CELEX: 62015TJ0284
Riigiabi
Keemiatööstus
Otsus jätkata ettevõtte tegevust pankrotimenetluse ajal
Otsus, milles tuvastatakse riigiabi puudumine
Tühistamishagi
Isiklik puutumus
Vastuvõetavus
Riigiabi mõiste
Eelis
Eraõigusliku võlausaldaja kriteerium
Seostatavus riigiga
Põhjendamiskohustus

)
I.

Vaidluse taust
Hageja AlzChem AG on Saksamaal asuv äriühing, mis tegutseb mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, sealhulgas Slovaki Vabariigis paljudel peenkeemia kaubaturgudel.
Novácké chemické závody, a.s. v konkurze (edaspidi „NCHZ“) oli erakapitalil põhinev kolme osakonnaga kemikaalitootja. See äriühing käitas Trenčíni piirkonnas (Slovakkia) asuvat keemiatehast. Äriühingu põhitegevuseks oli kaltsiumkarbiidi ja tehniliste gaaside, polüvinüülkloriidi (PVC) ja selle töötlemisel saadavate toodete ning üha enam ka väikeses koguses toodetavate põhi- ja erikemikaalide tootmine.
8. oktoobril 2009 esitas NCHZ pankrotiavalduse, väites, et ta ei ole võimeline oma tegevust jätkama.
Slovaki Vabariik võttis 5. novembril 2009 vastu seaduse nr 493/2009 strateegilise tähtsusega äriühinguid puudutavate teatavate meetmete ja teatavate seaduste muutmise kohta (zákon č. 493/2009 Z.z. o niektorých opatreniach týkajúcich sa strategických spoločností a o zmene a doplnení niektorých zákonov; edaspidi „strateegilise tähtsusega äriühingute seadus“). See seadus, mis jõustus 1. detsembril 2009, andis riigile eesõiguse osta strateegilise tähtsusega pankrotis äriühinguid ja nägi ette pankrotihalduri määramise nõude, et tagada strateegilise tähtsusega äriühingu tegevuse jätkumine pankrotimenetluse ajal. Slovaki ametivõimud liigitasid 2. detsembril 2009 NCHZ nimetatud seaduse alusel strateegilise tähtsusega äriühinguks, mis kestis kuni seaduse kehtivuse kaotamiseni 31. detsembril 2010. NCHZ oli ainus äriühing, mille suhtes seda seadust kohaldati (edaspidi „esimene pankrotiperiood“).
Pärast 31. detsembrit 2010 kohaldati NCHZ suhtes 9. detsembri 2004. aasta seadust nr 7/2005 pankroti ja restruktureerimise kohta, millega muudetakse teatavaid seaduseid (Zákon č. 7/2005 Z.z. z 9. decembra 2004 o konkurze a reštrukturalizácii a o zmene a doplnení niektorých zákonov; edaspidi pankrotiseadus) (edaspidi „teine pankrotiperiood“). 26. jaanuaril 2011 toimunud ühiskoosolekul, kus osalesid tagamata nõuetega võlausaldajad, kes kohtusid võlausaldajate komitee (edaspidi „võlausaldajate komitee“) raames, ja tagatud nõuetega võlausaldajad (edaspidi „26. jaanuari 2011. aasta koosolek“), teatas tol hetkel määratud pankrotihaldur võlausaldajatele, et NCHZ tegevusega kaasnevad kulud on kõrgemad kui tegevusest saadav tulu. Lisaks kandis ta võlausaldajatele ette 23. detsembri 2010. aasta majandusanalüüsi (edaspidi „majandusanalüüs“), mida täiendas juhatuse liikmete esitlus. Eespool nimetatud võlausaldajad otsustasid jätkata NCHZ tegevust (edaspidi „26. jaanuari 2011. aasta otsus“). Kuna súd v Trenčíne (Trenčíni kohus, Slovakkia) kiitis selle otsuse 17. veebruaril 2011 heaks (edaspidi „súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) otsus“ või „17. veebruari 2011. aasta otsus“), jätkas pankrotihaldur tegevust. Pankrotiseaduse kohaselt koosnes antud asjas pädev komitee võlausaldajate komiteest, tagatud nõuetega võlausaldajatest ja súd v Trenčínest (Trenčíni kohus) (edaspidi „pädev komitee“).
[…].
Komisjon teavitas 2. juuli 2013. aasta kirjaga Slovakkia ametivõime oma otsusest algatada abi suhtes ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus (
ELT 2013, C 297, lk 85
), mis puudutab esiteks strateegilise tähtsusega äriühingute seadusega riigile antud luba jätkata NCHZ tegevust 2009. aasta detsembrist 2010. aasta detsembrini, ja teiseks võlausaldajate 2011. aasta jaanuari otsust jätkata NCHZ tegevust pärast strateegilise tähtsusega äriühingute seaduse kehtetuks muutumist. Komisjon väljendas muu hulgas kahtlust selle pakkumismenetluse kategoorilisuse üle, mis võimaldas NCHZ müüki, ja leidis, et oli objektiivne alus arvata, et NCHZ ja uue üksuse vaheline majanduslik järjepidevus ei ole katkenud.
[…].
II.

Vaidlustatud otsus
15. oktoobril 2014 võttis komisjon vastu otsuse (EL) 2015/1826 riigiabi SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) kohta, mida Slovakkia andis äriühingule NCHZ (
ELT 2015, L 269, lk 71
; edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Komisjon leidis, et NCHZ kuulutamisega strateegiliseks äriühinguks (edaspidi „esimene meede“) anti NCHZ‑le valikuline eelis, mis on seostatav riigiga ja millega kaasnes riigi ressursside kasutamine ning konkurentsi kahjustamine turul, mis oli avatud liikmesriikidevahelisele kaubandusele. Komisjon järeldas sellest, et nimetatud meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ning et see abi on ebaseaduslik ja siseturuga kokkusobimatu (vaidlustatud otsuse põhjendused 110 ja 114–124). Võttes arvesse, et riigiabi summa ulatus 4783424,10 euroni, leidis ta, et abi tuleb NCHZ‑lt sisse nõuda ja sissenõudekorraldust tuleks laiendada ka Fortischemile, kellel on NCHZga majandusliku järjepidevuse seos (vaidlustatud otsuse põhjendused 101 ja 174).
Küll aga leidis komisjon, et NCHZ tegevuse jätkamine võlausaldajate 26. jaanuari 2011. aasta otsuse alusel (edaspidi „teine meede“) ei kujuta endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna riigiabi kindlaksmääramisel kasutatavatest kumulatiivsetest tingimustest vähemalt kaks (seostatavus riigiga ja majandusliku eelise olemasolu) ei ole täidetud (vaidlustatud otsuse põhjendus 113).
Vaidlustatud otsuse resolutiivosa on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 2
Võlausaldajate komitee otsuse alusel tehtud otsus lubada NCHZ‑l pärast kõnealuse seaduse aegumist edasi tegutseda ei kujutanud endast riigiabi [ELTL] artikli 107 lõike 1 tähenduses.
[…]
Artikkel 6
Käesolev otsus on adresseeritud [Slovaki Vabariigile].“
[…].
V.

Õiguslik käsitlus
[…]
B.

Sisulised küsimused
[…]
2.

NCHZ tegevuse jätkamise riigiga seostatavus teisel pankrotiperioodil (teine väide)
[…]
b)

Põhjendamiskohustuse rikkumine, mis puudutab teise meetme seostatavust riigiga seetõttu, et súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) kiitis heaks 26. jaanuari 2011. aasta otsuse (teise väite esimene osa)
Hageja väidab – nagu ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 46 välja tõi –, et hagiavalduse esitajana väitis ta seda, et otsus lubada NCHZ tegevusel jätkuda oli samuti seostatav riigiga, kuivõrd súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) on selle otsuse kinnitanud ja see on muutunud kohustuslikuks.
Ent kuigi komisjon tunnistab vaidlustatud otsuse põhjendustes 14, 33, 35, 36 ja 102 súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) seotust otsustusprotsessis, ei maini ta seda vaidlustatud otsuse põhjendustes 103 ja 104, milles on esitatud tema analüüs teise meetme riigiga seostatavuse kohta seoses nimetatud kohtu rolliga. Hageja leiab, et ehkki liikmesriikide kohtu otsused on üldjuhul käsitatavad riigiga seostatavatena, ei ole komisjon esitanud ühtki näidet, mille varal selgitada põhjust, miks ei olnud súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) otsus asjakohane või, juhul kui see oleks olnud asjakohane, põhjust, miks see ei olnud piisav, et tuvastada teise meetme seostatavus riigiga.
Komisjon leiab, et vaidlustatud otsus on piisavalt põhjendatud. Ta leiab, et on selgelt ja ühemõtteliselt esitanud põhjenduse, mis võimaldab hagejal sellest aru saada ja Üldkohtul teostada kohtulikku kontrolli. Enda väitel on ta juba täpsustanud, et olukorras, kus kõik võlausaldajad, kellest enamus on eraõiguslikud, otsustavad sõnaselgelt, et nende majanduslik huvi on võimaldada pankrotistunud ettevõtte tegevuse jätkamist, ei ole nende otsus riigiga seostatav pelgalt seetõttu, et kohus seda seejärel kinnitab ja muudab siduvaks. Komisjon on seisukohal, et kuigi hageja ei pruugi selle lähenemisviisi põhjendatusega nõustuda, ei saa ta väita, et ei ole aru saanud komisjoni järelduste aluseks olevast loogikast, kuna – vaatamata vaidlustatud otsuse põgususele selles küsimuses – tuleneb antud arutluskäik ühemõtteliselt vaidlustatud otsusest, eeskätt selle põhjendustest 102–104.
Sissejuhatuseks tuleb aru saada, et hageja viitab oma väidetes sisuliselt otsustusprotsessis súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) rolli puudutava põhjendamiskohustuse rikkumisele.
Tuleb sedastada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 102 märkis komisjon, et „[…] kõik võlausaldajate komitee liikmed ja tagatud nõuetega võlausaldajad [leppisid] sellegipoolest 2011. aasta jaanuaris kokku, et NCHZ peaks tegevust jätkama“ ning et „[s]eejärel kinnitas selle otsuse vastavalt […] pankrotiseadusele pankrotikohus, millega otsus muutus halduri jaoks siduvaks“.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 103 käsitles komisjon võlausaldajate komitee ja tagatud nõuetega võlausaldajate võimaliku vetoõiguse küsimust ning leidis selle kohta, et „[s]eepärast ei saanud ükski riiklik üksus maksma panna oma tahet peatada edasine võlgade kuhjumine“.
Komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 104, et „[s]eetõttu võib järeldada, et NCHZ tegevuse jätkamine põhines otsusel, mille tegid erasektori võlausaldajad, sest avaliku sektori võlausaldajatel ei olnud õigust panna NCHZ tegevuse jätkamisele vetot“ ning et „[s]eepärast ei saa otsust jätkata pärast strateegilise tähtsusega äriühingute seaduse aegumist NCHZ tegevust pidada seostatavaks riigiga“.
On selge, et juhtumi asjaolusid arvestades ja vastavalt pankrotiseaduse sätetele kuulus súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) pädevasse komiteesse, kellel tuli otsustada, kas jätkata NCHZ tegevust või mitte, ning et vastavalt pankrotiseaduse artikli 83 lõikele 4 oli [pankrotihaldur] seotud 17. veebruari 2011. aasta otsusega.
Ent tuleb siiski märkida, et vaidlustatud otsuses ei toonud komisjon selgelt välja viisi, kuidas ta mõistis súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) rolli otsustusprotsessis. Selle otsuse põhjendustes 14, 26 ja 32 ning artiklis 2 mainis ta üksnes 26. jaanuari 2011. aasta otsust, osundamata nimetatud kohtu sekkumisele (vt eespool punkt 78), samas kui vaidlustatud otsuse põhjendustes 33, 35, 36 ja 102 nimetas ta selle kohtu otsust, selgitamata viimase täpset rolli antud asjas pankrotiseaduse artikli 83 lõike 4 sõnastust arvestades, millega andis mõista, et see kohus sekkus üksnes selleks, et heaks kiita 26. jaanuari 2011. aasta otsus ja muuta see siduvaks (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendus 33).
Lisaks, hinnates otsust jätkata NCHZ tegevust teisel pankrotiperioodil, kuigi komisjon mainis vaidlustatud otsuse põhjenduses 102 17. veebruari 2011. aasta otsuse olemasolu, tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 103–112 ja eriti põhjendustes 103 ja 104 ta nimetatud otsust ei puudutanud. Seega mainis komisjon üksnes 26. jaanuari 2011. aasta otsust.
Lisaks, nagu komisjon kohtuistungil märkis, ei saa välistada, et pärast liikmesriigi kohtu otsust võib meedet käsitada riigiga seostatava otsusena ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses (vt selle kohta 26. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus DEI ja komisjon vs. Alouminion tis Ellados,
C‑590/14 P
,
EU:C:2016:797
, punktid
,
ja
, ning 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Simet vs. komisjon,
T‑15/14
,
EU:T:2016:124
, punktid
,
ja
).
Selle taustal tuleb tõdeda, et komisjon oleks pidanud vaidlustatud otsuses välja tooma põhjused, mis viisid ta järelduseni, et NCHZ tegevuse jätkamise otsus ei olnud súd v Trenčínega (Trenčíni kohus) seostatav.
Mis puudutab sellega seoses komisjoni väidet, et ta esitas enda arutluskäigu selgelt ja ühemõtteliselt, tuleb sedastada, et tema selgitused, mida on mainitud eespool punktis 99, ei tulene vaidlustatud otsusest, vaid tema Üldkohtus esitatud kirjalikest seisukohtadest ning et vastupidi tema väidetele täiendab ta seeläbi vaidlustatud otsuse põhjendust. Ent eespool punktis 74 viidatud kohtupraktika kohaselt peab vaidlustatud otsuse põhjendus olema esitatud selle otsuse enda tekstis ning seda ei saa esitada esimest korda ja
a posteriori
alles Euroopa Kohtus.
Seega jättis komisjon hageja väitel vaidlustatud otsuses välja toomata põhjused, miks súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) otsusel puudus igasugune mõju tema analüüsile, mis puudutas käsitletava meetme seostatavust.
Lisaks küsitles Üldkohus kohtuistungil komisjoni, et saada pankrotiseaduse sätteid silmas pidades aru, kas kohtul, nagu antud asjas súd v Trenčíne (Trenčíni kohus), kes sekkus nimetatud seaduse artikli 83 lõike 4 kohaselt, tuli analüüsida üksnes võlausaldajate otsuse formaalsete aspektide järgimist või tuli tal lisaks kontrollida selle otsuse põhjendatust ja sellisel juhul, kas ta oleks võinud teha teistsuguse otsuse. Tuleb siiski märkida, et komisjonil ei olnud võimalik sellele vastata. Ta piirdus väitega, et antud asjas ei olnud súd v Trenčínel (Trenčíni kohus) muud valikut kui kinnitada 26. jaanuari 2011. aasta otsus, ilma et ta oleks väitnud, et nimetatud kohtu kontroll oli õiguslikult piiratud.
Sellest tuleneb, et võttes arvesse konkreetset konteksti, milles súd v Trenčíne (Trenčíni kohus) antud asjas sekkus, kuna ta oli pädeva komitee liige, on vaidlustatud otsus põhjendamata osas, mis puudutab teisel pankrotiperioodil NCHZ tegevuse jätkamise otsuse riigiga seostatavust.
[…].
1.

Teisel pankrotiperioodil NCHZ tegevuse jätkamise otsuse tõttu antava majandusliku eelise olemasolu (esimese väite esimene osa)
[…]
c)

Eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi väär kohaldamine (esimene allosa)
[…]
3.

Avaliku sektori ja erasektori võlausaldajate olukordade sarnasus
[…]
i)

Riigi arvestamine üheainsa võlausaldajana
[…]
Tuleb asuda seisukohale, nagu väidab ka komisjon, keda toetab Slovaki Vabariik ja Fortischem, et hageja väited põhinevad selles küsimuses eeldusel, mille kohaselt ei oleks komisjon pidanud arvesse võtma iga avaliku sektori võlausaldajat eraldi, vaid Slovaki Vabariiki kui ühtainsat avaliku sektori võlausaldajat, kes esindab kõiki asjasse puutuvaid avaliku sektori võlausaldajaid.
Ent nii komisjon kui ka menetlusse astujad tuginevad sellele, et niisugune eeldus on väär, kuna eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumist tuleneb, et iga avaliku sektori võlausaldaja peab andma hinnangu, lähtudes nõuetest, mis neil on asjaomase võlgniku suhtes, ning et võrrelda tuleks iga avaliku sektori võlausaldaja otsust ja otsust, mille võiks teha samas olukorras olev erasektori võlausaldaja.
Kõigepealt tuleb märkida, et hageja ei ole esitanud oma väidete toetuseks neid kinnitavat kohtupraktikat ning ta üksnes vaidlustab selle, et komisjoni viidatud kohtupraktikaga saab viimase väidet toetada. Tema hinnangul ei ole see küsimus lahendatud, samas kui komisjon väidab, et seda ei peagi lahendama, kuna see on ise eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi kohaldamise põhiosa.
Esiteks leidis liidu kohus 11. juuli 2002. aasta kohtuotsuses HAMSA vs. komisjon (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
), millele viitab komisjon, et komisjoni ülesanne on kõikide asjaomaste avalik-õiguslike organisatsioonide puhul kindlaks teha, kas pakutud võlakergendus oli märkimisväärselt suurem kui see, mida oleks andnud hüpoteetiline erasektori võlausaldaja, kes on hageja suhtes sarnases olukorras nagu avaliku sektori võlausaldaja ja kes soovib sisse nõuda talle võlgu olevad summad. Niisiis on liidu kohus seisukohal, et igal võlausaldajal tuleb teha valik ühelt poolt seoses summaga, mida talle pakutakse väljapakutud kokkuleppe raames, ja teiselt poolt summaga, mida ta peab võimalikuks sisse nõuda ettevõtte võimaliku likvideerimise korral, kuivõrd tema valikut mõjutab rida tegureid nagu asjaolu, kas ta on tagatud nõuetega või tagamata nõuetega võlausaldaja, võimalike tagatiste laad ja ulatus, tema hinnang ettevõtte tervendamise võimalusele ning likvideerimise korral saadav kasu (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta kohtuotsus HAMSA vs. komisjon,
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
, punktid
ja
).
Järelikult nähtub 11. juuli 2002. aasta kohtuotsusest HAMSA vs. komisjon (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
), eriti selle otsuse punktidest 166–172,et liidu kohus nägi ette iga avaliku sektori võlausaldaja individuaalse olukorra analüüsi eelkõige selle põhjal, kas nad on tagamata nõuetega või tagatud nõuetega võlausaldajad, et teha sisuliselt kindlaks, kas nende tehtav valik läheb kaugemale sellest, mis on põhjendatud äriliste nõuetega või kas seda võiks selgitada soov anda asjaomasele ettevõttele eelis. Sellest tuleneb, et liidu kohus leidis, et avaliku sektori võlausaldajaid ei oleks tulnud pidada üheks ainsaks üksuseks, vaid arvesse oleks tulnud võtta neile iseomaseid tunnuseid.
Lisaks tuleb lükata tagasi hageja väide, et 11. juuli 2002. aasta kohtuotsus HAMSA vs. komisjon (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
) ei ole asjakohane, kuna nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud asjas olid võlausaldajad nõus võimaldama kõnealuse abi saajale võlakergendust, samas kui käesolevas asjas ei võetud eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi kohaldamiseks ilmselgelt arvesse sotsiaalkindlustusasutuse huve. Küll aga võeti viimase huve arvesse pankrotijärgse võlausaldajana (vaidlustatud otsuse põhjendus 110) (vt eespool punktid 161–163).
Lõpuks tuleb sedastada, et 11. juuli 2002. aasta kohtuotsuse HAMSA vs. komisjon (
T‑152/99
,
EU:T:2002:188
, punktid
ja
) kaalutlusi korrati 17. mai 2011. aasta kohtuotsuses Buczek Automotive vs. komisjon (
T‑1/08
,
EU:T:2011:216
, punkt
).
Teiseks, mis puudutab 11. septembri 2012. aasta kohtuotsust Corsica Ferries France vs. komisjon (
T‑565/08
,
EU:T:2012:415
, punktid
–
), millele komisjon samuti viitas, tuleb nõustuda hagejaga, et see ei ole antud asjas asjakohane. Nimelt, tõstatatud küsimus oli, kas komisjon oli ühemõtteliselt määratlenud Prantsuse riigi majandustegevust, mille jaoks võib tekkida vajadus kaitsta mainet, ning mitte küsimus, kas seda riiki oleks pidanud käsitama üheainsa võlausaldajana.
Kolmandaks tuleb märkida, et just eespool punktis 61 viidatud kohtuotsustes juhtis Euroopa Kohus tähelepanu vajadusele võtta eraõigusliku võlausaldaja põhimõtte kohaldamisel arvesse erasektori võlausaldajat, kelle olukord on kõige lähedasem avaliku sektori võlausaldaja olukorrale ja kes soovib saada tagasi summasid, mida võlgneb talle rahalistes raskustes olev võlgnik, mis tähendab, et riiki ei ole vaja käsitada üheainsa võlausaldajana, mis koondab kõiki asjaomaseid avaliku sektori võlausaldajaid.
Neljandaks, nagu komisjon õigesti märkis, on riigiabi valdkonnas kohaldatava kohtupraktika järgi teatud olukordades nõutav teha vahet riigi rollil majandusüksusena ja tema rollil avaliku võimuna (vt selle kohta 14. septembri 1994. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon,
C‑278/92 – C‑280/92
,
EU:C:1994:325
, punkt
). Sellest tuleneb, et riigiabi valdkonnas ei ole vaja tingimata riiki pidada üheks üksuseks.
[…].
Kõigest eelnevast tuleneb, et kui riiki pidada üheks võlausaldajaks, võiks see viia selle tunnistamiseni, et teatavatel avaliku sektori võlausaldajatel tuleks vastu võtta otsus, mis läheb vastuollu nende huvidega ja mitte tegutseda sarnaselt eraõigusliku võlausaldajaga, kes on samas olukorras, ning see oleks eespool punktis 61 viidatud kohtupraktikaga vastuolus. Seetõttu tuleb tagasi lükata hageja väide, mis puudutab riigi arvesse võtmist üheainsa võlausaldajana.
[…].

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:

1.
Tühistada komisjoni 15. oktoobri 2014. aasta otsuse (EL) 2015/1826 riigiabi SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) kohta, mida Slovakkia andis äriühingule NCHZ, artikkel 2.

2.
Mõista AlzChem AG kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.

3.
Jätta Slovaki Vabariigi ja Fortischem a.s.‑i kohtukulud nende endi kanda.

Berardis
Papasavvas
Spineanu‑Matei
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. detsembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.