 350, 5. lpp.
), kā arī 2005. gada pamatnostādnes no šī datuma.
Taču, 2014. gada 15. aprīlī
Oficiālajā Vēstnesī
publicējot paziņojumu (skat. iepriekš 11. punktu), ņemot vērā 2014. gada pamatnostādņu stāšanos spēkā, Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par pasākumiem, attiecībā uz kuriem tā bija uzsākusi formālās izmeklēšanas procedūras, tostarp par Po lidostu. Komisija 2014. gada pamatnostādņu 54.–66. punktā skaidro iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka papildu rentabilitātes analīze ir vispiemērotākais kritērijs lidostu un aviosabiedrību noslēgto vienošanos izvērtēšanai.
Tādēļ, lai gan 2006. gada līgums starp prasītāju un PBTRK tika noslēgts pirms 2014. gada pamatnostādņu stāšanās spēkā, ir jākonstatē, ka Komisija ir paskaidrojusi iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka papildu rentabilitātes analīzei principā būtu dodama priekšroka pār salīdzinošo analīzi, un turklāt ieinteresētajām personām, ieskaitot prasītāju, ir devusi iespēju darīt zināmu savu viedokli šajā sakarā.
Jāpiebilst, ka tirgus ekonomikas dalībnieka kritērija piemērošanas vajadzībām uz atbilstošās metodes izvēli starp salīdzinošo analīzi vai papildu rentabilitātes analīzi attiecas atbalsta objektīvais jēdziens LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi Komisijai atbilstoši savam pienākumam veikt visu konkrētās vienošanās būtisko elementu un tās konteksta pilnīgu analīzi, lai pārbaudītu, vai atbalsta saņēmējs uzņēmums ir guvis priekšrocību, ko tas nebūtu saņēmis normālos tirgus apstākļos (skat. iepriekš 122. punktu), ir jāizvēlas vispiemērotākā metode, ņemot vērā lietas apstākļus minētā kritērija piemērošanas vajadzībām, un 2014. gada pamatnostādnes šajā ziņā ir konteksta elements, atbilstoši kuram tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Tādēļ fakts, ka Komisija ir atsaukusies uz 2014. gada pamatnostādnēm, lai izvēlētos atbilstošāko metodi tirgus ekonomikas dalībnieka kritērija piemērošanai, nevar tikt kritizēts, lai arī 2006. gada līgums ir ticis noslēgts pirms 2014. gada pamatnostādņu stāšanās spēkā.
Līdz ar to prasītājas arguments par 2014. gada pamatnostādnēm ir jānoraida.
No iepriekš minētā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu, kas ir atvedināta no Komisijas rūpības un objektivitātes pienākuma neievērošanas, no acīmredzamām kļūdām vērtējumā un no apstrīdētā lēmuma nepietiekama pamatojuma attiecībā uz papildu rentabilitātes analīzi
Prasītāja apgalvo, ka, veicot papildu rentabilitātes analīzi, Komisija nav izpildījusi tās rūpības un objektivitātes pienākumu un pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Turklāt Komisija neesot pietiekami pamatojusi savus secinājumus.
Proti, prasītāja izvirza četrus iebildumus, kas ir atvedināti, pirmkārt, no fakta, ka Komisija, nesazinoties ar revidentu, kas ir pārbaudījis uzņēmējdarbības plānu, ir rīkojusies nolaidīgi, otrkārt, no fakta, ka Komisija ir aplūkojusi pārāk īsu laika periodu, treškārt, no tā, ka Komisija kļūdaini neesot ņēmusi vērā PBTRK motīvus, kas bija 2006. gada līguma noslēgšanas pamatā, un, ceturtkārt, no tā, ka Komisija nav skaidri norādījusi ienākumus un priekšrocības, kuras tā ņēmusi vērā.
Tā kā ceturtais iebildums attiecas uz pamatojuma trūkumu, tas ir jāizvērtē pirms trim pārējiem iebildumiem, pēc tam izvērtējot pirmo, trešo un otro iebildumu.
[..]
–
Par pārāk īsa laika perioda ņemšanu vērā
Prasītāja apgalvo, ka Komisija tirgus ekonomikas dalībnieka kritērija piemērošanā ir aplūkojusi pārāk īsu laika periodu. Apgalvodama, ka tāds tirgus ekonomikas dalībnieks, rīkojoties PBTRK vietā, nebūtu rēķinājies ar 2006. gada līguma pagarināšanu pēc sākotnējā trīs gadu termiņa, Komisija neesot pievērsusi vērību dažādiem ekonomiskās realitātes īpašiem apstākļiem, kādos darbojas prasītāja un lidostas, kad tās apņemas sadarboties.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā prasītājas maršrutu vidējo pastāvēšanas ilgumu. Pārskats par šiem maršrutiem kopš 2005. gada apliecinot, ka tās sadarbība ar galamērķa lidostām parasti bija ilgāka par trīs gadiem un ka sešu gadu ilga sadarbība nebija izņēmuma gadījums. PBTRK tātad kopš 2006. gada līguma parakstīšanas saprātīgi varēja prezumēt, ka sadarbība ar prasītāju turpināsies pēc pirmā termiņa un pat pēc uzņēmējdarbības plānā paredzētā laika perioda.
Otrām kārtām, prasītāja uzskata, ka Komisija nav pievērsusi vērību faktam, ka pēc definīcijas tā apsver ilgtermiņa sadarbību. Tirgus ekonomikas dalībnieks uzņemoties aprēķinātus riskus, lai paplašinātu savu uzņēmumu. Prasītājai jauna maršruta atvēršana nozīmējot ieguldījumu, kas var kļūt ienesīgs tikai ilgtermiņā. Aviācijas jomā zaudējumi saistībā ar jauna maršruta atklāšanu esot bieža parādība.
Sākotnējā līgumā, ko prasītāja noslēdza ar lidostu, bija paredzēta jauna maršruta atklāšana, kam ilgtermiņā bija jārada priekšrocības abām pusēm. Sākotnējais trīs gadu līguma termiņš neesot pretrunā pušu nodomam sadarboties ilgtermiņā. Operatori neslēdzot līgumus neatkarīgi no reālā konteksta, kurā ir integrēts līguma pušu komercdarbības modelis un pieredze. 2006. gada līgumā esot bijusi skaidri paredzēta iespēja to pagarināt. Ilgtermiņa perspektīva, ar kādu rēķinājās prasītāja, izrietot arī no nodomiem, kas pausti pušu līgumsarunās. Turklāt prasītājas sākotnēji pagarinātais 2006. gada līgums, neraugoties uz maršruta radīto deficītu, pierādot, ka tā ir veltījusi visas pūles, lai saglabātu sadarbību ar PBTRK pēc pirmā līguma termiņa beigām.
Trešām kārtām, prasītāja uzskata, ka Komisija nav ņēmusi vērā globālo 2008. gada finanšu krīzi, kas notikusi divus gadus pēc 2006. gada līguma noslēgšanas un gadu pirms tā eventuālās pagarināšanas. Šim neparedzētajam apstāklim esot nozīme, lai 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī noteiktu laika periodu, jo tas radīja šaubas par attiecīgā maršruta rentabilitāti un pastāvēšanas ilgumu. 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī PBTRK neesot bijis pienākums prezumēt, ka maršrutu rentabilitāti un pastāvēšanas ilgumu negatīvi ietekmēs 2008. gada finanšu krīze.
Komisija lūdz noraidīt prasītājas argumentāciju.
Šajā ziņā no judikatūras (skat. iepriekš 120. punktu) izriet, ka ir jāpārbauda, vai Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka tirgus ekonomikas dalībnieks, kas rīkotos PBTRK vietā, būtu izvērtējis interesi noslēgt 2006. gada līgumu, balstoties uz laika periodu, kas ir ierobežots tikai ar attiecīgā līguma termiņu.
Tirgus ekonomikas dalībnieka rīcību nosaka rentabilitātes perspektīvas pēc iespējas ilgākā termiņā (spriedums, 1991. gada 21. marts, Itālija/Komisija,
C‑305/89
,
EU:C:1991:142
,
20.
punkts). Šāds dalībnieks, kas vēlas maksimāli palielināt savu peļņu, ir gatavs uzņemties aprēķinātus riskus, nosakot piemērotu atlīdzību, kāda sagaidāma no sava ieguldījuma.
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka, novērtējot ieinteresētību noslēgt 2006. gada līgumu, tirgus ekonomikas dalībnieks kā vērtējuma laika periodu būtu izvēlējies attiecīgā līguma darbības termiņu. Vēl tā ir uzskatījusi, ka tirgus ekonomikas dalībnieks, it īpaši ņemot vērā, ka tādas zemo cenu aviosabiedrības kā prasītāja bija pazīstamas ar spējām ļoti dinamiski attīstīt savu darbību, vai tā būtu maršrutu atklāšana un slēgšana, vai arī reisu skaita palielināšana vai samazināšana, nebūtu rēķinājies ar 2006. gada līguma pagarināšanu pēc tā termiņa beigām ar tādiem pašiem vai citiem atšķirīgiem noteikumiem. Komisija no tā ir secinājusi, ka jebkāda līguma pagarināšanas iespēja būtu bijusi pārāk tāla un pārāk nenoteikta, lai tirgus ekonomikas dalībnieks uz tās pamata varētu pieņemt saprātīgus ekonomiskus lēmumus (apstrīdētā lēmuma 393. un 394. apsvērums).
Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 439. apsvērumā ir uzskatījusi, ka papildu rentabilitātes analīze bija jābalsta uz 2006. gada līguma piemērošanas periodu, kā sākotnēji paredzēts, nevis uz ilgāku periodu, tāpēc ka saprātīgs un piesardzīgs tirgus ekonomikas dalībnieks līguma noslēgšanas brīdī nevarēja rēķināties ar tā pagarināšanu vai nu ar tādiem pašiem, vai citādiem noteikumiem.
Turklāt nav strīda, ka 2006. gada līgums sākotnēji tika noslēgts tikai uz trim gadiem bez klauzulas par automātisku pagarināšanu. Prasītāja pie tam neprecizē tādu pušu nodomu raksturu, ko tās pirmslīguma sarunās būtu paudušas par ilgtermiņa sadarbību.
Šādā kontekstā Komisija, nepieļaudama kļūdu, varēja uzskatīt, ka tirgus ekonomikas dalībnieks 2006. gada līguma rentabilitāti būtu izvērtējis, ņemot vērā paredzamās izmaksas un ieņēmumus tā piemērošanas laikā, proti, trīs gados.
Turklāt Komisija, nepieļaudama acīmredzamu kļūdu vērtējumā, varēja uzskatīt, ka, zinot, ka aviosabiedrības, it īpaši zemo cenu aviosabiedrības, ir parādījušas, ka tās maršrutu atklāšanu un slēgšanu veic ļoti dinamiski, lidostas apsaimniekotājam bija ļoti grūti novērtēt iespējamību, ka kāda aviosabiedrība vēlēsies lidojumu maršrutu turpināt izmantot pēc termiņa, kādu tā nolīgusi lidostas pakalpojumu līgumā (skat. apstrīdētā lēmuma 355. un 394. apsvērumu). Šādos apstākļos Komisija, nepieļaudama kļūdu, varēja uzskatīt, ka piesardzīgs tirgus ekonomikas dalībnieks, rīkojoties PBTRK vietā, nebūtu rēķinājies ar aviosabiedrības vēlmi pēc 2006. gada līguma termiņa beigām turpināt izmantot attiecīgo maršrutu.
Protams, PBTRK bija pieņēmusi septiņu gadu uzņēmējdarbības plānu, kas tātad aptvēra periodu ilgi pēc 2006. gada līguma darbības termiņa. Tomēr ir zīmīgi, ka PBTRK izstrādātais uzņēmējdarbības plāns nekādā ziņā nav saistošs prasītājai, kura atgūst brīvību neturpināt maršruta apkalpošanu pēc 2006. gada līguma sākotnējā termiņa beigām.
Šādos apstākļos Komisijai nevar pārmest par tās uzskatu, ka saprātīgs tirgus ekonomikas dalībnieks, kas rīkotos PBTRK vietā, uzņemdamies aprēķinātu risku, 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī nevarēja rēķināties ar tā pagarināšanu.
Turklāt elementi, uz kuriem prasītāja norādījusi, lai pierādītu, ka tās apkalpoto maršrutu vidējais pastāvēšanas ilgums bija daudz garāks par trim gadiem, nav izšķiroši. Tirgus ekonomikas dalībnieka rīcība ir jāvērtē, nostādot to situācijā, kas ir vistuvākā iespējamā Po lidostas apsaimniekotāja situācijai. Kā uzsver Komisija, PBTRK un prasītājas noslēgtā 2006. gada līguma sākotnējais termiņš bija trīs gadi.
Visbeidzot, runājot par prasītājas argumentu, ka Komisija kļūdaini neesot ņēmusi vērā neparedzētu notikumu, proti, 2008. gada finanšu krīzi, būtu jāatgādina, ka it īpaši privātā ieguldītāja kritērija piemērošanā nozīme ir tikai tādā brīdī pieejamiem elementiem un paredzamiem notikumiem, kad ir ticis pieņemts lēmums īstenot konkrēto darījumu (spriedumi, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
105.
punkts, un 2017. gada 27. aprīlis, Germanwings/Komisija,
T‑375/15
,
EU:T:2017:289
,
66.
punkts).
Šajā lietā, Komisijai apstrīdētajā lēmumā konstatējot, ka saprātīgs tirgus ekonomikas dalībnieks 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī nebūtu rēķinājies ar tā pagarināšanu, tā to darīja, veicot
ex ante
rentabilitātes analīzi par 2006. gadā veiktu ieguldījumu, nevis pamatojoties uz neparedzamiem vēlākiem elementiem.
Tāpat arī fakts, ka prasītāja 2006. gada līgumu patiešām pagarināja 2009. gada 26. aprīlī, nav būtisks elements.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija, uzskatīdama, ka papildu rentabilitātes analīzes vajadzībām saprātīgs tirgus ekonomikas dalībnieks, kas rīkotos PBTRK vietā, 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī nebūtu izraudzījies laika periodu, kas ir ilgāks par minētā līguma sākotnējo piemērošanas ilgumu, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
[..]
Par piekto pamatu, kas ir atvedināts no LESD 107. panta 1. punkta pārkāpuma un no acīmredzamas kļūdas vērtējumā, jo Komisija nav noskaidrojusi, vai 2006. gada līgumam patiešām bija negatīva ietekme uz konkurenci
[..]
No tā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto pamatu, kas ir atvedināts no LESD 107. panta 1. punkta un LESD 108. panta 2. punkta pārkāpuma un no acīmredzamas kļūdas vērtējumā, ko Komisija esot pieļāvusi, nosakot valsts atbalsta apmēru
Prasītāja uzsver, ka Komisija apgalvoto priekšrocību kļūdaini ir pielīdzinājusi Po lidostas negatīvajām papildu plūsmām.
Šajā ziņā tā apgalvo – ja, kā šajā gadījumā, Komisija nolemj uzdot noteiktas summas atgūšanu, tai, cik vien iespējams, precīzi ir jānosaka atbalsta reālā vērtība, kādu uzņēmums ir saņēmis. Pamatodamās uz 2015. gada 5. februāra spriedumu Ryanair/Komisija (
T‑500/12
, nav publicēts,
EU:T:2015:73
), tā uzskata, ka, pirmkārt, Komisijai esot bijis jāpārbauda, kādā mērā prasītāja apgalvoto priekšrocību pārnesa uz saviem pasažieriem, otrkārt, Komisija nepamatoti neesot vērtējusi konkurences priekšrocību, kādu prasītāja esot reāli ieguvusi prezumēto Po lidostas zaudējumu dēļ, un, treškārt, Komisija neesot pietiekami paskaidrojusi, kāpēc attiecīgo summu atgūšana bija vajadzīga, lai atjaunotu iepriekšējo situāciju, jo, no vienas puses, šajā summā būtu jāieskaita visi pozitīvie ārējie faktori, ko 2006. gada līgums sniedzis Po lidostai, un, no otras puses, prasītājai nebūtu jāatlīdzina zaudējumi, kas radušies no neefektīvām Po lidostas darbībām.
Kā norāda prasītāja, fakts, ka atgūstamo summu noteikšana varētu būt sarežģīts process, nevarot attaisnot, ka Komisija neņem vērā principus, kas izklāstīti 2015. gada 5. februāra spriedumā Ryanair/Komisija (
T‑500/12
, nav publicēts,
EU:T:2015:73
). No minētā sprieduma neizrietot, ka attiecīgo fiskālo pasākumu nebrīvprātīgā daba un netiešais raksturs būtu jāuzskata par šo principu piemērošanas nosacījumiem.
Komisija noraida visus prasītāju argumentus kā nepamatotus.
Jāatgādina, ka attiecīgās dalībvalsts pienākums atgūšanas ceļā likvidēt atbalstu, kuru Komisija uzskata par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, saskaņā ar judikatūru ir domāts tādas situācijas atjaunošanai, kāda pastāvēja pirms atbalsta piešķiršanas. Šis mērķis ir sasniegts tad, kad attiecīgo atbalstu, kam vajadzības gadījumā ir pieskaitīti nokavējuma procenti, tā saņēmēji vai, citiem vārdiem sakot, uzņēmumi, kuri to faktiski ir izmantojuši, ir atmaksājuši. Ar šo atbalsta atmaksu tā saņēmējs faktiski zaudē priekšrocību, kas tam bija tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentiem, un tādējādi tiek atjaunota situācija, kāda pastāvēja pirms atbalsta izmaksāšanas (skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
89.
un
90.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tāpat ir jāatgādina, ka nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka Komisijai, uzdodot atgūt ar iekšējo tirgu nesaderīgu atbalstu, būtu jānosaka precīza atgūstamā atbalsta summa. Pietiek ar to, ka Komisijas lēmums ietver norādes, kas ļauj tā adresātam pašam bez lielām grūtībām noteikt šo summu (skat. spriedumu, 2014. gada 20. marts, Rousse Industry/Komisija,
C‑271/13 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:175
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču, ja Komisija nolemj uzdot atgūt konkrētu summu, tai saskaņā ar lietas rūpīgas un objektīvas izmeklēšanas pienākumu atbilstoši LESD 108. pantam ir jānosaka – cik vien precīzi to atļauj lietas apstākļi – uzņēmuma saņemtā atbalsta vērtība (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Dunamenti Erőmű/Komisija,
T‑179/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:236
,
177.
punkts).
Atjaunojot iepriekšējo stāvokli, kāds bija pirms atbalsta piešķiršanas, Komisijai, no vienas puses, ir jāpārliecinās par to, ka ir likvidēts atbalsta reālais labums, un tādējādi ir jāuzdod atgūt visu atbalstu. Komisija, izjūtot iejūtību pret atbalsta saņēmēju, nevar uzdot atgūt mazāku summu par atbalsta vērtību, ko tas ir saņēmis. No otras puses, Komisijai nav tiesību izteikt nosodījumu attiecībā uz nelikumības nopietno raksturu, uzdodot atgūt summu, kas būtu lielāka par atbalsta vērtību, kuru saņēmis saņēmējs (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Dunamenti Erőmű/Komisija,
T‑179/09
, nav publicēts,
EU:T:2014:236
,
198.
punkts).
Šī judikatūra ir piemērojama arī tad, ja Komisija savā lēmumā norāda indikatīvu atgūstamā atbalsta summu.
Šajā lietā, lai noteiktu atgūstamā atbalsta summu, Komisija attiecībā uz 2006. gada līgumu atgūstamā ikgadējā atbalsta summu par katru gadu, kurā šis līgums tika piemērots, kā noteikts saskaņā ar papildu rentabilitātes analīzi, aprēķināja, balstoties uz prognozējamās papildu plūsmas negatīvo daļu (ieņēmumi mīnus izdevumi) 2006. gada līguma noslēgšanas brīdī. Tā ir precizējusi, ka šī summa atbilst summām, kuras katru gadu būtu bijis jāparedz atskaitīt no mārketinga pakalpojumu summas vai pieskaitīt prasītājai piemērotajām lidostas nodevām un maksai par apkalpošanu uz zemes, lai 2006. gada līguma pašreizējā neto vērtība būtu pozitīva, citiem vārdiem, lai tas būtu atbilstoši tirgus ekonomikas dalībnieka principam (apstrīdētā lēmuma 589. apsvērums).
No tā izriet, ka Komisija ir izpildījusi pienākumu aprēķināt atbalsta vērtību, ko prasītāja ir saņēmusi saskaņā ar 2006. gada līgumu. Faktiski – pretēji prasītājas apgalvotajam – no iepriekš 305. punktā minētā izriet, ka šajā nolūkā tā ir veikusi papildu rentabilitātes analīzi un salīdzinājusi, no vienas puses, summas, kādas tirgus ekonomikas dalībnieks būtu bijis gatavs maksāt par mārketinga pakalpojumiem vai kādas tas būtu pieprasījis prasītājai par lidostas pakalpojumu sniegšanu, un, no otras puses, summas, kādas PBTRK ir faktiski samaksājusi vai saņēmusi.
Turpretī, lai noteiktu atgūstamā atbalsta summu, Komisijai nebija jāpārbauda, vai un cik lielā mērā prasītāja ir faktiski izmantojusi ekonomisko priekšrocību, kas izriet no summām, kuras atbilst gada negatīvajām papildu plūsmām, ko tā panākusi, pateicoties 2006. gada līgumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
100.
punkts).
Patiesībā nelikumīga atbalsta atgūšana nozīmē tā saņēmējam radītās priekšrocības restitūciju, nevis iespējamā ekonomiskā labuma, kuru tas guvis, izmantojot šo priekšrocību, restitūciju. Šāds labums var nebūt identisks priekšrocībai, kas veido minēto atbalstu, vai pat izrādīties neesošs, un šis apstāklis nevar pamatot šī paša atbalsta neatgūšanu vai tādas summas atgūšanu, kura atšķirtos no tās, kas veido priekšrocību, kuru radījis attiecīgais nelikumīgais atbalsts (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
92.
punkts).
Līdz ar to nevienam prasītājas lēmumam par saskaņā ar 2006. gada līgumu iegūtās priekšrocības pārnešanu uz saviem klientiem nav nozīmes atmaksājamās atbalsta summas noteikšanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
99.
punkts).
Tāpat apstrīdētajā lēmumā Komisijas identificēto priekšrocību neveidoja fakts, ka prasītāja varēja uzlabot savu konkurētspējas stāvokli tirgū. To vienkārši veidoja fakts, ka tā iekasēja no 2006. gada līguma izrietošo negatīvo ikgadējo papildu plūsmu nominālo summu. Jautājums, vai tā šo priekšrocību noteiktā veidā ir izmantojusi tirgū, ir saistīts ar iespējamās peļņās vērtējumu, ko tā varēja panākt, izmantojot piešķirto priekšrocību, bet šādam vērtējumam nav nozīmes attiecībā uz atbalsta atgūšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
102.
punkts).
Visbeidzot, tā kā Komisija uzdeva atgūt priekšrocību, kas summas ziņā ir vienāda ar paredzamo papildu plūsmu, kā izriet no 2006. gada līguma ar PBTRK, tai rīkojoties kā tirgus ekonomikas dalībniekam, ir jāuzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek vienīgi atjaunota pirms atbalsta maksājuma esošā tiesiskā situācija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Beļģija/Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
,
64.
–
66.
punkts). Faktiski, atgūstot šo summu, prasītājai tiek atņemta priekšrocība, ko tā tirgū guvusi salīdzinājumā ar saviem konkurentiem un kuru veidoja tādi finanšu nosacījumi, kādus tā nebūtu saņēmusi normālos tirgus apstākļos.
Gan apgalvoto pozitīvo ārējo faktoru vērtībai attiecībā uz Po lidostu, gan iespējamai šīs lidostas neefektivitātei nav nozīmes, lai panāktu agrākās situācijas atjaunošanas mērķa izpildi, kas tiek sasniegts, tiklīdz prasītāja zaudē tās gūto priekšrocību. Pilnības labad ir jānorāda, ka tirgus ekonomikas dalībnieka kritērijs, kas tiek piemērots, lai noteiktu, vai pasākums rada priekšrocību, neprasa minimālu efektivitāti kādas darbības īstenošanā. Proti, kā ir noteikts judikatūrā, šī kritērija piemērošana ir paredzēta, lai noteiktu, vai līdzīgos apstākļos salīdzināms privātais ieguldītājs būtu bijis mudināts atvēlēt attiecīgu pasākumu (skat. iepriekš 119. punktu). Šajā ziņā ir jāņem vērā tādas publiskās iestādes izmaksu un ieņēmumu struktūra, kuras rīcība tiek salīdzināta ar tirgus ekonomikas dalībnieka rīcību.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka sestais pamats nav atbalstāms un ka tā rezultātā prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Transavia Airlines CV
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. decembrī.
[Paraksti]
[..]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
)	Ietverti tikai tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.