CELEX: 62015TJ0264
Acces la documente
Regulamentul (CE) nr. 1049/2001
Documente referitoare la o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor
Documente întocmite de un stat membru
Cerere de acces la documente adresată statului membru
Transferul cererii de acces către Comisie
Refuzul accesului
Competența Comisiei
Document care emană de la o instituție
Articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001

Situația de fapt
Reclamanta, Gameart sp. z o.o., este o întreprindere din sectorul divertismentului cu sediul în Polonia.
La 10 noiembrie 2014, reclamanta a sesizat, în temeiul polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (dispozițiile poloneze privind accesul la informațiile publice), Ministerul Afacerilor Externe (denumit în continuare „MAE”) polonez cu o cerere de acces la documente privind procedurile desfășurate de Comisia Europeană cu privire la încălcarea dreptului Uniunii Europene de Legea poloneză din 19 noiembrie 2009 privind jocurile de noroc.
În special, pe de o parte, reclamanta a solicitat accesul la copiile scrisorilor pe care Comisia le adresase Republicii Polone în cadrul acestor proceduri. Pe de altă parte, reclamanta a solicitat accesul la copiile, aflate în posesia MAE, ale scrisorilor adresate Comisiei de Republica Polonă cu privire la aceleași proceduri (denumite în continuare „documentele în litigiu”).
La 18 noiembrie 2014, MAE a transmis Comisiei, prin e‑mail, cererea reclamantei în temeiul articolului 5 al doilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (
JO 2001, L 145, p. 43
, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76).
La 19 noiembrie 2014, MAE a informat reclamanta că cererea sa privea documente ale instituțiilor Uniunii, că era supusă dispozițiilor Regulamentului nr. 1049/2001 și că, în consecință, în temeiul articolului 5 al doilea paragraf din acest regulament, fusese transmisă Comisiei pentru a fi examinată.
La 15 decembrie 2014, Comisia a refuzat accesul la documentele solicitate, bazându‑se pe excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, întemeiată pe protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit, precum și pe faptul că procedura privind încălcarea dreptului Uniunii de către Republica Polonă era încă în curs.
La 2 ianuarie 2015, reclamanta a adresat Comisiei o cerere de confirmare a accesului la documente, conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001. În această cerere, reclamanta arată că Comisia nu avea competența de a adopta o decizie privind cererea sa de acces la documentele în litigiu, care nu ar intra în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001. Reclamanta arată în special că articolul 5 al doilea paragraf din regulament nu este aplicabil acestor documente, dispoziția în cauză vizând numai documentele provenind de la instituții ale Uniunii.
Prin decizia din 18 februarie 2015 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a respins cererea de confirmare și a refuzat accesul la documentele în litigiu, întemeindu‑se din nou pe excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, precum și pe faptul că procedura privind încălcarea dreptului Uniunii de către Republica Polonă era încă în curs.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 8 mai 2015, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin acte depuse la 8, la 11 și, respectiv, la 18 septembrie 2015, Republica Polonă, Consiliul Uniunii Europene și Parlamentul European au formulat cereri de intervenție în prezenta procedură în susținerea concluziilor Comisiei.
Prin Ordonanțele din 19 octombrie 2015, președintele Camerei a cincea a Tribunalului a admis aceste intervenții.
Întrucât compunerea camerelor a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a patra, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate în măsura în care confirmă refuzul accesului la documentele în litigiu;
—
cu titlu subsidiar, constatarea faptului că, în temeiul articolului 277 TFUE, articolul 5 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001 nu poate fi aplicat în prezenta cauză;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia, susținută de Republica Polonă, de Consiliu și de Parlament, solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la interesul de a exercita acțiunea
Comisia, fără a invoca în mod formal o excepție de inadmisibilitate, arată că reclamanta ar putea să nu aibă interesul de a exercita acțiunea.
Comisia susține, în această privință, că reclamanta nu contestă decizia atacată în măsura în care aceasta refuză să acorde accesul la documentele în litigiu, ci se limitează la a repune în discuție competența Comisiei de a adopta această decizie. Refuzul accesului nu ar constitui, așadar, în sine, un act defavorabil reclamantei și nu ar fi afectat de o eventuală anulare a deciziei atacate. Potrivit Comisiei, în cazul în care Tribunalul ar considera că aceasta nu era competentă să examineze integralitatea cererii care îi fusese transmisă de autoritățile poloneze, acest lucru nu ar modifica situația juridică a reclamantei, întrucât o anulare a deciziei atacate nu ar acorda acesteia accesul la documentele în litigiu și nu ar obliga autoritățile poloneze să divulge aceste documente.
Reclamanta răspunde că, din punctul de vedere al autorităților poloneze, procedura inițiată în urma cererii sale adresate acestor autorități, pe baza legislației poloneze, a fost închisă prin adoptarea deciziei atacate. În consecință, decizia menționată ar fi împiedicat‑o să obțină accesul la documentele în litigiu. Reclamanta adaugă, pe de altă parte, că, dacă cererea sa nu ar fi fost transmisă Comisiei în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001, MAE ar fi trebuit să o examineze pe baza Legii poloneze privind accesul la informațiile publice și să îi acorde accesul la documentele în litigiu, întrucât legea poloneză nu prevede posibilitatea de a refuza divulgarea de informații publice din cauza existenței unei proceduri în curs în fața instituțiilor Uniunii.
Este necesar să se arate că, prin adoptarea deciziei atacate, Comisia a considerat că este competentă să se pronunțe cu privire la cererea de acces la documentele în litigiu în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001.
În cazul în care decizia atacată ar fi anulată în parte pentru motivul că Comisia nu avea competența să o adopte, astfel cum susține reclamanta, este adevărat că aceasta din urmă nu ar avea totuși acces la documentele în litigiu. Cu toate acestea, nu rezultă că reclamanta nu are un interes de a solicita anularea deciziei atacate.
Astfel, în primul rând, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că un reclamant are un interes de a solicita anularea unui act al unei instituții pentru a permite să se evite repetarea în viitor a pretinsei nelegalități de care acesta ar fi afectat. Un asemenea interes de a exercita acțiunea decurge din articolul 266 primul paragraf TFUE, în temeiul căruia instituția emitentă a actului anulat este obligată să ia măsurile impuse de executarea hotărârii instanței Uniunii. Totuși, acest interes de a exercita acțiunea nu poate exista decât dacă pretinsa nelegalitate este susceptibilă de a se repeta în viitor, independent de împrejurările care au prilejuit acțiunea formulată de reclamant (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, punctele
-
, și Hotărârea din 9 septembrie 2011, LPN/Comisia,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, punctul
).
Această situație se regăsește în prezenta cauză. Pe de o parte, nelegalitatea invocată de reclamantă se întemeiază pe o interpretare a articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 pe care este probabil ca Comisia să o rețină cu ocazia examinării unei noi cereri. Pe de altă parte, reclamanta poate prezenta, în viitor, cereri de acces similare, astfel cum, de altfel, Comisia o invită să procedeze în înscrisurile sale. În consecință, există un risc suficient de concret și independent de circumstanțele prezentei cauze ca, în viitor, în situații similare, reclamanta să fie expusă aceleiași pretinse nelegalități.
Cu privire la acest din urmă punct, trebuie, astfel, să se observe că Comisia a susținut în fața Tribunalului că reclamanta putea, independent de decizia atacată, să se adreseze din nou autorităților poloneze pentru a le solicita accesul la documentele în litigiu. Cu toate acestea, astfel cum susține în mod întemeiat reclamanta, trebuie arătat că, deși ar fi posibil să se formuleze o nouă cerere de acces la aceste documente, nimic nu ar împiedica autoritățile poloneze, în lipsa anulării deciziei atacate, să transmită această nouă cerere Comisiei în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001, iar Comisia să o respingă din nou pentru aceleași motive ca și cele reținute în decizia atacată.
În al doilea rând, decizia atacată este singura decizie notificată reclamantei până în prezent și care îi cauzează prejudicii, întrucât nu îi acordă accesul solicitat și a încheiat procedura deschisă în fața autorităților poloneze, astfel cum recunoaște în esență Republica Polonă în memoriul său în intervenție. În ședință, răspunzând unei întrebări a Tribunalului, Republica Polonă a arătat că anularea deciziei atacate ar obliga organul național să redeschidă procedura și să examineze cererea reclamantei pe baza legislației naționale.
Reiese din cele de mai sus că reclamanta are un interes de a obține anularea în parte a deciziei atacate.
Cu privire la fond
În cererea introductivă, în susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe necompetența Comisiei în ceea ce privește articolul 5 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 4 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 1049/2001, întrucât decizia atacată a fost adoptată fără ca statul de la care emană documentele în litigiu să fi fost consultat și în pofida faptului că acesta nu s‑a opus dezvăluirii lor. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 296 TFUE, din cauza lipsei unei motivări adecvate a deciziei atacate, iar al patrulea motiv, invocat cu titlu subsidiar, este întemeiat pe nevaliditatea, în temeiul articolului 277 TFUE, a articolului 5 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001. Pe de altă parte, în replică, reclamanta invocă un al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la bună administrare și a articolului 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001.
Primul motiv este divizat în două aspecte.
În cadrul primului aspect al primului motiv, reclamanta susține că articolul 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 nu este aplicabil documentelor în litigiu, întrucât această dispoziție vizează numai documentele care emană de la instituții ale Uniunii. Ar fi lipsit de relevanță în această privință faptul că aceste documente ar fi fost de asemenea deținute de Comisie în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001, întrucât reclamanta nu a adresat o cerere de acces acesteia din urmă. Potrivit reclamantei, simpla transmitere a unei cereri de acces de către un stat membru Comisiei, în temeiul articolului 5 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001, nu conferă competență Comisiei atunci când cererea nu vizează documente care emană de la aceasta din urmă.
Comisia, Republica Polonă, precum și Consiliul contestă temeinicia acestui aspect.
În primul rând, Comisia admite că MAE nu avea obligația, în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001, să îi transmită cererea de acces la documentele în litigiu și ar fi putut, bazându‑se pe legislația națională, să decidă în mod autonom dacă aceste documente puteau sau nu puteau să fie furnizate reclamantei. Astfel, Comisia arată că articolul 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 restrânge obligația statului membru sesizat cu o cerere de acces la documente aflate în posesia sa de a consulta instituția Uniunii sau de a‑i prezenta cererea numai la cazul în care documentele menționate emană de la această instituție. Cu toate acestea, întrucât, pe de o parte, cererea de acces viza atât documente provenind de la aceasta, precum și documentele în litigiu și, pe de altă parte, întrucât MAE i‑a transmis această cerere în întregime, Comisia a decis să răspundă la integralitatea cererii menționate.
În al doilea rând, Comisia consideră că nu există nicio îndoială cu privire la faptul că documentele în litigiu constituie „documente deținute de o instituție” în sensul dispozițiilor coroborate ale articolului 2 alineatul (3) și ale articolului 3 litera (a) din Regulamentul nr. 1049/2001. Or, ar reieși în mod clar din considerentul (10) și din articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001, precum și dintr‑o jurisprudență consacrată că „toate documentele deținute de instituții se încadrează în domeniul de aplicare al acestui regulament, inclusiv cele care emană de la state membre, astfel încât accesul la astfel de documente este în principiu reglementat de dispozițiile acestuia din urmă, în special cele care prevăd excepții materiale de la dreptul de acces” (Hotărârea din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, punctul
). Comisia subliniază că aceste dispoziții și această jurisprudență sunt invocate în mod tradițional atunci când respinge în întregime cereri ale terților care solicită accesul la documente întocmite de un stat membru și de Comisie, în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor. Comisia concluzionează că dispunea, în consecință, de un temei juridic care îi permitea să adopte decizia atacată cu privire la documentele în litigiu.
Trebuie amintit că, în temeiul articolului 2 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 1049/2001:
„(1)   Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică având reședința sau sediul social într‑un stat membru are drept de acces la documentele instituțiilor, sub rezerva principiilor, condițiilor și limitelor definite de prezentul regulament.
[…]
(3)   Prezentul regulament se aplică tuturor documentelor deținute de o instituție, adică întocmite sau primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene.
(4)   Fără a aduce atingere articolelor 4 și 9, documentele devin accesibile publicului fie printr‑o cerere scrisă, fie direct, în formă electronică, sau prin intermediul unui registru […]”
Articolul 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede:
„În cazul în care un stat membru primește o cerere privind un document aflat în posesia sa, document care emană de la o instituție, cu excepția cazului în care există certitudinea că documentul trebuie sau nu trebuie divulgat, statul membru consultă instituția în cauză cu scopul de a lua o decizie care să nu compromită realizarea obiectivelor prezentului regulament.
În loc de aceasta, statul membru poate prezenta cererea instituției în cauză.”
În sfârșit, conform articolului 6 alineatul (1) din același regulament, „[c]ererile de acces la documente se formulează în scris […] și într‑un mod suficient de precis pentru a permite instituției să identifice documentul[: s]olicitantul nu este obligat să‑și motiveze cererea”.
În ceea ce privește pretinsa competență a Comisiei în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001, trebuie arătat că această dispoziție stabilește un mecanism de coordonare între instituțiile Uniunii și statele membre atunci când acestea din urmă sunt sesizate cu o cerere de acces la documente aflate în posesia lor și care emană de la o instituție.
Cu excepția cazurilor prevăzute în mod expres de această dispoziție și atunci când cerințele obligației de cooperare loială prevăzute la articolul 4 alineatul (3) TUE o impun, cererile de acces la documente deținute de autoritățile naționale, inclusiv în cazul în care astfel de documente emană de la instituțiile Uniunii, rămân reglementate de normele naționale aplicabile respectivelor autorități, fără ca dispozițiile Regulamentului nr. 1049/2001 să se substituie acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, punctul
).
Or, este necesar să se observe că articolul 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 nu prevede posibilitatea de a transmite Comisiei o cerere de acces la documente care emană de la un stat membru. Astfel, rezultă în mod expres din modul de redactare a acestei dispoziții că domeniul de aplicare material al acesteia se limitează la documentele care „emană” de la instituțiile Uniunii.
Prin urmare, este necesar să se concluzioneze că Comisia nu avea competența să se pronunțe cu privire la cererea de acces la documentele în litigiu transmisă de MAE în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentele Comisiei și nici de cele ale intervenientelor.
În primul rând, Republica Polonă arată că competența Comisiei de a examina cererea de acces la documentele în litigiu rezultă din spiritul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001.
Astfel, potrivit Republicii Polone, documentele care fac obiectul unui schimb în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor sunt acte „mixte”, deoarece conținutul documentelor întocmite de Comisie în cursul acestei proceduri este strâns legat de conținutul documentelor întocmite de statul membru în cauză și, prin urmare, deoarece divulgarea conținutului celor dintâi determină, în același timp, divulgarea conținutului celorlalte și viceversa. Potrivit Republicii Polone, documentele întocmite, în acest cadru, de un stat membru pot, așadar, să fie calificate drept documente care emană de la Comisie în sensul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001.
Pe de altă parte, Republica Polonă arată că rezultă din articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 1049/2001, precum și din jurisprudență că noțiunea „document” nu desemnează în esență instrumentul, ci informația care este conținută în acesta.
În această privință, este suficient să se arate că interpretarea articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001 propusă de Republica Polonă, care nu are niciun temei în Regulamentul nr. 1049/2001, este incompatibilă cu modul de redactare a acestei dispoziții (a se vedea punctul 36 de mai sus). Această interpretare nu poate, așadar, să fie reținută.
În al doilea rând, Republica Polonă și Consiliul arată că Comisia era competentă să se pronunțe cu privire la cererea de acces la documentele în litigiu în temeiul principiului cooperării loiale.
Totuși, acest principiu, amintit în considerentul (15) al Regulamentului nr. 1049/2001 ca reglementând raportul dintre instituții și statele membre, nu poate constitui, în sine, temeiul competenței Comisiei de a examina o cerere de acces precum cea în discuție în speță, în lipsa oricărei baze legale prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001.
Este necesar să se adauge că un anumit număr de argumente invocate de însăși Comisia contrazic argumentul menționat.
Astfel, Comisia susține în special că MAE ar fi putut, întemeindu‑se pe legislația națională, să decidă în mod autonom dacă documentele adresate de autoritățile poloneze Comisiei în cadrul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor puteau sau nu puteau fi furnizate reclamantei.
Pe de altă parte, Comisia arată că decizia atacată nu obligă autoritățile poloneze să adopte o poziție identică cu cea a Comisiei. Aceasta arată în mod întemeiat, în această privință, că jurisprudența Curții privind memoriile depuse la instanțele Uniunii, din care rezultă că, în afară de cazurile excepționale în care divulgarea unui document ar putea aduce atingere bunei administrări a justiției, nicio normă sau dispoziție nu autorizează sau nu împiedică părțile la o procedură să divulge propriile memorii terților (Hotărârea din 12 septembrie 2007, API/Comisia,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
, punctul
, Ordonanța din 3 aprilie 2000, Germania/Comisia,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
, punctul
), poate fi transpusă în cazul actelor întocmite în cadrul unei proceduri administrative precum cea în discuție în speță.
În al treilea rând, trebuie respins argumentul invocat de Comisie și de interveniente potrivit căruia Comisia era competentă să examineze cererea de acces la documente care emană de la Republica Polonă, întrucât aceste documente erau deținute de Comisie în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001.
În această privință, este necesar să se arate de la bun început că reclamanta nu contestă competența Comisiei de a examina cereri de acces la documente provenind de la autoritățile poloneze și care se află în posesia Comisiei, în ipoteza în care aceste cereri ar fi prezentate direct Comisiei. Este clar că astfel de documente sunt deținute de instituțiile Uniunii în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001. Reclamanta nu contestă nici faptul că, în principiu, Comisia poate refuza accesul la asemenea documente dacă acestea privesc o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor aflată în curs.
Trebuie totuși să se considere, precum reclamanta și contrar celor pretinse în esență de Comisie și de interveniente, că faptul că asemenea documente sunt deținute de o instituție a Uniunii în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001 nu poate împuternici Comisia să se pronunțe, din oficiu sau în orice împrejurare, cu privire la o cerere de acces care le privește și, după caz, să refuze accesul la acestea.
Astfel, după cum susține în mod întemeiat reclamanta, pentru ca Comisia să fie competentă să adopte o decizie de acordare sau de refuz al accesului la un document pe care aceasta îl deține, este necesar ca aceasta să primească o cerere de acces la documentul respectiv formulată în mod valabil în condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (4) și la articolul 6 din Regulamentul nr. 1049/2001 de orice persoană fizică sau juridică vizată la articolul 2 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat sau transferată în mod valabil de un stat membru în condițiile prevăzute la articolul 5 din regulamentul menționat. Or, trebuie să se constate că, în speță, Comisia nu a fost sesizată în mod valabil cu o astfel de cerere nici de reclamantă, nici de Republica Polonă.
În consecință, trebuie să se considere că, contrar celor pretinse în special de Comisie, de Consiliu sau de Republica Polonă, articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001 nu poate, în circumstanțele din speță, să servească drept temei juridic pentru o decizie prin care se refuză accesul la documentele în litigiu.
În al patrulea rând, trebuie respins argumentul potrivit căruia în esență Comisia era ținută de transmiterea efectuată de MAE. Astfel, trebuie arătat că nu există niciun temei juridic care să permită să se aprecieze că Comisia ar fi ținută de decizia unui stat membru de a‑i transfera o cerere de acces la documente care nu emană de la aceasta, în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1049/2001, condițiile de aplicare a acestui articol nefiind îndeplinite. Astfel cum subliniază în mod întemeiat reclamanta, deși se poate considera într‑adevăr că decizia unui stat membru de a transfera cererea de acces la documente cu care este sesizat este obligatorie în sensul în care Comisia nu o poate considera inexistentă, nu se poate considera totuși că un asemenea transfer împuternicește, în sine, Comisia să adopte o decizie cu privire la fond, și anume de a refuza sau de a acorda accesul la documentele solicitate.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se concluzioneze că Comisia, care nu avea competența să se pronunțe cu privire la cererea de acces la documentele în litigiu, a încălcat articolul 5 din Regulamentul nr. 1049/2001.
Prin urmare, se impune să se admită primul aspect al primului motiv și, în consecință, să se anuleze în parte decizia atacată, fără a fi necesar să se examineze celelalte aspecte și motive prezentate de reclamantă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei. Cu toate acestea, în temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, Republica Polonă, Consiliul și Parlamentul suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia Comisiei Europene din 18 februarie 2015 în măsura în care Comisia a respins cererea de acces la documentele întocmite de Republica Polonă care i‑a fost transmisă de aceasta din urmă în temeiul articolului 5 al doilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei.

2)
Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

3)
Republica Polonă, Consiliul Uniunii Europene și Parlamentul European suportă propriile cheltuieli de judecată.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 aprilie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.