CELEX: 62018CJ0348
Zahtjev za prethodnu odluku
Dodatna pristojba u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda
Uredba (EEZ) br. 3950/92
Članak 2. stavak 1. drugi podstavak
Određivanje sudjelovanja proizvođača u plaćanju dospjele dodatne pristojbe
Ponovna raspodjela neiskorištenih referentnih količina
Nacionalna mjera kojom se ponovno raspodjeljuju neiskorištene količine na temelju objektivnih prioritetnih mjerila

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 1992., L 405, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1256/1999 od 17. svibnja 1999. (
SL 1999., L 160, str. 73
.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 3950/92).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice i Agenzije per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (Agencija za dodjelu potpora u poljoprivrednom sektoru, Italija) u pogledu nacionalne naknade za mliječne kvote za razdoblje stavljanja na tržište mlijeka i mliječnih proizvoda od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 3950/92
Prva, treća, šesta i sedma uvodna izjava Uredbe br. 3950/92 glase:
„[B]udući da je Uredbom Vijeća (EEZ) br. 856/84 od 31. ožujka 1984. o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 804/68 o zajedničkoj organizaciji tržišta mlijeka i mliječnih proizvoda [neslužbeni prijevod] [(
SL 1984., L 90, str. 10
.)], od 2. travnja 1984., uspostavljen sustav dodatne pristojbe u navedenom sektoru; da je svrha sustava uspostavljenog za razdoblje od devet godina, koje istječe 31. ožujka 1993., smanjiti neravnotežu između ponude i potražnje mlijeka i mliječnih proizvoda te strukturne viškove koji zato nastaju; da taj sustav ostaje potreban u budućnosti za postizanje bolje ravnoteže na tržištu; i da ga zato valja nastaviti primjenjivati tijekom sedam novih uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci počevši od 1. travnja 1993.;
[…]
budući da se mora zadržati metoda usvojena 1984., koja se sastoji od uvođenja pristojbe na količine mlijeka prikupljene ili prodane za neposrednu potrošnju koje premašuju određeni zajamčeni prag; da je navedeni prag za svaku državu članicu izražen ukupnom zajamčenom količinom koju zbroj pojedinačno dodijeljenih količina ne smije prelaziti, kako za isporuke, tako i za prodaje za neposrednu potrošnju; […]
[…]
budući da je posljedica prekoračenja bilo koje ukupne zajamčene količine za državu članicu ta da proizvođači koji su doprinijeli prekoračenju moraju platiti pristojbu; […]
budući da, kako bi se zadržala određena fleksibilnost u upravljanju sustavom, potrebno je propisati usklađivanje prekoračenja svih pojedinačnih referentnih količina iste vrste unutar područja države članice; i da, što se tiče isporuka, koje predstavljaju gotovo sve količine stavljene na tržište, potreba da se zajamči potpuna učinkovitost pristojbe u čitavoj Zajednici u načelu opravdava zadržavanje mogućnosti da države članice odaberu između dva načina usklađivanja prekoračenih pojedinačnih referentnih količina, uzimajući u obzir različitost proizvodnih i prikupljačkih mljekarskih struktura; da je u tom pogledu potrebno državama članicama dopustiti da na kraju razdoblja ponovno ne raspodjeljuju neiskorištene referentne količine na nacionalnoj razini ili među otkupljivačima te da naplaćeni iznos koji prekoračuje iznos dugovane pristojbe namijene financiranju nacionalnih programa restrukturiranja i/ili da ga raspodijele proizvođačima koji spadaju u određene kategorije ili se nalaze u iznimnoj situaciji” [neslužbeni prijevod].
U članku 1. Uredbe br. 3950/92 predviđa se:
„Tijekom osam novih uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci, počevši od 1. travnja 2000., proizvođači kravljeg mlijeka plaćaju dodatnu pristojbu na količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku isporučene otkupljivaču ili prodane neposredno za potrošnju tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci koje prekoračuju količinu koja će se naknadno utvrditi.
Pristojba se utvrđuje u visini od 115 % ciljane cijene mlijeka.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 2. te uredbe određuje se:
„1.   Pristojba se plaća na sve količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku koje se stavljaju na tržište tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci i koje prekoračuju količine iz članka 3. Ona se dijeli između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju.
U skladu s odlukom države članice, utvrđuje se sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe, nakon eventualne ponovne raspodjele neiskorištenih referentnih količina, bilo na razini otkupljivača, ovisno o prekoračenju koje preostaje nakon što su neiskorištene referentne količine raspodijeljene razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača, bilo na nacionalnoj razini, ovisno o prekoračenju referentne količine kojom raspolaže svaki od tih proizvođača.
[…]
4.   Ako je prikupljeni iznos pristojbe veći od iznosa koji se duguje, država članica višak sredstava može upotrijebiti za financiranje mjera iz prve alineje članka 8. i/ili ga raspodijeliti proizvođačima iz prioritetnih kategorija koje je država članica odredila na temelju objektivnih mjerila koja će se utvrditi ili proizvođačima koji se nalaze u iznimnoj situaciji nastaloj kao posljedica nacionalne odredbe koja nije povezana s ovim sustavom.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 10. navedene uredbe predviđa se da je pristojba dio interventnih mjera za reguliranje poljoprivrednih tržišta i da je namijenjena financiranju izdataka u sektoru mlijeka.
Uredba br. 536/93
Šestom uvodnom izjavom Uredbe Komisije (EEZ) br. 536/93 od 9. ožujka 1993. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 1993., L 57, str. 12
.) propisuje se:
„[B]udući da je na temelju članka 2. stavka 4. Uredbe (EEZ) [br. 3950/92] na Komisiji da odluči o mjerilima na temelju kojih određene prioritetne kategorije proizvođača mogu koristiti povrat pristojbe kada je država članica odlučila da na svome području neće ponovno raspodijeliti ukupne neiskorištene količine; ako se ta mjerila ne mogu u potpunosti primijeniti u nekoj državi članici, toj se državi članici može dopustiti da u dogovoru s Komisijom odredi druga mjerila”. [neslužbeni prijevod]
Člankom 3. Uredbe br. 536/93 određuje se:
„1.   Na kraju svakog razdoblja iz članka 1. Uredbe [br. 3950/92], kupac za svakog proizvođača izrađuje obračun u kojemu je za referentnu količinu i reprezentativni sadržaj masti njegovih proizvoda, navedena količina i sadržaj masti u mlijeku i/ili ekvivalentu mlijeku koje je isporučio tijekom tog razdoblja.
[…]
3.   Država članica može propisati da nadležno tijelo obavještava otkupljivače o iznosu njihove obveze plaćanja pristojbe nakon što neiskorištene referentne količine budu ili ne budu, prema odluci države članice, u cijelosti ili djelomično dodijeljene bilo izravno dotičnim proizvođačima ili otkupljivačima radi naknadne dodjele među dotičnim proizvođačima.
[…]” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 536/93:
„1.   Prema potrebi, države članice određuju prioritetne kategorije proizvođača u smislu članka 2. stavka 4. Uredbe [br. 3950/92] na temelju jednog ili više sljedećih objektivnih mjerila, redoslijedom prioriteta:
(a)
formalna potvrda od strane nadležnog tijela države članice da je pristojba u cijelosti ili djelomično pogrešno izračunana;
(b)
zemljopisna lokacija gospodarstva, a prvenstveno planinska područja, kako su definirana u članku 3. stavku 3. Direktive Vijeća 75/268/EEZ [od 28. travnja 1975. o planinskoj poljoprivredi i poljoprivredi u područjima s otežanim uvjetima gospodarenja (
SL 1975., L 128, str. 1
.)];
(c)
maksimalna gustoća stoke na gospodarstvu u svrhu ekstenzivnog stočarstva;
(d)
iznos za koji je prekoračena pojedinačna referentna količina;
(e)
obujam proizvođačeve referentne količine.
Ako financijska sredstva raspoloživa u danom razdoblju nisu iskorištena nakon primjene prethodno navedenih mjerila, država članica u dogovoru s Komisijom određuje druga objektivna mjerila.” [neslužbeni prijevod]
Uredba (EZ) br. 1788/2003
Uredba br. 3950/92 stavljena je izvan snage i zamijenjena, s učinkom od 1. travnja 2004., Uredbom Vijeća (EZ) br. 1788/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 2003., L 270, str. 123
.), koja je stavljena izvan snage i zamijenjena, s učinkom od 1. travnja 2008., Uredbom Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (
SL 2007., L 299, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.)
U skladu s uvodnim izjavama 2. i 14. Uredbe br. 1788/2003:
„(2)
Da bi se iskoristile prednosti stečenih iskustava te pojednostavio i pojasnio sustav, Uredbu [br. 3950/92] valja staviti izvan snage te preustrojiti i pojasniti pravila kojima se uređuje prošireni sustav.
[…]
(14)
Kako bi se zadržala dostatna fleksibilnost u upravljanju sustavom, državama članicama bi trebalo dopustiti da na kraju razdoblja ponovno raspodijele neiskorištene referentne količine, bilo na nacionalnoj razini bilo među otkupljivačima.” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 10. stavkom 3. te uredbe:
„Sudjelovanje svakog proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe utvrđuje se odlukom države članice, nakon eventualne ponovne raspodjele svih neiskorištenih dijelova nacionalne referentne količine dodijeljene za isporuke, i to razmjerno pojedinačnim referentnim količinama svakog proizvođača ili u skladu s objektivnim mjerilima koja utvrde države članice:
(a)
ili na nacionalnoj razini na temelju iznosa za koji je prekoračena referentna količina svakog proizvođača;
(b)
ili najprije na razini otkupljivača, a potom, prema potrebi, na nacionalnoj razini.” [neslužbeni prijevod]
Talijansko pravo
U skladu s člankom 1. stavkom 8. decreto‑legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (Uredba sa zakonskom snagom br. 43 o hitnim odredbama za sektor mlijeka) od 1. ožujka 1999. (GURI br. 50, od 2. ožujka 1999.), koji je u izmijenjenom obliku postao legge ordinaria n. 118 (Opći zakon br. 118) od 27. travnja 1999. (GURI br. 100, od 30. travnja 1999.) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 43/1999):
„Nacionalna naknada ostvaruje se za razdoblja 1995. – 1996., 1996. – 1997., 1997. – 1998. i 1998. – 1999. prema sljedećim mjerilima i sljedećem redoslijedu:
a)
u korist proizvođačâ s kvotom za planinska područja, u skladu s Direktivom [75/268];
b)
u korist proizvođačâ s kvotama A i B u odnosu na koje je određeno smanjenje kvote B u okvirima smanjene količine;
c)
u korist proizvođačâ s kvotom u područjima s otežanim uvjetima gospodarenja, u skladu s Direktivom [75/268] i u područjima cilja 1, u skladu s Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2081/93 od 20. srpnja 1993. [o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 2052/88 o zadaćama strukturnih fondova i njihovoj učinkovitosti i o koordinaciji aktivnosti među njima i njihovih aktivnosti s aktivnostima Europske investicijske banke i drugih postojećih financijskih instrumenata (
SL 1993., L 193, str. 5
.)];
d)
u korist proizvođačâ isključivo s kvotom A koji su prekoračili svoju kvotu u granicama od pet posto te kvote;
e)
u korist svih drugih proizvođača s kvotama;
e.a)
u korist svih drugih proizvođača.”
Člankom 1. stavkom 5. decreto‑legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero‑caseario (Uredba sa zakonskom snagom br. 8 o hitnim odredbama za raspodjelu povećanih količina mlijeka i privremenu regulaciju sektora mlijeka) od 4. veljače 2000. (GURI br. 30, od 7. veljače 2000.), koji je u izmijenjenom obliku postao legge n. 79 (Zakon br. 79) od 7. travnja 2000. (GURI br. 82, od 7. travnja 2000.) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 8/2000), proširena je primjena mjerila iz članka 1. stavka 8. Uredbe sa zakonskom snagom br. 43/1999 na iduća razdoblja prodaje mlijeka i mliječnih proizvoda, među kojima je i razdoblje od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Tužitelj u glavnom postupku upravlja poljoprivrednim gospodarstvom za proizvodnju mlijeka. U razdoblju od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001. prekoračio je pojedinačnu referentnu količinu kojom je raspolagao.
AGEA je odlukom od 26. srpnja 2001., naslovljenom „Sustav mliječnih kvota – Nacionalna naknada za razdoblje 2000./2001.”, obavijestio proizvođače o njihovim prekoračenjima proizvodnje i ishodu obračuna naknade. U skladu s tom odlukom neiskorištene pojedinačne referentne količine ponovno su raspodijeljene po kategorijama u skladu s prioritetnim mjerilom utvrđenim mjerodavnim zakonodavstvom. Tužitelj u glavnom postupku nije se nalazio među korisnicima tih ponovnih raspodjela.
Tužitelj u glavnom postupku je pred Tribunalom amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma (Okružni upravni sud u Laciju – sjedište u Rimu, Italija) osporio zakonitost te odluke kao i zakonitost AGEA‑ine odluke, donesene na temelju članka 1. stavka 5. Uredbe sa zakonskom snagom br. 8/2000 o nacionalnom izjednačavanju za razdoblje stavljanja na tržište mlijeka i mliječnih proizvoda od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001.
Nakon što je njegova tužba odbijena, tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu Consigliu di Stato (Državno vijeće, Italija).
Tužitelj u glavnom postupku smatra da su zakonske odredbe kojima se predviđaju modaliteti ponovne raspodjele koji su na njega bili primijenjeni, osobito članak 1. stavak 8. Uredbe sa zakonskom snagom br. 43/1999 i članak 1. stavak 5. Uredbe sa zakonskom snagom br. 8/2000, protivne Uredbama br. 3950/92 i 536/93. Naime, talijanski zakonodavac je propisivanjem da se dodatna pristojba utvrđuje nakon ponovne raspodjele neiskorištenih referentnih količina po prioritetnim kategorijama prekršio članak 2. stavak 1. Uredbe br. 3950/92, kojim se, u slučaju kada države članice odluče ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine, propisuje mjerilo jednakosti i razmjernosti od kojeg nije moguće odstupiti.
Consiglio di Stato (Državno vijeće) najprije ističe da iz teksta članka 1. stavka 8. Uredbe sa zakonskom snagom br. 43/1999 i utvrđene prakse Talijanske Države proizlazi da je potonja, između dvaju oblika usklađivanja općenito dopuštenih člankom 2. Uredbe br. 3950/92, odabrala ono koje uključuje ponovnu raspodjelu neiskorištenih referentnih količina, predviđenu člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92. U okviru provedbe mogućnosti predviđene tom odredbom naknade iznosa između prekoračenih kvota i kvota koje nisu u potpunosti iskorištene te posljedične ponovne raspodjele neiskorištenih pojedinačnih referentnih količina proizvođačima koji su doprinijeli prekoračenju ostvarivale su se za kategorije prema navedenom redoslijedu, a ne „razmjerno pojedinačnim referentnim količinama svakog proizvođača”.
Nadalje, taj sud tvrdi da, ako je tvrdnja tužitelja u glavnom postupku osnovana, tada bi, neovisno o utvrđivanju prvobitnog proizvodnog viška, modaliteti u skladu s kojima su određeni korisnici ponovne raspodjele neiskorištenih pojedinačnih referentnih količina, a koji su doveli do isključenja tužitelja u glavnom postupku, bili nezakoniti.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev ističe da, u skladu s dominantnom sudskom praksom, Uredba br. 3950/92 ne nameće obvezu razmjernosti prilikom ponovne raspodjele neiskorištenih kvota i da su, usto, prioritetna mjerila u skladu s odredbama Uredbe br. 1788/2003. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome je li takvo razmatranje u skladu s onime što su,
ratione temporis
, predviđale Uredbe br. 3950/92 i 536/93. Osobito se pita treba li te uredbe tumačiti na način da se ponovna raspodjela neiskorištenih pojedinačnih kvota mora provesti u skladu s mjerilima jednakosti i razmjernosti ili je državama članicama dopušteno odrediti kategorije proizvođača u skladu s prioritetnim mjerilom.
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 2. stavak 1. Uredbe [br. 3950/92] – također s obzirom na obrazloženje presude [Suda] od 5. svibnja 2011., Kurt und Thomas Etling i dr., [(
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
)], u vezi s člankom 10. stavkom 3. Uredbe [br. 1788/2003] – tumačiti na način da se neiskorišteni dio nacionalne referentne količine, dodijeljene za isporuke, može ponovno raspodijeliti u skladu s objektivnim prioritetnim mjerilima koja su utvrdile države članice ili se treba tumačiti na način da se ta faza usklađivanja mora provesti isključivo na temelju mjerila razmjernosti?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
Talijanska vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Objašnjava da je pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev hipotetsko i u tom pogledu ističe da je prvostupanjski sud odbio tužbu koju je podnio tužitelj u glavnom postupku jer se tužitelj, s obzirom na općenitu narav svojih prigovora, ograničio na osporavanje cijelog sustava, ali nije dostavio nikakve dokaze koji se odnose na drukčiju proizvodnju mlijeka za razdoblje stavljanja na tržište od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001. ili pravo na drugu raspodjelu kvote. Ako bi to potvrdio žalbeni sud, ne bi bilo potrebno primijeniti Uredbu br. 3950/92 niti, slijedom toga, od Suda zatražiti tumačenje.
Talijanska vlada dodaje da sud koji je uputio zahtjev nije dostavio nikakav činjenični element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da je zahtjev tužitelja u glavnom postupku za dobivanje druge pojedinačne referentne količine u određenoj mjeri vjerojatan, ili barem, da nije očito u potpunosti nevjerojatan. Taj je sud u biti s tim predmetom postupao na način kao da je u njemu isključivo riječ o pravnom pitanju, dok se taj predmet, kao što to proizlazi iz izreke prvostupanjske odluke, prije svega odnosi na činjenično pitanje. Navedeni sud morao je Sudu dostaviti barem činjenične elemente koji su nužni za dokazivanje korisnosti, makar potencijalne, zatraženog tumačenja.
U tom pogledu valja navesti da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se prethodna pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, t.
26.
i
27.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, s jedne strane, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje sadržava činjenične i pravne elemente na temelju kojih Sud može pružiti koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev.
S druge strane, nijedan element iz spisa ne dopušta zaključak da zatraženo tumačenje prava Unije nema veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka ili da bi bilo hipotetsko.
Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se pred sudom koji je uputio zahtjev vodi spor u okviru kojeg tužitelj u glavnom postupku tvrdi da nacionalno zakonodavstvo kojim se utvrđuju modaliteti ponovne raspodjele neiskorištenih pojedinačnih količina nije u skladu s pravom Unije i osporava zakonitost dodatne pristojbe koja mu je određena. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev u točki 9. odluke kojom se upućuje prethodno pitanje izričito navodi da je njegov zahtjev za prethodnu odluku relevantan za rješenje spora u glavnom postupku s obzirom na to da, ako je tvrdnja tužitelja u glavnom postupku osnovana, tada bi, neovisno o utvrđivanju prvobitnog proizvodnog viška, modaliteti u skladu s kojima su određeni korisnici ponovne raspodjele neiskorištenih pojedinačnih referentnih količina, a koji su doveli do isključenja tužitelja, bili nezakoniti.
Stoga je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
O prethodnom pitanju
Sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjem u biti pita treba li članak 2. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 3950/92 tumačiti na način da, kada država članica odluči ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine, ta se ponovna raspodjela, između proizvođača koji su premašili svoje referentne količine, mora izvršiti razmjerno referentnim količinama kojima svaki od tih proizvođača raspolaže ili se ona može izvršiti u skladu s objektivnim prioritetnim mjerilima koja utvrđuje navedena država članica.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja određene odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 26. rujna 2018., Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, t.
23.
i navedena sudska praksa).
Člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92 predviđa se da se, u skladu s odlukom države članice, sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe utvrđuje, nakon eventualne ponovne raspodjele neiskorištenih referentnih količina, bilo na razini otkupljivača, ovisno o prekoračenju koje preostaje nakon što su neiskorištene referentne količine raspodijeljene razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača, bilo na nacionalnoj razini, ovisno o prekoračenju referentne količine kojom raspolaže svaki od tih proizvođača.
Slijedom toga, kao što je to potvrđeno i sedmom uvodnom izjavom te uredbe, tom se odredbom državama članicama ostavlja mogućnost da neiskorišteni dio ukupne referentne količine ponovno raspodijele proizvođačima koji su isporučili prekomjerne količine, prije određivanja sudjelovanja svakog od proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe. Naime, odluka o ponovnoj raspodjeli fakultativan je uvjet za određivanje sudjelovanja proizvođača i utječe na ishod potonjeg određivanja (vidjeti analogijom presudu od 5. svibnja 2011., Kurt und Thomas Etling i dr.,
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, t.
53.
).
Usto, iz članka 2. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3950/92 kao i članka 3. stavka 3. Uredbe br. 536/93 proizlazi da država članica ima pravo ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine na kraju razdoblja bilo na nacionalnoj razini, izravno dotičnim proizvođačima, bilo na razini otkupljivača, kako bi se raspodijelile između dotičnih proizvođača.
Međutim, suprotno onomu što tvrdi talijanska vlada, iako se člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92 državama članicama daje mogućnost ponovne raspodjele neiskorištenih referentnih količina na kraju razdoblja, njime ih se ne ovlašćuje da odluče na temelju kojih mjerila se takva ponovna raspodjela mora izvršiti.
Naime, iz samog teksta te odredbe proizlazi da, ako država članica odluči ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine, te se količine raspodjeljuju „razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača”.
Argument talijanske vlade da se navedena odredba ne odnosi na sama mjerila za ponovnu raspodjelu i da se u njoj mjerilo razmjernosti spominje samo za potrebe izračuna koje otkupljivač mora izvršiti u slučaju da pristojbu mora nametnuti proizvođačima izričito se protivi sudskoj praksi Suda.
Naime, Sud je već presudio da iz svih jezičnih verzija članka 2. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3950/92 jasno proizlazi da se upravo raspodjela neiskorištenih referentnih količina, odnosno ponovna raspodjela tih količina, mora izvršiti „razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača” i da se sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe utvrđuje ovisno o prekoračenju referentne količine kojom svaki od tih proizvođača raspolaže (presuda od 5. svibnja 2011., Kurt und Thomas Etling i dr.,
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, t.
64.
).
Člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92 utvrđuje se dakle mjerilo u skladu s kojim se mora izvršiti ponovna raspodjela neiskorištenih referentnih količina. Stoga, budući da se u toj odredbi ne spominje nijedno drugo mjerilo niti se upućuje na nadležnost država članica za utvrđivanje vlastitih mjerila, to mjerilo razmjerne raspodjele treba smatrati jedinim mjerilom u skladu s kojim se ponovna raspodjela neiskorištenih referentnih količina mora izvršiti.
Takvo tumačenje potvrđuje kontekst članka 2. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3950/92. Naime, mogućnost ponovne raspodjele, u okviru primjene te odredbe, neiskorištenih referentnih količina u skladu s drugim mjerilima ne može se izvesti iz članka 2. stavka 4. navedene uredbe.
Iz članka 2. stavka 4. Uredbe br. 3950/92 kao i uostalom iz šeste uvodne izjave Uredbe br. 536/93 proizlazi da, ako je država članica odlučila da na svojem području neće ponovno raspodijeliti ukupne neiskorištene referentne količine, država članica, kada je prikupljeni iznos pristojbe veći od iznosa koji se duguje, višak sredstava može upotrijebiti za financiranje mjera iz prve alineje članka 8. Uredbe 3950/92 i/ili ga raspodijeliti proizvođačima iz prioritetnih kategorija koje je država članica odredila na temelju objektivnih mjerila koja će se utvrditi ili proizvođačima koji se nalaze u iznimnoj situaciji nastaloj kao posljedica nacionalne odredbe koja nije povezana s ovim sustavom. Države članice određuju prioritetne kategorije na temelju jednog ili više objektivnih mjerila, predviđenih u članku 5. Uredbe br. 536/93, prema redoslijedu prioriteta.
Mogućnost ponovne raspodjele svih ili dijela neiskorištenih referentnih količina, predviđena člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92, i mogućnost države članice da, ako ne provede ponovnu raspodjelu svih neiskorištenih količina, odluči hoće li proizvođačima raspodijeliti iznos za koji je pristojba preplaćena, u skladu s člankom 2. stavkom 4. Uredbe br. 3950/92, temelje se na različitim logikama.
Naime, s jedne strane, člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 3950/92 nastoji se razmjerno smanjiti prekoračenje referentnih količina proizvođača, kako bi se umanjilo i sudjelovanje proizvođača u dospjeloj pristojbi. Naprotiv, s druge strane, svrha članka 2. stavka 4. te uredbe je odlučivanje o dodjeli preplaćenog iznosa pristojbe, na način da je njime predviđeno da se raspodjela tog iznosa, kada tako odluči država članica, izvršava u korist proizvođača koji ulaze u prioritetne kategorije, određene na temelju objektivnih mjerila koje je utvrdila Komisija.
Zbog razlike u logikama na kojima se temelje mehanizmi predviđeni člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom i člankom 2. stavkom 4. Uredbe 3950/92 ne može se pretpostaviti da su mjerila utvrđena drugom odredbom relevantna za primjenu prve odredbe, već bi to jedino moglo proizlaziti iz izričitog upućivanja u uredbi u tom smislu. Međutim, ni Uredba br. 3950/92 ni Uredba br. 536/93 ne predviđaju primjenu tih mjerila u okviru provedbe članka 2. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3950/92.
Kad je riječ o argumentima talijanske vlade koji se odnose na članak 10. stavak 3. Uredbe br. 1788/2003, valja utvrditi da se tom odredbom predviđa da se ponovna raspodjela neiskorištene nacionalne referentne količine dodijeljene za isporuke mora izvršiti razmjerno pojedinačnim referentnim količinama svakog proizvođača koji je isporučio prekomjerne količine ili u skladu s objektivnim mjerilima koja utvrde države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Kurt und Thomas Etling i dr.,
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, t.
79.
).
Međutim, nesporno je da se Uredba br. 1788/2003, koja je stupila na snagu 28. listopada 2003. i koja se primjenjuje od 1. travnja 2004., ne primjenjuje
ratione temporis
na spor u glavnom postupku, koji se odnosi na razdoblje stavljanja na tržište mlijeka i mliječnih proizvoda od 1. travnja 2000. do 31. ožujka 2001.
Točno je da se, s obzirom na to da se Uredbom br. 1788/2003, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 2., nastoje preustrojiti i pojasniti pravila propisana Uredbom br. 3950/92, ona može uzeti u obzir kod tumačenja te potonje uredbe. Osim toga, Sud je u tom pogledu smatrao da se člankom 10. stavkom 3. Uredbe br. 1788/2003 slijedi ista logika kao i člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92 i da nije bilo razvidno da je mogućnost za države članice da ponovno raspodijele neiskorištene referentne količine na kraju razdoblja, predviđena člankom 10. stavkom 3. Uredbe br. 1788/2003, novina u odnosu na prethodni sustav niti da je zakonodavac u tom pogledu potonji sustav značajnije izmijenio (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Kurt und Thomas Etling i dr.,
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, t.
61.
do
63.
).
Međutim, iako je točno da se Sud u točkama 63. i 64. presude od 5. svibnja 2011, Kurt und Thomas Etling i dr. (
C‑230/09 i C‑231/09
,
EU:C:2011:271
), kako bi utvrdio doseg pojmova „razmjerno (pojedinačnim) referentnim količinama svakog proizvođača ili u skladu s objektivnim mjerilima koja utvrde države članice”, iz članka 10. stavka 3. Uredbe br. 1788/2003, pozvao na članak 2. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 3950/92, on nije zauzeo stav o pitanju ovlašćuju li se države članice člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92, kao što je to u slučaju članka 10. stavka 3. Uredbe br. 1788/2003, na provedbu ponovne raspodjele neiskorištenih referentnih količina u skladu s objektivnim mjerilima koja utvrde države članice.
Usto valja dodati da je Sud u biti već presudio da, u slučaju kada je neki tekst zamijenjen drugim, treba pretpostaviti, osim ako nije dokazano suprotno, da svaka razlika u tekstu znači razliku u dosegu ako novi tekst dovodi do drukčijeg tumačenja (presuda od 1. lipnja 1961., Simon/Sud,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Slijedom toga se iz uvođenja ovlaštenja Uredbom br. 1788/2003 za ponovnu raspodjelu neiskorištenih referentnih količina u skladu s objektivnim mjerilima koja utvrde države članice ne može izvesti zaključak da je takva mogućnost već postojala u kontekstu članka 2. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 3950/92.
Kad je riječ o svrsi pristojbe, treba podsjetiti na to da se sustavom dodatne pristojbe nastoji ponovno uspostaviti ravnoteža između ponude i potražnje na tržištu mlijeka, koje karakteriziraju strukturni viškovi, ograničavanjem proizvodnje mlijeka. Ta mjera dakle ulazi u okvir ciljeva racionalnog razvoja proizvodnje mlijeka i, time što doprinosi stabilizaciji prihoda predmetnog poljoprivrednog stanovništva, u okvir održavanja primjerenog životnog standarda tog stanovništva (presude od 17. svibnja 1988., Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, t.
26.
i od 25. ožujka 2004., Azienda Agricola Ettore Ribaldi i dr.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 do C‑491/00 i C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, t.
57.
). U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 3950/92, dodatna pristojba uspostavljena člankom 1. te uredbe raspodjeljuje se između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju referentnih količina (presuda od 24. siječnja 2018., Komisija/Italija,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, t.
40.
).
Osim toga, kao što to jasno proizlazi iz članka 10. Uredbe br. 3950/92, dodatna pristojba smatra se intervencijom za stabiliziranje poljoprivrednih tržišta i koristi se za financiranje izdataka u sektoru mlijeka. Iz toga slijedi da, osim svojeg očitog cilja obvezivanja proizvođača mlijeka da poštuju referentne količine koje su im dodijeljene, dodatna pristojba ima i ekonomski cilj jer se njome Zajednici nastoje osigurati sredstva potrebna za rješavanje proizvodnje koju su proizvođači ostvarili iznad svojih kvota (presuda od 25. ožujka 2004., Azienda Agricola Ettore Ribaldi i dr.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 do C‑491/00 i C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, t.
59.
).
Budući da izvršavanje mogućnosti koja je priznata državi članici da provede ponovnu raspodjelu neiskorištenih referentnih količina dovodi do smanjenja prekoračenja referentnih količina proizvođača, a slijedom toga i do smanjenja sredstava od dospjele pristojbe, država članica ne može slobodno odlučivati na koji će se način ta ponovna raspodjela izvršiti, s obzirom na to da je zakonodavac Unije ograničio izvršavanje te mogućnosti na način da je u tom pogledu propisao uvjete.
Cilj dodatne pristojbe dakle ide u prilog tumačenju prema kojem se mjerilo razmjerne raspodjele, koje je utvrđeno samo u članku 2. stavku 1. drugom podstavku Uredbe br. 3950/92, treba smatrati jedinim mjerilom u skladu s kojim se ponovna raspodjela neiskorištenih referentnih količina mora izvršiti. Naprotiv, iz teleološkog tumačenja se ni u kojem slučaju ne može zaključiti da bi država članica uz to mogla, čak i u nedostatku izričitog odobrenja u tom smislu, ponovnu raspodjelu izvršiti u skladu s drugim mjerilima.
S obzirom na prethodno navedeno, argumenti talijanske vlade da upotreba drugih mjerila nije izričito zabranjena Uredbom br. 3950/92 ili Uredbom br. 536/93, da se njome omogućava ostvarenje ciljeva u sektoru mlijeka i ne krši nijedno opće načelo prava Unije, poput načela proporcionalnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, ne mogu se prihvatiti.
Naime, pod uvjetom da pravo Unije, uključujući njegova opća načela, ne sadržava zajednička pravila u tom smislu, nacionalna tijela prilikom provedbe propisa Unije postupaju slijedeći postupovna i materijalna pravila svojeg nacionalnog prava, pri čemu su kada donose mjere za provedbu propisa Unije obvezna provoditi svoju diskrecijsku ovlast poštujući opća načela prava Unije, među kojima se nalaze načela proporcionalnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 25. ožujka 2004., Azienda Agricola Ettore Ribaldi i dr.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 do C‑491/00 i C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, t.
42.
i
43.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, kao što je to istaknuto u točki 40. ove presude, člankom 2. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 3950/92 utvrđeno je mjerilo u skladu s kojim se ponovna raspodjela neiskorištenih referentnih količina mora izvršiti, čime se ograničava diskrecijska ovlast država članica.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. drugi podstavak Uredbe br. 3950/92 treba tumačiti na način da, kada država članica odluči ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine, ta se ponovna raspodjela, između proizvođača koji su premašili svoje referentne količine, mora izvršiti razmjerno referentnim količinama kojima svaki od tih proizvođača raspolaže.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Članak 2. stavak 1. drugi podstavak Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1256/1999 od 17. svibnja 1999., treba tumačiti na način da, kada država članica odluči ponovno raspodijeliti neiskorištene referentne količine, ta se ponovna raspodjela, između proizvođača koji su premašili svoje referentne količine, mora izvršiti razmjerno referentnim količinama kojima svaki od tih proizvođača raspolaže.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski