CELEX: 62016TJ0770
Institucionālās tiesības
Eiropas Parlaments
Parlamenta reglaments
Uzvedība, kas kaitē Parlamenta cieņai un labai parlamentāro darbu norisei
Tiesību uz dienas naudu zaudēšanas un dalības visās Parlamenta darbībās pagaidu apturēšanas disciplinārsodi
Vārda brīvība
Pienākums norādīt pamatojumu
Kļūda tiesību piemērošanā

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājs
Janusz Korwin‑Mikke
ir Eiropas Parlamenta deputāts.
Parlamenta 2016. gada 7. jūnija plenārsēdes laikā (turpmāk tekstā – “2016. gada 7. jūnija plenārsēde”), kuras temats tostarp bija “Aktuālā situācija saistībā ar Eiropas programmas migrācijas jomā ārējiem aspektiem – virzība uz jaunu Migrācijas paktu” prasītājs sniedza šādu paziņojumu poļu valodā:
“Problēma rodas nevis no tā, ka mūs pārpludina imigranti, bet gan no tā, ka tie ir neatbilstoši imigranti. Viņi nevēlas strādāt nedz
Bayerische Motorwerke
, nedz
Aldi
. Viņiem ir apsolīti lieli pabalsti, un viņi vēlas saņemt lielus pabalstus. Reiz jau [es devu mājienu par viņiem] tas man maksāja 3000 EUR, bet diplomāts no Kongo teica, ka Eiropu ir pārpludinājusi afrikāņu atkritumu bedre. Tātad mēs varam lepoties, ka esam atbrīvojuši daļu Āfrikas no šiem atkritumiem, bet mūsu uzdevums ir šiem cilvēkiem likt sadzirdēt saprātu. Un nekas neliek labāk sadzirdēt saprāta balsi kā bads. Ir jāizbeidz maksāt viņiem pabalstus un vienkārši jāpiespiež viņi strādāt. Un, ņemot vērā, ka piemērs ir labākais skolotājs, mums ir jādod piemērs un jāizbeidz arī pašiem sev izmaksāt pabalstus, jo mēs demoralizējam arī paši savus cilvēkus.”
Pēc šādiem komentāriem Parlamenta priekšsēdētāja vietnieks, kurš vadīja debates, uzaicināja prasītāju “plēnumu uzrunāt cieņpilnā veidā”. Uzreiz pēc tam kāda Eiropas deputāte pacēla zilo kartīti un lūdza prasītājam sniegt pierādījumus savu apgalvojumu atbalstam.
Atbildot uz šo iejaukšanos, prasītājs paziņoja:
“Arī Amerika [..] tika ekspluatēta, un tā ir brīnišķīgi attīstījusies. Savukārt es atsaucos tikai uz Kongo diplomāta viedokli – valsts, kura zina kaut ko par emigrāciju no Āfrikas. Es zinu tikai vienu – maksājot cilvēkiem par nekā nedarīšanu, mēs viņus demoralizējam. Ir jālikvidē visi pabalsti. Cilvēkiem jādzīvo no sava darba, nevis no pabalstiem.”
Pēc tam prasītājs turpināja uzstāties, lai precizētu savas runas laikā izmantotā vārda tulkojumu angļu valodā.
2016. gada 8. jūnijā Parlamenta priekšsēdētājs uzaicināja prasītāju uz noklausīšanos, kura notika 2016. gada 14. jūnijā.
Ar 2016. gada 9. jūnija elektroniskā pasta vēstuli prasītājs iesniedza Parlamenta priekšsēdētāja vietniecei, kura bija vadījusi konkrētās debates, interneta vietnē
Youtube
izplatītu filmu, kurā var dzirdēt Kongo diplomāta sniegtos komentārus, uz ko prasītājs norādīja savā 2016. gada 7. jūnija uzrunā.
Ar 2016. gada 5. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “priekšsēdētāja lēmums”) Parlamenta priekšsēdētājs prasītājam piemēroja šādus sodus: tiesību uz dienas naudu zaudēšana uz 10 dienām un dalības visās Parlamenta darbībās pagaidu apturēšana uz 5 secīgu dienu periodu, neskarot balsošanas tiesību izmantošanu plenārsēdē.
2016. gada 18. jūlijā prasītājs Parlamenta Prezidijam iesniedza iekšēju pārsūdzību pret priekšsēdētāja lēmumu, lūdzot atcelt viņam piemērotos sodus, kā arī prasot Parlamenta priekšsēdētāja publisku atvainošanos Parlamentā par aizvainojošu izteicienu izmantošanu pret viņu.
Ar 2016. gada 1. augusta lēmumu (turpmāk tekstā – “Prezidija lēmums”), kas prasītājam tika paziņots 2016. gada 2. septembrī, Parlamenta Prezidijs apstiprināja ar priekšsēdētāja lēmumu prasītājam piemērotos sodus.
Tiesvedība
Prasītājs cēla šo prasību ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 2. novembrī.
Pēc sestās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa, piemērojot Reglamenta 28. pantu, nolēma nosūtīt lietu izskatīšanai palātā paplašinātā sastāvā.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (sestā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt konkrētus dokumentus un sniegt atbildes uz noteiktiem jautājumiem. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Vispārējā tiesa lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem mutvārdu jautājumiem uzklausīja 2017. gada 29. novembra tiesas sēdē.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt priekšsēdētāja lēmumu;
–
atcelt Prezidija lēmumu;
–
piespriest atlīdzināt ar priekšsēdētāja un Prezidija lēmumiem nodarīto materiālo un morālo kaitējumu, kas novērtēts 13060 EUR apmērā;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību atcelt priekšsēdētāja lēmumu kā nepieņemamu;
–
noraidīt prasību atcelt Prezidija lēmumu kā nepamatotu;
–
noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesas sēdē prasītājs paziņoja, ka atsakās no prasījumu pirmā pamata, uzskatot, ka Priekšsēdētāja lēmums ir aizstāts ar Prezidija lēmumu – Parlamenta galīgo nostāju –, un tas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā.
Juridiskais pamatojums
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Prasītājs, pamatojot savus prasījumus atcelt tiesību aktu, izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir par Parlamenta Reglamenta (turpmāk tekstā – “reglaments”) 166. panta un vārda un izpausmes brīvības pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Otrais pamats ir par Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta pārkāpumu, vispārējā objektivitātes principa pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Trešais pamats ir par ECPAK 6. panta, tiesību uz aizstāvību un reglamenta 166. panta 1. punkta pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par samērīguma un
non bis in idem
principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
Par pirmo pamatu saistībā ar reglamenta 166. panta, vārda un izpausmes brīvības pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Vispirms jānorāda, ka ar šo pamatu, kas ir sadalīts trīs daļās, prasītājs būtībā norāda ne tikai uz savas vārda brīvības pārkāpumu, bet arī uz reglamenta 166. panta pārkāpumu ar to, ka, pirmkārt, Parlaments nav pierādījis, ka šīs normas piemērošanai izvirzītie nosacījumi bija izpildīti, un, otrkārt, šis lēmums neesot bijis pietiekami pamatots. Tas turklāt tika apstiprināts tiesas sēdē, kas tika ierakstīts protokolā.
Vispirms ir jāizvērtē trešā daļa, pēc tam kopā pirmā un otrā daļa.
–
Par trešo daļu – pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Prasītājs apgalvo, ka Prezidija lēmumā neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu, jo, pirmkārt, tajā nav konstatētas iespējamās sekas presē vai reakcija politiskā līmenī, otrkārt, tajā nav konstatēts, ka šie komentāri bija naida kurināšana, un, treškārt, tajā nav ņemts vērā, ka šos komentārus sākotnēji izteicis diplomāts no Kongo. Turklāt šī lēmuma pamatojums neļaujot nedz saprast, vai viņš ir ļoti būtiski traucējis 2016. gada 7. jūnija plenārsēdi, nedz arī noteikt, kādi reglamenta 11. pantā definētie principi ir pārkāpti.
Parlaments apstrīd šo argumentāciju.
Ir jāatgādina arī, ka pienākums pamatot lēmumus ir būtiska formas prasība, kas ir jānošķir no jautājuma par motivācijas pamatotību, kura attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības (skat. spriedumu, 2012. gada 22. maijs, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
180.
punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, lēmuma pamatojumu veido formāls to pamatu izklāsts, uz kuriem šis lēmums ir balstīts. Šis pamatojums var būt pietiekams, pat ja tajā ir izteikti kļūdaini motīvi (skat. rīkojumu, 2012. gada 12. jūlijs, Dover/Parlaments,
C‑278/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2012:457
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, 2012. gada 22. maijs, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
,
181.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Prezidija lēmumā ir trīs daļas. Pirmajā (lēmuma 1.–27. punkts) ir izklāstīti fakti, kuru rezultātā ir piemēroti aplūkojamie sodi, iepriekšējie prasītāja paziņojumi, par kuriem jau ir piemērots sods, un pārsūdzības procedūra, kuru tas ir izmantojis pret priekšsēdētāja lēmumu. Otrās daļas (lēmuma 28.–37. punkts) mērķis ir konstatēt, ka prasītāja rīcība ir reglamenta 11. panta pārkāpums. Visbeidzot, trešajā daļā (lēmuma 38.–45. punkts) ir ietverts juridiskais vērtējums par reglamenta 166. pantu.
It īpaši sava lēmuma 28.–31. punktā Parlamenta Prezidijs, atgādinājis, pirmkārt, reglamenta 11. panta 2. un 3. punkta formulējumu un, otrkārt, vārda un izpausmes brīvības apjomu, norādīja, ka šo tiesību izmantošana var tikt ierobežota, ja ar to tiek pārkāptas citas tiesības, “it īpaši, ja ar to tiek aizskartas vai aizvainotas citas personas” vai “lai nodrošinātu citu personu tiesību vai reputācijas aizsardzību”. Minētā lēmuma 32. punktā Prezidijs arī norādīja, ka visiem Parlamenta deputātiem garantētās vārda brīvības princips nav piemērojams “aizvainojošai, aizskarošai vai necienīgai valodai” vai “Parlamenta cieņu [..] aizskarošai uzvedībai, kas ir Savienības pamatvērtību un pamatprincipu pārkāpums”.
Kas attiecas uz prasītājam pārmesto uzvedību, Parlamenta izteiktā kritika Prezidija lēmumā bija par “tīši aizvainojošu un provocējošu valodu [..] ne tikai attiecībā uz Āfrikas izcelsmes personām, bet arī pret Parlamentu kopumā” (33. punkts); par “citu personu citēšanas metodi [..], kas tīši tiek izmantota [..] nolūkā izteikt savu viedokli” (34. punkts); par “idejas ar badu piespiest cilvēkus strādāt”“adresātus noteikti aizvainojošo” raksturu, kas kaitē “Parlamenta cieņai [..] un veido Savienības pamatvērtību un pamatprincipu pārkāpumu” (36. punkts), un, visbeidzot, par prasītāja “uzvedību”, kas ir “reglamenta 11. panta 2. punkta pārkāpums, jo tā liecina par necieņu un tiek kaitēts Savienības pamataktos definētajām vērtībām un principiem un it paši Parlamenta cieņai” (37. punkts).
No tā izriet, ka, neskarot pamatotības pārbaudi, kas tiks veikta šī pamata pirmās un otrās daļas ietvaros, Prezidija lēmumā ir ietverts ar LESD 296. panta prasībām saderīgs pamatojums.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmo un otro daļu – attiecīgi par vārda brīvības pārkāpumu un reglamenta 166. panta pārkāpumu
Prasītājs būtībā norāda, ka Parlaments neesot pierādījis, ka bija izpildīti reglamenta 166. panta piemērošanai vajadzīgie nosacījumi, un viņam līdz ar to esot piemērots disciplinārsods, pārkāpjot viņam kā Parlamenta deputātam piešķirto vārda brīvību atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) pastāvīgajai judikatūrai.
Šajā ziņā viņš apgalvo, pirmkārt, ka Prezidija lēmumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tajā nav pietiekami ņemts vērā, ka šis komentārs, kas tika pausts, izpildot parlamentārās funkcijas Parlamenta telpās, bija daļa no viņa politiskās runas.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka Prezidija lēmumā nav pierādīts, ka viņa komentāri faktiski ir ļoti būtiski ietekmējuši 2016. gada 7. jūnija plenārsēdi vai ir ļoti būtiski traucējuši darbu, pārkāpjot reglamenta 11. pantu, lai varētu uzskatīt, ka minētā reglamenta 166. pantā norādītie pamatnosacījumi tik tiešām ir izpildīti.
Treškārt, prasītājs norāda, ka no Prezidija lēmuma motīvu daļas izriet, ka viņš ir ticis sodīts arī par komentāriem ārpus 2016. gada 7. jūnija plenārsēdes vai viņa tiesību uz aizstāvību īstenošanas ietvaros, kas neietilpst reglamenta 166. panta piemērošanas jomā.
Parlaments vispirms norāda, ka Prezidija lēmuma spēkā esamības pārbaude ir jāveic tikai saistībā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”) garantētajām pamattiesībām, it īpaši saistībā ar tās 11. pantu, kurš ir veltīts vārda brīvībai, un tā interpretāciju, ko sniegusi Eiropas Savienības tiesa. Tātad šajā lietā neesot piemērojama ECT judikatūra, uz ko atsaucas prasītājs, bet tā varētu būt iedvesmas avots. Pat pieņemot, ka tas tā būtu, no tā neizrietot, ka viņa vārda brīvība ir neierobežota.
Turpinājumā Parlaments uzsver, ka, īstenojot reglamenta 166. un 167. pantā paredzēto kompetenci, tā priekšsēdētājam un attiecīgā gadījumā Parlamenta Prezidijam ir konkrēta novērtējuma brīvība. Tātad Vispārējās tiesas kontrole būtu jāierobežo līdz pārbaudei, vai šādu pilnvaru izmantošanā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai ļaunprātīga pilnvaru izmantošana un vai ir ievērotas procesuālās garantijas.
Visbeidzot Parlaments apgalvo, ka – pretēji prasītāja argumentācijai – Prezidija lēmums netika pieņemts, pārkāpjot viņa vārda brīvību un tas ir saskaņā ar reglamenta 11. panta 2. un 3. punktu un 166. pantu. Turklāt tas uzskata, ka prasītāja argumentācijā ir nepilnīgi fakti, jo šajā lēmumā bija faktiski jāņem vērā apstāklis, ka viņa komentāri tika izteikti viņa parlamentāro funkciju izpildes ietvaros.
Vispirms ir svarīgi konstatēt, ka Parlaments nevar apstrīdēt ECPAK un ECT judikatūras nozīmi šajā lietā, lai izvērtētu, vai nav pārkāpts reglamenta 166. pants.
Lai gan ir tiesa, ka ECPAK, kamēr Savienība nav tai pievienojusies, nav Savienības tiesību sistēmā formāli integrēts juridisks instruments (spriedumi, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
44.
punkts, un 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
,
45.
punkts) un līdz ar to Savienības atvasināto tiesību akta spēkā esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai Hartā garantētās pamattiesības (spriedums, 2016. gada 15. februāris, N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
,
46.
punkts), ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar LES 6. panta 3. punktu ECPAK atzītās pamattiesības kā vispārējie principi ir daļa no Savienības tiesībām un, otrkārt, ka no Hartas 52. panta 3. punkta izriet, ka tajā ietvertajām tiesībām, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, ir tāda pati jēga un apjoms kā ECPAK piešķirtajām tiesībām. Saskaņā ar paskaidrojumiem par šo tiesību normu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā, garantēto tiesību nozīme un apjoms ir nosakāmi atbilstoši ne tikai ECPAK tekstam, bet tostarp arī ECT judikatūrai (skat. spriedumu, 2016. gada 30. jūnijs, Toma un Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu‑Vasile Cruduleci,
C‑205/15
,
EU:C:2016:499
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt no minētajiem paskaidrojumiem izriet, ka Hartas 52. panta 3. punkta mērķis ir nodrošināt nepieciešamo saskaņotību starp tiesībām, kas ir ietvertas Hartā, un attiecīgi ECPAK garantētajām tiesībām, tomēr negatīvi neietekmējot Savienības tiesību un Eiropas Savienības Tiesas autonomiju (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
,
50.
punkts). Turklāt jānorāda, ka šī vienlīdzība starp Hartā un ECPAK garantētajām brīvībām formāli ir paziņota attiecībā uz vārda brīvību (spriedums, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c.,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
,
147.
punkts).
It īpaši, runājot par vārda brīvību, ir svarīgi atgādināt, ka tai ir būtiska vieta demokrātiskās sabiedrībās un ka tādējādi tā ir daļa no pamattiesībām, kas garantētas Hartas 11. pantā, ECPAK 10. pantā un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēma 1966. gada 16. decembrī, 19. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 6. septembris, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
,
31.
punkts).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no ECT judikatūras izriet, ka, ievērojot ECPAK 10. panta 2. punktu, vārda brīvība attiecas ne tikai uz informāciju vai uz idejām, kas tiek uztvertas labvēlīgi vai uzskatītas par nekaitīgām vai nebūtiskām, bet arī uz tām, kas aizskar, šokē vai uztrauc valsti vai kādu tās iedzīvotāju daļu. Tādējādi tas garantē plurālismu, toleranci un atklātību, bez kā demokrātiska sabiedrība nepastāv (ECT, 1976. gada 7. decembris,
Handyside
pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, 49. punkts).
Tiesības uz vārda brīvību nav absolūta prerogatīva, un tādēļ to izmantošanu, pastāvot konkrētiem nosacījumiem, var ierobežot.
Taču, ņemot vērā vārda brīvības svarīgumu, tās ierobežojumi ir jāizvērtē šauri, un, kā tas izriet no ECPAK 10. panta 2. punkta un Hartas 52. panta 1. punkta, iejaukšanās vārda brīvībā ir pieļaujama tikai tad, ja tas atbilst trīskāršam nosacījumam. Pirmkārt, attiecīgajam ierobežojumam ir jābūt “noteiktam tiesību aktos”. Citiem vārdiem, Savienības iestādei, kas nosaka pasākumus, ar kuriem var tikt ierobežota personas vārda brīvība, šai nolūkā ir jābūt juridiskajam pamatam. Otrkārt, attiecīgajam ierobežojumam ir jāatbilst vispārējas nozīmes mērķim, ko par tādu atzinusi Savienība. Treškārt, konkrētais ierobežojums nedrīkst būt pārmērīgs, un tas nozīmē, pirmkārt, ka tam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar izvirzīto mērķi un, otrkārt, tas nedrīkst nodarīt kaitējumu šīs brīvības būtībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 15. jūnijs, Kiselev/Padome,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
,
69.
un
84.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Vēl ir svarīgi precizēt, ka iejaukšanās vārda brīvībā vai tās ierobežošana ir uzskatāma par “noteiktu tiesību aktos” tikai tad, ja normā tā ir noteikta pietiekami precīzi – tā, lai būtu paredzamas tās sekas un lai tās adresāti varētu pielāgot savu uzvedību (šajā nozīmē skat. ECT, 2004. gada 17. februāris,
Maestri
pret Itāliju, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, 30. punkts).
Turklāt jānorāda, ka demokrātijā parlaments vai līdzīgas struktūras ir politiskajām debatēm nepieciešamās norises vietas. Iejaukšanās vārda brīvības izmantošanā šajās struktūrās tātad nav attaisnojama ar primāriem apsvērumiem (ECT, 2002. gada 17. decembris, A pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, 79. punkts).
Vēl, kā ECT pastāvīgi ir norādījusi savā judikatūrā, parlamenta deputātu vārda brīvība ir īpaši svarīga. Vārda brīvība ir dārga visiem, bet ievēlētajām personām jo sevišķi; tās pārstāv savus vēlētājus, ziņo par viņu bažām un aizstāv viņu intereses. Attiecīgi iejaukšanās parlamenta opozīcijas deputāta – kāds ir prasītājs – vārda brīvībā liek tiesai par to veikt stingrāku pārbaudi (ECT, 1992. gada 23. aprīlis,
Castells
pret Spāniju, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, 42. punkts).
Tādējādi ir jāuzskata, ka parlamenta deputātu vārda brīvībai, ņemot vērā parlamenta pamatlomu demokrātiskā sabiedrībā, ir jāpiešķir stiprāka aizsardzība.
Tomēr, vienlaikus uzsverot, ka jebkuram komentāram parlamentā ir jābūt stingri aizsargātam, ECT nesen ir piekritusi, ņemot vērā ciešo pastāvošo saikni starp patiesi demokrātisko politiskā režīma raksturu un parlamenta darbību, ka vārda brīvības izmantošanai parlamentā dažreiz ir jāpieliek punkts, ja tā ir pretēja parlamenta darbības labas norises aizsardzības un citu parlamenta deputātu tiesību aizsardzības tiesiskajām interesēm (ECT, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138.–141. punkts).
Ir svarīgi norādīt, ka ECT, pirmkārt, ir sasaistījusi iespēju parlamentam sodīt sava deputāta uzvedību ar vajadzību uzraudzīt parlamenta darbības labu norisi un, otrkārt, atzinusi parlamentiem plašu autonomiju, lai regulētu veidu, brīdi un vietu, ko deputāti izvēlas savām uzrunām (ECT veiktai kontrolei ir ierobežotas sekas), bet savukārt nelielu brīvību tiem pārraudzīt deputātu sniegtos komentārus (ECT kontrolei ir stingrākas sekas). Savā judikatūrā tā šajā sakarā atsaucas tikai uz “konkrētu regulējuma daudzumu [..], kas nepieciešams, lai nepieļautu tādus izteiksmes veidus kā tieši vai netieši aicinājumi uz vardarbību” (ECT, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
u.c. pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 140. punkts).
No tā izriet, pirmkārt, ka parlamenta reglamentā iespēja sodīt par parlamenta deputātu komentāriem var tikt paredzēta tikai tādā gadījumā, ja ar tiem tiek kaitēts parlamenta pienācīgai darbībai vai ja tie būtiski apdraud sabiedrību, piemēram, aicinot uz vardarbību vai rasistisku naidu.
Otrkārt, parlamentiem atzītās pilnvaras piemērot disciplinārsodus, lai nodrošinātu pienācīgu to darbības norisi vai aizsargātu konkrētas tiesības, principus vai pamatbrīvības, ir jālīdzsvaro ar nepieciešamību nodrošināt parlamenta deputātu vārda brīvības ievērošanu.
Attiecīgi, ņemot vērā parlamenta deputātu vārda brīvības īpašo svarīgumu un striktās robežas, kurās var veikt šīs brīvības ierobežojumus atbilstoši šajā kontekstā ECT judikatūrā izstrādātajiem principiem, ir jāpārbauda, vai, piemērojot disciplinārsodu šajā lietā, Parlaments ir ievērojis sava reglamenta 166. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus.
Šajā lietā reglamenta VII sadaļas “Pasākumi deputātiem piemērojamo rīcības noteikumu neievērošanas gadījumos” 4. nodaļā, redakcijā, kas bija spēkā faktu norises brīdī un kādu to piemēroja Parlaments, ir paredzēti tūlītēji pasākumi, kurus priekšsēdētājs var noteikt sesijas laikā, lai atjaunotu kārtību (reglamenta 165. pants), un disciplinārie sodi, kurus Parlamenta priekšsēdētājs var piemērot deputātam (reglamenta 166. pants).
Saskaņā ar reglamenta 166. panta 1. punktu, kas tika piemērots šajā lietā, Parlamenta priekšsēdētājs pieņem argumentētu lēmumu, ar kuru tiek piemērots atbilstošs sods, “ja kāds deputāts nopietni traucē Parlamenta darbu, neievērojot 11. pantā noteiktos principus [..]”.
Taču ir jāuzsver, ka reglamenta 166. panta 1. punkta formulējums atšķiras dažādās šī reglamenta valodu redakcijās. Atšķirībā no šīs franču valodas redakcijas, ko Parlaments ir norādījis pēc Vispārējās tiesas pieprasījuma un kas ir citēta iepriekš 53. punktā un Prezidija lēmuma 38. punktā, kā arī tostarp vācu, itāļu, spāņu, holandiešu un grieķu valodas redakcijām, angļu valodā netiek pieminēti Parlamenta “darba” vai “darbības” traucējumi, bet gan izmantota vārdkopa “disruption of Parliament”. Parlaments uzskata, ka šī frāze attiecas ne vien uz Parlamenta darbu plenārsēžu zālē, bet arī raksturo plašāku situāciju nekā sēde, aptverot arī ietekmi uz tā – kā iestādes – reputāciju vai cieņu.
Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru normas vienveidīgas interpretācijas nepieciešamība, ja tās formulējums dažādu valodu redakcijās atšķiras, prasa attiecīgo tiesību normu interpretēt, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, kontekstu un mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 23. novembris, Bayer CropScience un Stichting De Bijenstichting,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka nevar piekrist Parlamenta atbalstītajai tēzei tiesas sēdē, saskaņā ar kuru, lai interpretētu likumdevēja vēlmi un visas citu valodu redakcijas, esot jābalstās uz reglamenta 166. panta tekstu angļu valodā.
Faktiski, ņemot vērā reglamenta 166. panta kontekstu un mērķi, tas attiecas uz gadījumiem, kad tiek kaitēts Parlamenta darbībai vai Parlamenta darba labai kārtībai, un tātad tā nolūks ir sodīt deputātu, kurš piedalās sēdē vai Parlamenta darbā, par izturēšanos, kas būtiski traucējusi tā norisi. Turklāt šāda interpretācija – kā tas ir atgādināts iepriekš 48.–50. punktā – atbilst parlamenta disciplinārā regulējuma izvirzītajam mērķim, kura leģitimitāti ir atzinusi ECT (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 17. maijs,
Karácsony
pret Ungāriju, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, 138.–140. punkts).
Turklāt jānorāda, ka reglamenta 166. panta tekstā stingri tiek pausts, ka abos gadījumos var tikt noteikti sodi, proti, vai nu par “[sesijas būtisku traucēšanu], neievērojot 11. pantā noteiktos principus”, vai par “Parlamenta darba būtisku traucēšanu, neievērojot 11. pantā noteiktos principus [..]”.
Šajā sakarā ir svarīgi konstatēt, ka nedz no Prezidija lēmuma, nedz no lietas dalībnieku rakstveida apsvērumiem neizriet, ka prasītāja paustais komentārs Parlamenta 2016. gada 7. jūnija plenārsēdē jebkādi būtu traucējis šo sēdi reglamenta 166. panta 1. punkta izpratnē. Minētajā lēmumā ir tikai norādīts, ka pēc prasītāja komentāra Parlamenta priekšsēdētāja vietniece, kas vadīja debates, atgādināja par kārtību, jo viena deputāte izmantoja “zilās kartītes” procedūru – kas nav nekas īpašs un kas nenorāda uz jebkādu sēdes traucējumu –, lai lūgtu prasītājam sniegt pierādījumus savu apgalvojumu atbalstam.
Turklāt, gan atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, gan tiesas sēdē Parlaments apstiprināja, ka tā telpās 2016. gada 7. jūnija plenārsēdes laikā un saistībā ar to notikušajās debatēs pēc prasītāja uzstāšanās nebija notikusi nekāda būtiska darba dezorganizēšana vai traucēšana. Tomēr Parlaments apstiprināja, ka uz prasītāja gadījumu tomēr ir attiecināma otrā alternatīva, kas minēta reglamenta 166. panta 1. punktā, proti, “darba traucēšana”, kas ir šī reglamenta 11. pantā paredzēto principu – ar kuriem tiek noteiktas deputātu uzvedības normas – pārkāpuma tiešas sekas. Šajā sakarā Parlaments apgalvo, ka “traucēšana”, kā dēļ prasītājam ir uzlikts disciplinārsods, bija notikusi ārpus sēdes, prasītājam aizskarot šīs iestādes reputāciju un tās cieņu. Turklāt Parlaments precizēja, ka reglamenta 166. panta 1. punkta minētā traucēšana nav domāta tikai kā traucēšana debatēs vai tā darba laikā, bet ka tā esot jāsaprot plašāk, ietverot Parlamentu kopumā, tā cieņu, reputāciju un tātad tā darbību.
Šiem argumentiem nevar piekrist.
Pirmkārt, jākonstatē – Parlamenta apgalvojums tiesas sēdē, ka uz prasītāja situāciju attiecoties reglamenta 166. panta 1. punktā minētā otrā alternatīva, proti, Parlamenta darba traucēšana, neizriet no Prezidija lēmuma, jo tajā nav precizēti tā specifiskā pārkāpuma motīvi, kurš ir ņemts vērā šajā gadījumā kā viens no šajā tiesību normā minētajiem. Turklāt minētā lēmuma 40. punktā ir konstatēts reglamenta 11. pantā definēto principu pārkāpums, un turpat – ka pastāv ārkārtīgi būtiska Parlamenta sesijas vai darba traucēšana. Taču šajā sakarā pietiek atgādināt, ka tieši reglamenta 166. pantā, nevis tā 11. pantā, ir precizēti nosacījumi, ar kādiem deputāts var tikt sodīts. Faktiski minētā reglamenta 11. pantā ir ietverti rīcības noteikumi, kuros ir atgādināti principi un vērtības, kas deputātam ir jāievēro savā rīcībā, tomēr tajā ir tikai precizēts, ka šo normu neievērošana var novest pie pasākumu piemērošanas atbilstoši šī reglamenta 165., 166. un 167. pantam. No tā izriet, ka Prezidija lēmuma 40. pantā secinātais, ka šī reglamenta 11. pantā definēto principu un vērtību pārkāpums
ipso facto
ir pamats konstatējumam par “nopietnu sēdes darba traucējumu un Parlamenta darba traucēšanu”, nekādi neizriet no minētās tiesību normas.
Otrkārt, attiecībā uz nosacījumu saistībā ar Parlamenta darbu traucēšanu ir svarīgi norādīt, ka, lai gan reglamenta 166. panta 1. punktā bija atsauce uz šī paša reglamenta 11. pantā definētajiem principiem, pirmās no šīm minētajām tiesību normām gramatiskas interpretācijas rezultātā būtu pamats uzskatīt, ka šo principu pārkāpums nav autonoms inkriminējošs motīvs, bet gan papildu nosacījums, kas nepieciešams, lai sodītu par nopietnu sēdes darba traucējumu vai Parlamenta darba traucējumu, un to turklāt Parlaments ir apstiprinājis tiesas sēdē. No tā izriet, ka par reglamenta 11. pantā definēto principu pārkāpumu kā tādu vien, pieņemot, ka tas ir pierādīts, nevar sodīt, izņemot, ja Parlamenta darbs ir būtiski traucēts, un to Parlaments ir arī apstiprinājis tiesas sēdē.
Treškārt, pretēji Parlamenta apgalvotajam tiesas sēdē, Parlamenta darba traucēšana, kas ir minēta reglamenta 166. panta 1. punktā un kas nav notikusi plenārsēžu zālē, ņemot vērā sekas, kādas prasītāja komentāram bija ārpus Parlamenta, nav saprotama kā šīs iestādes reputācijas vai tās cieņas apdraudējums. Turklāt Prezidija lēmumā nav nekādu norāžu šajā ziņā un novērtējuma par kritērijiem, pēc kuriem Parlamenta Prezidijs varēja konstatēt iespējamo Parlamenta cieņas aizskārumu. Un vēl, tā kā nebija definēti objektīvi kritēriji šāda aizskāruma esamības novērtēšanai un ņemot vērā jēdziena “Parlamenta cieņa” vai šīs cieņas aizskāruma neskaidro raksturu, kā arī to, ka Parlamenta rīcībā ir nozīmīga novērtējuma brīvība šajā jomā, šādas interpretācijas rezultātā varēja tikt patvaļīgi ierobežota Parlamenta deputātu vārda brīvība.
Turklāt jānorāda, ka reglamenta 11. panta 2. punkta pirmā daļa attiecas uz deputātu “izturēšanos” un tajā ir paredzēts, ka viņiem ir jāpilda konkrēti pienākumi, proti, ka viņu izturēšanos nosaka savstarpēja cieņa, balstoties uz Savienības vērtībām un principiem, aizsargājot Parlamenta cieņu, netraucējot ne darba norisi, ne arī drošību un kārtību Parlamenta telpās. Arī reglamenta 166. panta 2. punkts attiecas uz deputātu izturēšanos, un tajā ir paredzēts, ka tās vērtēšanā ir jāņem vērā, vai šī izturēšanās ir atsevišķs gadījums, tā atkārtojas vai ir pastāvīga, kā arī, cik tā ir nopietna, pamatojoties uz šī reglamenta pielikumā esošo vadlīniju XV pielikumu. Savukārt komentāri, vārdi vai sarunas nav pieminētas, un tādēļ par tām kā tādām nevar sodīt.
Šādu interpretāciju apstiprina reglamenta 11. panta 3. punkta pirmā daļa, saskaņā ar kuru “šī panta piemērošana nekādā citā veidā netraucē aktīvām debatēm Parlamentā un deputātu vārda brīvību”. Turklāt šādu reglamenta 11. panta 2. punkta interpretāciju apstiprina nesenie Parlamenta reglamenta grozījumi, kuri stājās spēkā 2017. gada 16. janvārī un kuru mērķis ir paplašināt disciplināro sodu piemērošanas jomu. Reglamenta jaunajā 11. panta 3. punkta otrajā daļā tika pievienots jebkādas neslavu ceļošas, rasistiskas vai ksenofobiskas runas vai rīcības tiešs aizliegums. Turklāt reglamenta 11. panta 3. punkta pirmā daļa, kas tagad ir šī reglamenta 11. panta 4. punkta pirmā daļa, arī tika grozīta, un šobrīd tajā ir paredzēts, ka “šī panta piemērošana nekādā citā veidā [nedrīkst traucēt] aktīvām debatēm Parlamentā [vai ierobežot] deputātu vārda brīvību”. No tā izriet, ka šajā lietā, pat pieņemot, ka komentārs, kas sniegts parlamentāro funkciju izpildes ietvaros, varētu tikt pielīdzināts uzvedībai un tādēļ būt reglamenta 11. panta 2. punktā, kurš bija piemērojams lietas faktisko apstākļu laikā, definēto principu pārkāpums, par to tik un tā nevar sodīt, ja nav bijis nopietnu traucējumu sēdes darbā un Parlamenta darba nopietna traucējuma.
Turklāt vadlīniju XV pielikuma 1. punktā noteiktais nošķīrums, uz kuru norādīts Reglamenta 166. panta 2. punktā (skat. iepriekš 65. punktu), starp, no vienas puses, konkrētos apstākļos paciešamu vizuāla rakstura rīcību un, no otras puses, tādu rīcību, kas “aktīvi traucē Parlamenta darbu”, neļauj uzskatīt, ka Parlamenta sēdes laikā sniegtie komentāri var tikt iekļauti šajā pēdējā minētajā rīcības veidu kategorijā un līdz ar to – ja nav konstatēts sēdes darba traucējums vai Parlamenta darba nopietna traucēšana – ka par tiem var sodīt.
Ņemot vērā iepriekš minēto, kā arī parlamenta deputātu vārda brīvības īpašo svarīgumu un striktās robežas, kas jāievēro šīs brīvības ierobežošanas gadījumā un kas ir atgādinātas iepriekš 37.–50. punktā, reglamenta 11. un 166. pants – redakcijā, kas ir piemērojama lietas faktiskajos apstākļos, – ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj sodīt deputātu par komentāriem, kas sniegti, pildot parlamentāros pienākumus. Pat pieņemot, ka šādi komentāri var tikt pielīdzināti deputāta rīcībai, katrā ziņā par tiem nevar sodīt, ņemot vērā, ka nav konstatēts sēdes darba nopietns traucējums vai Parlamenta darba nopietns traucējums, pārkāpjot reglamenta 11. pantu.
Šādos apstākļos, neraugoties uz 2016. gada 7. jūnija plenārsēdē prasītāja uzstāšanās laikā lietoto vārdu īpaši šokējošo raksturu, Parlaments nevarēja šīs lietas apstākļos viņam piemērot disciplinārsodu atbilstoši reglamenta 166. panta 1. punktam. Turklāt tas nevarēja pamatoti apgalvot, kā tas tika darīts tiesas sēdē, ka patiesībā tas piemērojis sodu par prasītāja izmantoto valodu, nevis par komentāra saturu, ņemot vērā it īpaši Prezidija lēmuma 34. un 36. punkta formulējumu, kuros ir atsauce uz “[prasītāja] nodomu izteikt savu viedokli” vai uz prasītāja izteikto “ideju”.
Pārējā daļā, pat ja uzskatītu, ka sēdes darba traucējums
stricto sensu
notiek ne tikai plenārsēžu zālē – ņemot vērā, ka atsauce uz “sēdi” reglamenta 166. panta 1. punktā pastāv tikai attiecībā uz pirmo minēto alternatīvu, proti, nopietnu traucējumu –, tik plašs tulkojums, par kādu iestājas Parlaments, nav atbalstāms iepriekš šī sprieduma 64. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jāapmierina, nelemjot par prasītāja argumentiem saistībā ar to, ka viņš ir sodīts arī par komentāriem, kas izteikti 2016. gada 7. jūnija plenārsēdē vai īstenojot savas tiesības uz aizstāvību.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jāapmierina prasījumu otrā daļa un jāatceļ Prezidija lēmums, un nav jāizvērtē citi pamati, kas ir izvirzīti prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam. Šādos apstākļos nav jālemj par prasītāja lūgto procesa organizatorisko pasākumu pieņemšanu, par ko bija otrais pamats.
Par prasījumiem par morālā kaitējuma atlīdzību
Savu prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzību pamatojumam prasītājs norāda, ka ar Prezidija lēmuma atcelšanu viņam nebūs atlīdzināts viss ciestais kaitējums. Tādējādi viņš lūdz, pirmkārt, atlīdzināt finansiālo zaudējumu, kas izriet no tiesību uz dienas naudu 3060 EUR apmērā zaudēšanas. Otrkārt, viņš lūdz piespriest Parlamentam samaksāt summu 10000 EUR apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas izriet no viņa dalības Parlamenta darbībā apturēšanas, aizlieguma pārstāvēt Parlamentu, kā arī no viņa reputācijas un cieņas aizskāruma.
Parlaments apgalvo, ka prasība atlīdzināt finansiālo kaitējumu nav pieņemama. Turklāt tas uzskata, ka Prezidija lēmuma atcelšana ir pienācīga atlīdzība par prasītāja morālo kaitējumu. Pakārtoti, tas uzskata, ka maksimums 1000 EUR būtu atbilstoša summa.
Šajā lietā, pirmkārt, runājot par prasību atlīdzināt finansiālo kaitējumu, kas izriet no tiesību uz dienas naudu zaudēšanas, pietiek norādīt, ka prasītājs nepaskaidro, kā – pat ja Prezidija lēmums tiktu atcelts – tas, ka viņam jau ticis piemērots šis sods, neļaus viņam saņemt visa ciestā kaitējuma atlīdzību, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš tikai lūdz samaksāt viņam summu, kas atbilst dienas naudas summai, kuru viņš būtu saņēmis, ja nebūtu piemērots sods, proti, 3060 EUR. Taču, ņemot vērā, ka Prezidija lēmums tiek atcelts, Parlamentam saskaņā ar LESD 266. pantu ir jāveic pasākumi, kas nozīmē šī sprieduma izpildi, un tas nozīmē atlīdzināt atbilstošās dienas naudas summas, kuru izmaksa tikusi apturēta.
No tā izriet, ka prasība par finansiālā kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
Otrkārt, runājot par prasību atlīdzināt prasītājam iespējami nodarīto morālo kaitējumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prettiesiska akta atcelšana pati par sevi var tikt uzskatīta par atbilstošu atlīdzinājumu un principā par pietiekamu, lai kompensētu visu morālo kaitējumu, kas varēja būt radīts ar šo aktu (spriedumi, 1987. gada 9. jūlijs, Hochbaum un Rawes/Komisija,
44/85, 77/85, 294/85 un 295/85
,
EU:C:1987:348
,
22.
punkts, un 2004. gada 9. novembris, Montalto/Padome,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
,
127.
punkts), ja vien prasītājs nepierāda, ka viņš ir cietis tādu morālo kaitējumu, kas ir nodalāms no atcelšanas pamatā esošā prettiesiskuma un kas nevar tikt pilnībā atlīdzināts, atceļot aktu (skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, EE/Komisija,
F‑55/14
,
EU:F:2015:66
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā nekas no lietas materiālos atrodamā neļauj konstatēt, ka priekšsēdētāja lēmums un Prezidija lēmums būtu bijis pieņemts apstākļos, kas radījuši morālo kaitējumu prasītājam neatkarīgi no atceltā akta. Tādēļ prasība par morālā kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā šajā lietā tika apmierināta tikai prasība par tiesību akta atcelšanu, ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Parlamenta Prezidija 2016. gada 1. augusta lēmumu.

2)
Prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt.

3)
Janusz Korwin‑Mikke
un Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 31. maijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.