CELEX: 62022CJ0009
Преюдициално запитване
Околна среда
Директива 2001/42/ЕО
Оценка на последиците на някои планове и програми върху околната среда
Член 2, буква a)
Понятието „планове и програми“
Член 3, параграф 2, буква a)
Екологична оценка
Неустановен в закона акт, изготвен от общински съвет и инвеститор
Директива 2011/92/ЕС
Оценка на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда
Член 3, параграф 1
Задължение за определяне, описване и оценяване по подходящ начин, съобразно особеностите на всеки отделен случай, на преките и непреките въздействия на даден проект
Задължителни министерски насоки относно височината на сградите

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, буква а) и член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 юни 2001 година относно оценката на последиците на някои планове и програми върху околната среда (
ОВ L 197, 2001 г., стр. 30
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 7, стр. 135), както и на член 2, параграф 1 от Директива 2011/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (
ОВ L 26, 2012 г., стр. 1
), изменена с Директива 2014/52/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. (
ОВ L 124, 2014 г., стр. 1
) (наричана по-нататък „Директива 2011/92“).
Запитването е отправено в рамките на спор между NJ и OZ, от една страна, и An Bord Pleanála (Служба по устройство на територията, Ирландия) (наричана по-нататък „Службата“), Ireland (Ирландия) и Attorney General (главен прокурор, Ирландия), от друга страна, относно проект за строителство на жилища.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/42
Съгласно член 1 от Директива 2001/42, озаглавен „Цели“:
„Целта на настоящата директива е да предостави високо равнище на защита на околната среда и да допринесе за интегрирането на екологичните съображения в подготовката и приемането на планове и програми, с оглед съдействие за устойчиво развитие чрез осигуряване, че в съответствие с настоящата директива, се извършва екологична оценка на определени планове и програми, които е вероятно да имат съществени последици върху околната среда“.
Член 2 от тази директива е озаглавен „Дефиниции“ и гласи следното:
„За целите на настоящата директива:
а)
„планове и програми“ означава планове и програми, включително тези съфинансирани от Европейската общност, както и всяко тяхно изменение:
–
които подлежат на изготвяне и/или приемане от орган на национално, регионално или местно ниво, или които се изготвят от орган с оглед приемане посредством законодателна процедура от парламента или правителството, и
–
които се изискват от законови, подзаконови или административни разпоредби,
[…]“.
Член 3 от посочената директива е озаглавен „Обхват“ и предвижда:
„1.   В съответствие с членове 4—9 екологична оценка се извършва на плановете и програмите, посочени в параграфи 2—4, които е вероятно да имат съществени последици върху околната среда.
2.   В съответствие с параграф 3 екологична оценка се извършва за всички планове и програми:
а)
които се изготвят за селското и горското стопанство, риболова, енергетиката, промишлеността, транспорта, управлението на отпадъците, [управлението на водите,] далекосъобщенията, туризма, градско и териториално планиране или земеползване и които определят рамката за даването на съгласие за бъдещо развитие на проектите, изброени в приложения I и II към Директива 85/337/ЕИО [на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (
ОВ L 175, 1985 г., стр. 40
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174)], […]
[…]
3.   Плановете и програмите, предвидени в параграф 2, които определят използването на малки площи на местно ниво, както и незначителните изменения на плановете и програмите, предвидени в параграф 2, изискват екологична оценка само когато държавите членки определят, че е вероятно те да имат съществени последици върху околната среда.
[…]“.
Член 8 от същата директива е озаглавен „Вземане на решение“ и гласи:
„Екологичният доклад, изготвен в съответствие с член 5, изразените становища в съответствие с член 6 и резултатите от трансгранични консултации, проведени в съответствие с член 7, се вземат предвид по време на изготвянето на плана или програмата и преди тяхното приемане или внасяне в законодателна процедура“.
Директива 2011/92
Член 2, параграф 1 от Директива 2011/92 гласи:
„Държавите членки приемат всички необходими мерки, за да гарантират, че преди да бъде дадено разрешение за осъществяване, проектите, които биха могли да окажат значително въздействие върху околната среда, наред с другото, поради своя характер, мащаби или местоположение, са предмет на изискването за получаване на разрешение за осъществяване и на оценка относно тяхното въздействие върху околната среда. Тези проекти са дефинирани в член 4“.
Член 3, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Оценката на въздействието върху околната среда определя, описва и оценява по подходящ начин, съобразно особеностите на всеки отделен случай, преките и непреките значителни въздействия на даден проект върху следните фактори:
а)
население и човешко здраве;
б)
биологично разнообразие, като се отделя особено внимание на видове и местообитания, защитени по силата на Директива 92/43/ЕИО [на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (
ОВ L 206, 1992 г., стр. 7
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109)] и Директива 2009/147/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 30 ноември 2009 година относно опазването на дивите птици (
ОВ L 20, 2010 г., стр. 7
)];
в)
земя, почва, вода, въздух и климат;
г)
материални активи, културно наследство и ландшафт;
д)
взаимодействието между факторите, посочени в букви а)— г)“.
Съгласно член 14, първа алинея от посочената директива тя отменя Директива 85/337. Във втора алинея от този член се предвижда, че „[п]озоваванията на [Директива 85/337] се считат за позовавания на [Директива 2011/92]“.
Ирландското право
Съгласно член 15, параграф 1 от Planning and Development Act 2000 (Закон за устройството и развитието на територията от 2000 г.), в редакцията му, приложима за спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът от 2000 г.“):
„Органът по териториалното устройство приема в рамките на правомощията си необходимите мерки, за да гарантира изпълнението на целите на устройствения план“.
Член 28 от Закона от 2000 г. е озаглавен „Насоки на министъра“ и предвижда:
„(1)   Министърът може по всяко време да отправи до органите по териториалното устройство насоки във връзка с някоя от функциите им по този закон и органите по териториалното устройство трябва да се съобразяват с тези насоки при упражняване на функциите си.
[…]
(1C)   Без да се засяга параграф 1, посочените в параграф 1 насоки могат да съдържат конкретни изисквания на устройствената политика, които органите по териториалното устройство, местните съвети и [Службата] трябва да спазват при изпълнение на функциите си.
(2)   При необходимост [Службата] трябва да взема предвид при упражняване на функциите си насоките, отправени до органите по териториалното устройство съгласно параграф 1.
[…]“.
Част X от Закона от 2000 г., озаглавена „Оценка на въздействието върху околната среда“, има за цел да транспонира Директива 2011/92 в ирландския правен ред и съответно предвижда правилата за извършването на оценка на въздействието върху околната среда.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 25 май 2020 г. DBTR-SCR1 Fund, a Sub Fund of TWTC Multi-Family ICAV (наричан по-нататък „DBTR“) подава искане за издаване на разрешение за проект за строителство на жилищни сгради, който предвижда изграждането на 416 жилища в пет блока с височина от 2 до 16 етажа, както и съоръжения за наемателите, общи открити пространства, детски заведения, търговски площи и съпътстващо устрояване на мястото на закрита фабрика, намираща се в южната централна част на град Дъблин (Ирландия).
На 20 август 2020 г. главният инспектор по градоустройството на Службата препоръчва искането да бъде отхвърлено.
При все това с решение от 14 септември 2020 г. Службата предоставя исканото разрешение, при положение че бъде изпълнен списък с 24 условия.
Жалбоподателите в главното производство искат от запитващата юрисдикция, High Court (Висш съд, Ирландия), да отмени това решение. Те искат също така член 28 от Закона от 2000 г. да бъде обявен за недействителен, тъй като противоречи на правото на Съюза.
В това отношение жалбоподателите в главното производство поддържат, от една страна, че решението от 14 септември 2020 г. нарушава Директива 2001/42, доколкото се основава на общия план на Strategic Development and Regeneration Area (SDRA) 12 — St Teresa’s Gardens and Environs (стратегическа зона за благоустрояване и възстановяване 12, градина „Света Тереза“ и околности) (наричан по-нататък „общият план“). Всъщност за този общ план не е била извършена екологична оценка въпреки произтичащите от тази директива изисквания.
Видно от акта за преюдициално запитване, общият план е изготвен съвместно от консултантите на DBTR и Dublin City Council (Общински съвет на Дъблин, Ирландия) и е приет от последния.
Освен това изготвянето на общ план е предвидено изрично в Dublin City Development Plan 2016‑2022 (устройствен план на град Дъблин за периода 2016—2022 г.), точка 2.2.8.1 от който гласи, че „[о]бщинският съвет на Дъблин ще изготви конкретни за съответната зона насоки за стратегическите зони за благоустрояване и възстановяване и ключовите районни центрове, като използва […] схематични общи планове […]“.
Освен това запитващата юрисдикция отбелязва, че макар общият план да не е задължителен правен акт, той е изрично уреден в задължителен правен акт, чието изготвяне е предвидено в Закона от 2000 г., а именно в устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г. В допълнение този устройствен план от своя страна е бил подложен на екологична оценка.
На последно място, от акта за преюдициално запитване е видно, че общият план предвижда да се разрешат устройствени проекти, които не биха били в съответствие с посочения устройствен план, което би означавало да се дерогира последният, по-специално що се отнася до височината на сградите.
От друга страна, законовото задължение, предвидено в член 28, параграф 1C от Закона от 2000 г., а именно че Службата е длъжна да се съобразява с министерски насоки, в случая с Urban Development and Building Heights Guidelines for Planning Authorities (December 2018) (Насоки до органите по териториалното устройство относно градоустройството и височината на сградите от декември 2018 г., наричани по-нататък „Насоките от 2018 г.“), и по-специално със Specific Planning Policy Requirement 3 от тях (конкретно изискване на устройствената политика № 3, наричано по-нататък „конкретно изискване № 3“), е в нарушение на Директива 2011/92.
Видно от преписката, с която разполага Съдът, Насоките от 2018 г. са приети с цел отдалечаване от енергоемкия благоустройствен модел и създаване на по-смесени, по-динамични и по-устойчиви градове. За тази цел в точка 3.1 от тези насоки се посочва, че „[п]о отношение на преценката на индивидуалните искания във връзка с устройствени дейности и на жалбите политиката на правителството е височината на сградите като цяло да се увеличава в подходящите за това градски райони. Следователно съществува презумпция в полза на сгради с по-голяма височина в нашите градски ядра и в други райони от града, в които има добра мрежа за обществен превоз“.
Съответно запитващата юрисдикция отбелязва, че посочените насоки, за които е извършена екологична оценка по Директива 2001/42, произтичат от политики, мотивирани предимно — макар и не единствено — от съображения, различни от екологичните.
При това положение High Court (Висш съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли от член 2, буква а) от Директива 2001/42/ЕО, че изразът „планове и програми […], както и всяко тяхно изменение[,] които подлежат на изготвяне и/или приемане от орган на национално, регионално или местно ниво […]“ обхваща планове или програми, които се изготвят и/или приемат съвместно от орган на местно ниво и възложител от частния сектор като собственик на земи, съседни на тези, които са собственост на органа на местната власт?
2)
Следва ли от член 2, буква а) от Директива 2001/42/ЕО, че изразът „планове и програми […], както и всяко тяхно изменение[,] които се изискват от законови, подзаконови или административни разпоредби“ обхваща планове или програми, които са изрично предвидени в законоустановения (изготвен съгласно законова разпоредба) устройствен план на орган на местната власт както по общ начин, така и когато в устройствения план е посочено, че органът на местната власт „ще изготви конкретни за съответната зона насоки за стратегическите зони за благоустрояване и възстановяване […], като използва подходящите механизми на планове за местната територия, […] схематични общи планове и планове за подобряване на местната околна среда“?
3)
Следва ли от член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42/ЕО, че изразът „планове и програми[,] които се изготвят за селското и горското стопанство, риболова, енергетиката, промишлеността, транспорта, управлението на отпадъците, [управлението на водите,] далекосъобщенията, туризма, градско и териториално планиране или земеползване и които определят рамката за даването на съгласие за бъдещо развитие на проектите, изброени в приложения I и II към Директива 85/337/ЕИО […]“ обхваща планове или програми, които сами по себе си нямат задължителен характер, но са изрично предвидени в законоустановен устройствен план със задължителен характер, или които предлагат или предвиждат на практика изменение на план, който е бил предмет на стратегическа екологична оценка?
4)
Следва ли от член 2, параграф 1 от [Директива 2011/92], че в процеса на оценка на въздействието върху околната среда компетентният орган няма право да взима предвид държавни политики със задължителен характер, по-специално такива, които не се основават изключително на екологични критерии, като тези политики при определени обстоятелства установяват положения, при които не може да се изключи издаването на разрешение?“.
По преюдициалните въпроси
По първия, втория и третия въпрос
С първия, втория и третия въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, буква а) и член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42 трябва да се тълкуват в смисъл, че даден план попада в приложното поле на тази директива, когато, първо, е изготвен съвместно от орган на местно ниво и посочен в този план възложител и е приет от органа на местно ниво, второ, е приет на основание разпоредба, съдържаща се в друг план или програма, и трето, предвижда устройствени дейности, различни от предвидените в друг план или програма.
На първо място, що се отнася до член 2, буква а) от Директива 2001/42, следва да се отбележи, че той определя „планове[те] и програми[те]“ по смисъла на тази директива като планове и програми, които отговарят на двете посочени в него кумулативни условия, а именно, от една страна, да подлежат на изготвяне и/или приемане от орган на национално, регионално или местно ниво или да се изготвят от орган с оглед приемане посредством законодателна процедура от парламента или правителството (първо условие) и от друга страна, да се изискват от законови, подзаконови или административни разпоредби (второ условие) (решение от 22 февруари 2022 г., Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, т.
и цитираната съдебна практика).
Общият план е приет от общинския съвет на Дъблин, който е орган на местната власт, поради което първото условие трябва да бъде прието за изпълнено в случая.
В това отношение е ирелевантен фактът, че този план е изготвен съвместно от консултантите на DBTR и общинския съвет на Дъблин, тъй като съгласно формулировката на първото условие планът трябва да „подлеж[и] на изготвяне и/или приемане от орган на национално, регионално или местно ниво“.
Що се отнася до второто условие, посочено в точка 27 от настоящото решение, от постоянната практика на Съда следва, че планове и програми, чието приемане се урежда от национални законови или подзаконови разпоредби, определящи компетентните за тяхното приемане органи, както и процедурата за тяхното изготвяне, трябва да се разглеждат като планове и програми, „които се изискват“ по смисъла и за прилагането на Директива 2001/42. Така с оглед на целта на член 2, буква а) от Директива 2001/42, която е да се гарантира високо равнище на защита на околната среда, и за да се запази полезното му действие, трябва да се счита, че даден план или програма „се изисква“, когато в националното право съществува специално правно основание, позволяващо на компетентните органи да го приемат дори ако това приемане не е задължително (решение от 22 февруари 2022 г., Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото тази разпоредба се отнася не само до плановете и програмите, които се изискват или уреждат от законови или подзаконови разпоредби, но и до тези, които се изискват или уреждат от административни разпоредби, посочената разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася по принцип и до плановете, приети на правно основание, предвидено в друг план, какъвто в случая е устройственият план на град Дъблин за периода 2016—2022 г.
Както по същество поддържа Европейската комисия, ако се сметне, че плановете и програмите, приети от органи на национално, регионално или местно ниво, какъвто е този устройствен план, по принцип не попадат в обхвата на понятието „законови, подзаконови или административни разпоредби“ по смисъла на член 2, буква а) от Директива 2001/42, държавите членки биха могли лесно да заобиколят задължението за екологична оценка, като предвидят в план или програма например, че някои аспекти от рамката, която планът или програмата има за цел да определи, ще бъдат установени в друг документ.
Освен това, както отбелязват жалбоподателите в главното производство, съгласно член 15, параграф 1 от Закона от 2000 г. органите по териториалното устройство са длъжни да приемат в рамките на правомощията си необходимите мерки, за да гарантира изпълнението на целите на устройствения план.
С оглед на съображенията, изложени в точки 30—32 от настоящото решение, планът, който е приет на правно основание, предвидено в план като устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г., би могъл да представлява план, чието приемане се урежда от законови, подзаконови или административни разпоредби по смисъла на член 2, буква а) от Директива 2001/42, а с оглед на член 15, параграф 1 от Закона от 2000 г. — дори и план, който се изисква от такива разпоредби.
Запитващата юрисдикция обаче следва да провери дали може да се счита, че общият план е приет на основание на разпоредбата от устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г., цитирана в точка 19 от настоящото решение.
На второ място, що се отнася до член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42, следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба екологична оценка трябва да се извършва за всички планове и програми, които отговарят на две кумулативни условия, а именно да бъдат изготвени за посочените в тази разпоредба сектори (първо условие) и да определят рамката за даването на съгласие за бъдещо развитие на проектите, изброени в приложения I и II към Директива 2011/92 (второ условие).
Общият план се отнася до секторите на градското планиране и/или земеползването и тези сектори са посочени в член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42, поради което първото условие, установено в тази разпоредба, видимо е изпълнено.
Колкото до второто условие, установено в посочената разпоредба, следва да се припомни, че понятието „планове и програми“ се отнася до всеки акт, който, като определя правила и процедури за контрол, приложими за съответния сектор, установява съществена съвкупност от критерии и подробни правила за разрешаването и осъществяването на един или повече проекти, които могат да имат значително отражение върху околната среда (решение от 22 февруари 2022 г., Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това Съдът многократно е постановявал, че понятието „планове и програми“ включва не само тяхното изготвяне, но и тяхното изменение, и така има за цел да гарантира извършването на екологична оценка на изискванията, които е възможно да имат съществени последици върху околната среда (решение от 12 юни 2019 г., CFE,
C‑43/18
,
EU:C:2019:483
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 3, параграф 3 от Директива 2001/42 това понятие по принцип включва и незначителните изменения на плановете и програмите, предвидени в член 3, параграф 2. Всъщност, що се отнася до такива незначителни изменения, държавите членки са длъжни да определят дали е вероятно те да имат съществени последици върху околната среда.
Съответно посоченото понятие трябва задължително да включва и актовете, които, без да изменят план или програма, все пак позволяват да се дерогират някои аспекти от рамката за даването на съгласие за бъдещо развитие на проектите, изброени в приложения I и II към Директива 2011/92, както е определена в този план или програма.
Съгласно член 1 от Директива 2001/42 тя има за цел да предостави високо равнище на защита на околната среда и да допринесе за интегрирането на екологичните съображения в подготовката и приемането на планове и програми, с оглед съдействие за устойчиво развитие чрез осигуряване, че в съответствие с тази директива се извършва екологична оценка на определени планове и програми, които е вероятно да имат съществени последици върху околната среда.
Постигането на тази цел обаче би било застрашено, ако е възможно да се дерогира рамката, определена в план или програма, за който/която е била извършена екологична оценка по смисъла на Директива 2001/42 и който/която е бил/а изготвен/а, като в съответствие с член 8 от тази директива са взети предвид направените при тази оценка изводи, без за такава дерогация да се прилага най-малко задължението, произтичащо от член 3, параграф 3 от посочената директива, да се установи дали дерогацията може да има съществени последици върху околната среда.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че преди приемането на общия план бъдещото благоустрояване на разглежданата в главното производство зона е било уредено в устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г., както и в рамков устройствен план, който е приет от общинския съвет на Дъблин през юли 2017 г. и съгласно посоченото в самия него има за цел „изискванията и принципите [на устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г.] да бъдат приложени при благоустрояването и развитието [на разглежданата в главното производство зона]“.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че макар този рамков план да включва предложение за парк с площ от 0,2 хектара в рамките на тази зона, в общия план се предвижда премахването на това обществено пространство.
От друга страна, тази юрисдикция отбелязва, че макар общият план формално да не изменя устройствения план на град Дъблин за периода 2016—2022 г., той предвижда да се разрешат устройствени проекти, които не биха били в съответствие с този устройствен план, и на практика представлява отклонение от последния, тъй като изрично предвижда различен набор от проекти, особено по отношение на височината.
Такива данни може да се анализират в смисъл, че общият план е план или програма, попадащ/а в приложното поле на Директива 2001/42, освен ако не се приеме евентуално, че тези данни вече следват от други актове, за които е извършена екологична оценка по смисъла на тази директива, каквито са Насоките от 2018 г.
Запитващата юрисдикция обаче отбелязва и че общият план „сам[…] по себе си ням[а] задължителен характер“.
Следва да се припомни, че съгласно съдебната практика разпоредбите с чисто указателен характер не отговарят на второто условие, посочено в член 3, параграф 2, буква а) от Директива 2001/42. За да отговарят на това условие, те трябва да са задължителни най-малко за компетентните органи в областта на издаването на разрешения за проекти (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., A и др. (Вятърни генератори в Алтер и Невеле),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
, т.
и
).
Всъщност само актовете със задължителен характер могат да ограничат свободата на действие, с която разполагат тези органи, и така да изключат някои условия за изпълнение на проектите, които могат да се окажат по-благоприятни за околната среда, поради което за такива актове трябва да се извърши екологична оценка по смисъла на Директива 2001/42.
Оттук следва, че само ако съгласно ирландското право общият план е задължителен за органа, компетентен да издаде разрешение за разглеждания в главното производство проект, в случая Службата — като това трябва да се провери от запитващата юрисдикция — би трябвало да се приеме, при посочената в точка 47 от настоящото решение уговорка, че този план попада в приложното поле на Директива 2001/42 и че следователно за него е трябвало да се приложи най-малко задължението на държавите членки по член 3, параграф 3 от тази директива да определят дали е вероятно той да има съществени последици върху околната среда.
С оглед на гореизложеното на първия, втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 2, буква а) и член 3, параграфи 2 и 3 от Директива 2001/42 трябва да се тълкуват в смисъл, че даден план попада в приложното поле на тази директива, когато, първо, е изготвен съвместно от орган на местно ниво и посочен в този план възложител и е приет от органа на местно ниво, второ, е приет на основание разпоредба, съдържаща се в друг план или програма, и трето, предвижда устройствени дейности, различни от предвидените в друг план или програма, стига обаче да е задължителен най-малко за компетентните органи в областта на издаването на разрешения за проекти.
По четвъртия въпрос
С четвъртия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2011/92 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава компетентните органи на държава членка, когато решават дали да издадат разрешение за проект, да действат в съответствие с насоки, които изискват, ако е възможно, да се увеличи височината на сградите и за които е била извършена екологична оценка по Директива 2001/42.
В случая жалбоподателите в главното производство упрекват Службата, че в решението си от 14 септември 2020 г. е взела предвид Насоките от 2018 г.
Както следва от точка 23 от настоящото решение, целта на тези насоки по същество е да се увеличи височината на сградите в някои градски зони. Именно в този контекст те предвиждат конкретно изискване № 3, което гласи:
„Конкретно изискване на устройствената политика е, че когато:
(A)
1.
заявителят за разрешение за благоустройство посочи как предложението за строителство отговаря на гореизложените критерии и
2.
оценката на органа по териториално устройство е положителна, вземайки предвид по-широките стратегически и национални политически параметри, посочени в Националната устройствена рамка и в настоящите насоки,
органът по териториално устройство може да одобри такова строителство дори когато конкретни цели на съответния устройствен план или на плана за местната територия налагат друго.
[…]“.
Впрочем съгласно член 28, параграф 1C от Закона от 2000 г. органите по териториалното устройство са длъжни при изпълнение на функциите си да спазват конкретни изисквания като конкретно изискване № 3.
В това отношение е важно да се отбележи, първо, че в правния ред на държава членка може да съществуват правила или изисквания, които трябва да бъдат спазвани при изготвянето на проекти, попадащи в приложното поле на Директива 2011/92, и които евентуално могат да изключат някои възможности, дори и тези, които при конкретните обстоятелства са по-благоприятни за околната среда.
Именно това е причината за приемането на Директива 2001/42, както е видно от подготвителната дейност по нея. Всъщност, видно от Предложение за директива на Съвета относно оценката на последиците на някои планове и програми върху околната среда [COM(96) 511 окончателен] (
ОВ C 129, 1997 г., стр. 14
), мотивът за приемането на Директива 2001/42 по-конкретно е, че прилагането на Директива 85/337 е показало, че към момента на оценка на проектите вече са били установени съществени последици върху околната среда въз основа на предходни мерки по устройство на територията и че следователно, макар да е възможно тези последици да се анализират в рамките на тази оценка, те вече не могат да бъдат напълно взети предвид при разрешаването на съответния проект, поради което е по-добре такива последици да бъдат разглеждани още на етапа на подготвителните мерки и да бъдат отчетени в този контекст.
В случая, както следва от точка 24 от настоящото решение, за Насоките от 2018 г. е била извършена екологична оценка по смисъла на Директива 2001/42.
Второ, от една страна, видно от преписката, с която разполага Съдът, в тези насоки се подчертава, че „[в] подкрепа на предложенията […] могат да се изискват специфични оценки и те могат да включват […] съответни изисквания в областта на екологичната оценка, включително [стратегическа екологична оценка по смисъла на Директива 2001/42], [оценка на въздействието върху околната среда по смисъла на Директива 2011/92], подходяща оценка [по смисъла на Директива 92/43] и оценка на екологичното въздействие, според случая“.
От друга страна, не е видно, като все пак запитващата юрисдикция следва да провери това, предвиденото в член 28, параграф 1C от Закона от 2000 г. задължение на органите по териториалното устройство да спазват конкретните изисквания в областта на устройствената политика, които евентуално се съдържат в насоки като разглежданите в главното производство, да може по един или друг начин да се отрази на задълженията на компетентните ирландски органи по част X от този закон, с която се цели Директива 2011/92 да бъде транспонирана в ирландския правен ред, и по-конкретно на задължението по член 3, параграф 1 от тази директива за определяне, описване и оценяване по подходящ начин, съобразно особеностите на всеки отделен случай, на преките и непреките значителни въздействия на даден проект върху всички фактори, изброени в последната разпоредба.
Необходимо е да се добави, че при всички положения от формулировката на конкретно изискване № 3, доколкото се посочва, че органът по устройството на територията „може“ да одобри дадено строителство, изглежда следва, че това изискване не е абсолютно, а оттам и че не налага във всички случаи да се увеличава височината на сградите спрямо евентуално предвидената в приложимия устройствен план, като това обаче също трябва да бъде проверено от запитващата юрисдикция.
С оглед на гореизложеното на четвъртия въпрос следва да се отговори, че Директива 2011/92 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която задължава компетентните органи на държава членка, когато решават дали да издадат разрешение за проект, да действат в съответствие с насоки, които изискват, ако е възможно, да се увеличи височината на сградите и за които е била извършена екологична оценка по Директива 2001/42.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Член 2, буква а) и член 3, параграфи 2 и 3 от Директива 2001/42/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 юни 2001 година относно оценката на последиците на някои планове и програми върху околната среда
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
даден план попада в приложното поле на тази директива, когато, първо, е изготвен съвместно от орган на местно ниво и посочен в този план възложител и е приет от органа на местно ниво, второ, е приет на основание разпоредба, съдържаща се в друг план или програма, и трето, предвижда устройствени дейности, различни от предвидените в друг план или програма, стига обаче да е задължителен най-малко за компетентните органи в областта на издаването на разрешения за проекти.

2)
Директива 2011/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда, изменена с Директива 2014/52/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
допуска национална правна уредба, която задължава компетентните органи на държава членка, когато решават дали да издадат разрешение за проект, да действат в съответствие с насоки, които изискват, ако е възможно, да се увеличи височината на сградите и за които е била извършена екологична оценка по Директива 2001/42.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.