CELEX: 62014TJ0343
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка на Европейския съюз „CIPRIANI“
Липса на недобросъвестност
Член 52, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009
Липса на нарушение на правото на име на общоизвестно лице
Член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009

Обстоятелствата по спора
През 1956 г. г‑н Giuseppe Cipriani, бащата на жалбоподателя, г‑н M. Arrigo Cipriani, учредява заедно с трето лице Hotel Cipriani SpA, чийто правоприемник е встъпилата страна, Hotel Cipriani Srl. През март 1958 г. е отворен хотелът с наименованието „Cipriani“.
През 1966 г. дяловете на дружеството, чиито правоприемник е встъпилата страна, притежавани от третата страна, участвала в учредяването на същото, са прехвърлени на Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
През 1967 г. г‑н Giuseppe Cipriani и Stondon, Ondale and Patmore Company сключват споразумение, по силата на което всички притежавани от първия дялове от дружеството, чийто правоприемник е встъпилата страна, са прехвърлени на второто (наричано по-нататък „споразумението от 1967 г.“). С това споразумение дружеството, чийто правоприемник е встъпилата страна, е получило разрешение да ползва името „Cipriani“ при определени условия.
На 12 декември 1969 г. праводателят на встъпилата страна подава заявка за регистрация на италианската словна марка „CIPRIANI“, регистрирана на 9 декември 1971 г. под номер 254410 по-специално за услуги, които отговарят на следното описание: „Хотели, ресторанти, барове, кафетерии, закусвални и заведения за хранене“.
На 1 април 1996 г. праводателят на встъпилата страна подава заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) на основание Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „CIPRIANI“.
Стоките и услугите, за които се иска регистрация, са от класове 16, 35 и 42 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
—
клас 16: „Печатни произведения, картон и продукти и билети от картон, вестници, периодични издания, брошури, книги и хартиени канцеларски материали, материали за писане, бележници за записване на адреси и бележници за отбелязване на срещи, бележници за планиране, фотографии и плакати, карти за игри, поздравителни картички, пощенски картички, географски карти и изображения“,
—
клас 35: „Рекламиране и рекламни услуги, услуги в областта на връзките с обществеността; търговски и промоционални услуги, управление на хотели“,
—
клас 42: „Хотелиерство, хотелски резервации, ресторанти, кафенета, места за обществено хранене, барове, снабдяване, доставка на напитки и питиета за незабавна консумация“.
Заявката за марка на Европейския съюз е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 26/1997 от 3 ноември 1997 г. Заявената марка е регистрирана на 9 юли 1998 г. под номер 115824.
През 2006 г. встъпилата страна е регистрирана в EUIPO като притежател на спорната марка.
На 31 юли 2009 г. жалбоподателят подава в EUIPO искане за обявяване на недействителност на спорната марка за всички стоки и услуги, за които е била регистрирана. В подкрепа на това искане е изтъкнат на, първо място, мотивът, посочен в член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, а именно че марката на Европейския съюз е била регистрирана недобросъвестно, а на второ място — този по член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3, от Codice della Proprietà Industriale (Кодекс на индустриалната собственост, наричан по-нататък „CPI“), тъй като посочената марка накърнявала правото на име на общоизвестно лице, а именно името Cipriani, чиято общоизвестност била тясно свързана с личността на жалбоподателя, който е просветен човек със световноизвестна ресторантьорска дейност.
С решение от 29 ноември 2011 г. отделът по отмяна отхвърля искането за обявяване на недействителност. На първо място, посоченият отдел приема, че това искане е недопустимо, доколкото е основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, тъй като вече има окончателно решение по същия въпрос на национална юрисдикция, компетентна в областта на марките на Европейския съюз. На второ място, отделът по отмяна приема, че по отношение на хотелиерските, ресторантьорските и свързаните с тях услуги по клас 42 жалбоподателят съзнателно е търпял използването на спорната марка през повече от пет години по смисъла на член 28 от CPI. Отделът по отмяна прави от това извод, че по отношение на посочените услуги искането за обявяване на недействителност е недопустимо, доколкото се основава на член 53, параграф 2, буква а) от същия регламент. На трето място, по отношение на стоките и услугите от класове 16 и 35 отделът по отмяна отхвърля искането за обявяване на недействителност, доколкото е основано на член 53, параграф 2, буква а) от този регламент във връзка с член 8, параграф 3 от CPI с мотива, че липсва засягане на името на жалбоподателя.
На 27 януари 2012 г. жалбоподателят подава жалба пред EUIPO на основание на членове 58—64 от Регламент № 207/2009 срещу решението на отдела по отмяна.
С решение от 14 март 2014 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) четвърти апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата на жалбоподателя.
На първо място, по отношение на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, апелативният състав приема, че не е налице недобросъвестност. В това отношение същият отбелязва, че праводателят на встъпилата страна и след това тя самата са „управлявали [Hotel Cipriani]“ от 60-те години и че последната притежава италианска словна марка „CIPRIANI“, регистрирана на 9 декември 1971 г. под номер 254410 за стоки и услуги от класове 29, 30, 32, 33 и 42 по смисъла на Ницската спогодба. Апелативният състав изтъква, че тази марка не е била оспорена от жалбоподателя. Поради това апелативният състав приема, че подаването на заявка за регистрация на марка на Европейския съюз за дейност, упражнявана законно от много години, в никакъв случай не представлява проява на недобросъвестност. Освен това той уточнява, че решението от 9 декември 2008 г. на High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение, Обединено кралство) (наричано по-нататък „решението от 2008 г.“) е основано на изчерпателни, ясни и убедителни мотиви и макар да не е задължително за него, апелативният състав го взима предвид.
На второ място, апелативният състав отхвърля искането за обявяване на недействителност, доколкото е основано на член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3 от CPI. Най-напред, апелативният състав приема, че представените от жалбоподателя доказателства представляват изключително документи, в които той е обозначен със собственото си и с фамилното си име, поставени едно до друго, а именно Arrigo Cipriani, и че само по себе си фамилното име Cipriani не е достатъчно, за да се идентифицира лицето, посочено в тези доказателства. От това апелативният състав прави извод, че спорната марка не засяга името на жалбоподателя, който можел да изтъкне като общоизвестно само името Arrigo Cipriani. На следващо място, апелативният състав приема, че член 8, параграф 3 от CPI цели да предотврати неправомерно използване на името на общоизвестно лице от трето лице и не може да се приложи, когато заявката за регистрация на марка е подадена от лице със същото име. В настоящия случай не била налице хипотезата на член 8, параграф 3 от CPI, тъй като праводателят на встъпилата страна е надлежен правоприемник на г‑н Giuseppe Cipriani, бащата на жалбоподателя. Накрая, според апелативния състав жалбоподателят не е установил дали и по какъв начин италианското право урежда положението, при което две лица носят едно и също фамилно име, и положението, при което изтъкнатото име е станало общоизвестно, след като е започнало използването на спорния знак в търговските отношения.
На трето място, апелативният състав е приел, че не следва да се проверява дали жалбоподателят е търпял използването на спорната марка от встъпилата страна, нито дали искането му за обявяване на недействителност е допустимо, доколкото въпросът за твърдяната недобросъвестност на встъпилата страна бил разрешен със сила на пресъдено нещо с решението от 2008 г.
Искания на страните
Жалбоподателят иска от Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да обяви спорната марка за недействителна по отношение на всички стоки и услуги, за които е регистрирана,
—
при условията на евентуалност, да обяви спорната марка за недействителна по отношение на всички стоки и услуги, различни от услугите „хотелиерство“ и „хотелски резервации“,
—
при условията на евентуалност спрямо първите две искания, да обяви спорната марка за недействителна по отношение на услуги като „ресторанти, кафенета, места за обществено хранене, барове, снабдяване, доставка на напитки и питиета за незабавна консумация“,
—
при условията на евентуалност спрямо всички посочени по-горе искания, да върне преписката на EUIPO, която да обяви спорната марка за недействителна,
—
да разпореди пълно възстановяване на съдебните разноски, направени от жалбоподателя в рамките на настоящото производство.
EUIPO и встъпилата страна искат от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят посочва две основания, първото, изведено от нарушение на член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3 от CPI, а второто — от нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от същия регламент.
Общият съд счита, че трябва да разгледа най-напред второто основание.
По второто основание, изведено от нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009
Жалбоподателят счита, че обжалваното решение е погрешно, доколкото апелативният състав е приел, че не е налице недобросъвестност по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 при подаването на заявката за регистрация на спорната марка.
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
Следва да се припомни, че уредба на марката на Европейския съюз почива на принципа, прогласен в член 8, параграф 2 от Регламент № 207/2009, съгласно който на първия заявител се предоставя изключително право. По силата на този принцип марка може да бъде регистрирана като марка на Европейския съюз само когато по-ранна марка не представлява пречка за това, независимо дали това е марка на Европейския съюз, марка, регистрирана в държава членка или от Бюрото за интелектуална собственост на Бенелюкс, марка с международна регистрация с действие в държава членка или марка с международна регистрация с действие в Европейския съюз. За сметка на това, освен при евентуално прилагане на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, използването от трето лице на нерегистрирана марка само по себе си не е пречка за регистрация на идентична или сходна марка като марка на Европейския съюз за идентични или сходни стоки или услуги (вж. решение от 11 юли 2013 г., SA.PAR./СХВП — Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, т.
и цитираната съдебна практика; решение от 28 януари 2016 г., Gugler France/СХВП — Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, непубликувано,
EU:T:2016:44
, т.
).
Прилагането на този принцип е ограничено по-специално от член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, съгласно който марка на Европейския съюз се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до EUIPO, или въз основа на насрещен иск, предявен в производство за нарушение, когато заявителят е бил недобросъвестен при подаване на заявката за регистрация на марка. Подалото искане за обявяване на недействителност лице, което възнамерява да се изтъкне на това основание, трябва да докаже обстоятелствата, от които може да се направи извод, че притежателят на марка на Европейския съюз е бил недобросъвестен при подаването на заявката за регистрация на тази марка (вж. решение от 26 февруари 2015 г., Pangyrus/СХВП — RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, непубликувано,
EU:T:2015:115
, т.
и цитираната съдебна практика).
Понятието „недобросъвестност“, посочено в член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, не е дефинирано, отграничено или дори описано по какъвто и да било начин в законодателството (решение от 1 февруари 2012 г., Carrols/СХВП — Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, т.
).
Следва да се отбележи, че в решението от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) Съдът внася редица уточнения за начина, по който следва да се тълкува понятието „недобросъвестност“ по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Според Съда, за да се прецени дали заявителят е недобросъвестен по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, следва да се вземат предвид всички фактори, които имат значение в случая и съществуват към момента на подаване на заявката за регистрация на знак като марка на Европейския съюз, и по-конкретно, първо, обстоятелството, че заявителят знае или трябва да знае, че трето лице използва поне в една държава членка идентичен или сходен знак за идентична или сходна стока или услуга, който води до объркване със знака, чиято регистрация е заявена, второ, намерението на заявителя да попречи на третото лице да продължи да използва такъв знак и трето, степента на правна защита, от която се ползват знакът на третото лице и знакът, чиято регистрация е заявена (решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
).
От текста на решението на Съда от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
) обаче следва, че изброените там фактори са само пример сред множеството обстоятелства, които могат да бъдат взети предвид при вземането на решение относно евентуалната недобросъвестност на заявителя на марката при подаване на заявката за марка (вж. решение от 26 февруари 2015 г., COLOURBLIND,
T‑257/11
, непубликувано,
EU:T:2015:115
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо следва да се приеме, че в рамките на цялостния анализ, извършван на основание член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, могат да се вземат предвид също произходът на оспорвания знак и използването му от момента, в който е бил създаден, търговската логика, в която се вписва подаването на заявката за регистрация на този знак като марка на Европейския съюз, както и хронологията на събитията около подаването на тази заявка (вж. решение от 26 февруари 2015 г.COLOURBLIND,
T‑257/11
, непубликувано,
EU:T:2015:115
, т.
и цитираната съдебна практика; вж. също в този смисъл решение от 11 юли 2013 г., GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, т.
).
Именно с оглед на изложените по-горе съображения следва да бъде проверена законосъобразността на обжалваното решение относно извода на апелативния състав, че жалбоподателят не е бил недобросъвестен при подаването на заявката за регистрация на спорната марка.
Най-напред следва да се отбележи, че безспорно следва да се докаже наличието на твърдяната недобросъвестност към датата на подаване на заявката за регистрация на спорната марка — 1 април 1996 г. (наричана по-нататък „релевантната дата“).
Настоящото основание се състои по същество от две части, първата от които е изведена от лаконичния характер на мотивите на обжалваното решение относно анализа на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, а втората — от грешка в преценката на апелативния състав относно наличието на недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна.
По първата част, изведена от лаконичния характер на мотивите на обжалваното решение относно анализа на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009
Доколкото жалбоподателят изтъква лаконичния характер на мотивите на обжалваното решение относно анализа на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, следва да се отбележи, че дори да се приеме, че тези мотиви са лаконични, това не може да доведе до недостатъчност на мотивите на обжалваното решение.
Следва да се припомни, че съгласно член 75 от Регламент № 207/2009 решенията на EUIPO се мотивират. Това задължение за мотивиране, което произтича и от член 296 ДФЕС, е било предмет на постоянната съдебна практика, според която мотивите трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на автора на акта, така че да позволят, от една страна, на заинтересованите лица да упражнят ефективно правото си да поискат съдебен контрол на обжалваното решение, а от друга страна, на съда на Съюза — да упражни своя контрол за законосъобразност на решението (вж. решение от 12 февруари 2015 г., Vita Phone/СХВП (LIFEDATA),
T‑318/13
, непубликувано,
EU:T:2015:96
, т.
и цитираната съдебна практика; вж. също в този смисъл решение от 13 декември 2011 г., Meica/СХВП — Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, непубликувано,
EU:T:2011:733
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трябва да се констатира, че в обжалваното решение апелативният състав е анализирал обстоятелствата по случая и е отговорил на доводите на жалбоподателя.
Така, възприемайки търговската логика на праводателя на встъпилата страна, който вече е притежавал идентична национална словна марка, апелативният състав отхвърля довода на жалбоподателя, че посоченият праводател искал да му навреди и да се възползва от общоизвестността на името Cipriani.
Освен това, като се позовава изрично на решението от 2008 г., апелативният състав отхвърля довода на жалбоподателя за твърдяно намерение на праводателя на встъпилата страна да се облагодетелства от неговата общоизвестност, както и доводите, свързани с преговори в Съединените щати, доколкото в посоченото решение е даден отговора на сходни доводи и не е необходимо апелативният състав да повтаря мотивите на това решение.
В това отношение, обратно на твърденията на жалбоподателя, мотивите на обжалваното решение не са противоречиви по въпроса дали апелативният състав е взел предвид решението от 2008 г. Всъщност, без да се засяга въпросът дали това решение може да доведе до недопустимост на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, поради това че в посоченото решение въпросът за твърдяната недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна е разрешен със сила на пресъдено нещо, съгласно постоянната съдебна практика, макар EUIPO да не е обвързана от решенията на националните органи, тези решения все пак могат да бъдат взети предвид от последната, без да са задължителни или определящи, като индикации, в рамките на преценката на съответните фактически обстоятелства (вж. решение от 18 март 2016 г., Karl-May-Verlag/СХВП — Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, т.
и цитираната съдебна практика). Ето защо апелативният състав не може да бъде упрекван за това, че се е позовал на решението от 2008 г. в обжалваното решение.
От гореизложеното следва, че по отношение на анализа на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, обжалваното решение е надлежно мотивирано. Ето защо първата част от разглежданото основание трябва да бъде отхвърлена.
По втората част, изведена от грешка в преценката на апелативния състав по отношение на наличието на недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна
Според жалбоподателя апелативният състав неправилно е приел, че към релевантната дата праводателят на встъпилата страна не е недобросъвестен.
–
По вземането предвид на по-ранната италианска словна марка „CIPRIANI“ и по твърдяното намерение на праводателя на встъпилата страна да се облагодетелства от общоизвестността на името Cipriani, както и от тази на жалбоподателя
За да приеме, че не е налице недобросъвестност по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 към релевантната дата, апелативният състав изтъква в точка 32 от обжалваното решение, че самият праводател на встъпилата страна е „управлявал [Hotel Cipriani]“ от 60-те години и че последната притежава италианска словна марка „CIPRIANI“, регистрирана на 9 декември 1971 г.„за класове 29, 30, 32, 33 и 42“, която не е оспорена. Така апелативният състав приема, че подаването на заявка за регистрация на марка на Европейския съюз за дейност, упражнявана законно от много години, в никакъв случай не представлява проява на недобросъвестност.
Жалбоподателят оспорва преценката на апелативния състав, като твърди, че наличието на недобросъвестност трябва да се докаже с оглед на обстоятелствата по конкретния случай, които могат да разкрият недобросъвестност на лицето, подало заявка за регистрация на марка, дори когато регистрацията е свързана със законно упражнявана дейност. В настоящия случай праводателят на встъпилата страна имал намерение да попречи на дейността на жалбоподателя в сектора на самостоятелното ресторантьорство и да получи регистрация, която може да бъде изтъкната, както в случая, за започване на съдебни и административни производства срещу жалбоподателя и семейството му във връзка с дейността им в посочения сектор. Освен това праводателят на встъпилата страна желаел да се облагодетелства от общоизвестността на името Cipriani в този сектор към релевантната дата.
Тези доводи на жалбоподателя не могат да бъдат приети.
На първо място, следва да се констатира, както изтъква по същество апелативният състав в точка 32 от обжалваното решение, че жалбоподателят не оспорва обстоятелството, че към релевантната дата праводателят на встъпилата страна вече е притежавал друга марка „CIPRIANI“, а именно италианската словна марка „CIPRIANI“, заявена за регистрация на 12 декември 1969 г. и регистрирана на 9 декември 1971 г. под номер 254410 по-специално за „хотели“, „ресторанти“, „барове“, „кафетерии“, „закусвални“ и „заведения за хранене“ (вж. точка 4 по-горе). По време на съдебното заседание жалбоподателят потвърждава, че не е оспорил нито регистрацията, нито използването на тази марка.
Следва да се отбележи, че съгласно съдебната практика разширяването на обхвата на защитата на национална марка чрез регистрирането ѝ като марка на Европейския съюз представлява обичайна търговска стратегия на предприятията (вж. в този смисъл решения от 1 февруари 2012 г., Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, т.
и от 14 февруари 2012 г., Peeters Landbouwmachines/СХВП — Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, т.
). Поради това може да се приеме, че заявката за регистрация на спорната марка е част от търговската стратегия на праводателя на встъпилата страна.
Жалбоподателят твърди, че праводателят на встъпилата страна, който упражнява дейност само в хотелиерския сектор, е недобросъвестен, доколкото бил заявил за регистрация спорната марка без намерение да я използва в сектори, различни от хотелиерството, по-специално за услуги в сектора на самостоятелното ресторантьорство. Този довод на жалбоподателя обаче трябва да бъде отхвърлен. Всъщност трябва да се отбележи, както прави встъпилата страна, че към релевантната дата праводателят на последната предлага ресторантьорски услуги на хотелската си клиентела, както и на други клиенти. Следователно обстоятелствата по случая не показват, че към посочената дата праводателят на встъпилата страна не е възнамерявал да използва спорната марка за ресторантьорски услуги, които са обхванати от заявката за регистрация. Освен това жалбоподателят не представя доказателства в подкрепа на твърдението си, че единствената цел на посочения праводател била да наруши дейността му в сектора на самостоятелното ресторантьорство.
Така от обстоятелството, че праводателят на встъпилата страна е поискал регистрация за услуги от клас 42, но и за стоки и услуги съответно от класове 16 и 35, не може да се направи извод, че същият е преследвал цел, различна от предвидимото развитие на търговската му дейност.
На второ място, жалбоподателят твърди, че праводателят на встъпилата страна е възнамерявал да се облагодетелства неправомерно от неговата общоизвестност, като развие дейност като неговата, както и да се облагодетелства от общоизвестността на имено Cipriani в сектора на ресторантьорските услуги към релевантната дата. Това се потвърждавало по-специално от факта, че още от 1979 г. посоченият праводател бил отворил бар в Лондон (Обединено кралство) с наименование „Harry’s Bar“, който представлявал копие, не само по отношение на наименованието, но и на стила, на „Harry’s Bar“ във Венеция (Италия), чийто собственик бил жалбоподателят. В това отношение е важно да са отбележи, че дори да се приеме за установено, отварянето на този бар е станало според жалбоподателя през 1979 г., много преди релевантната дата. Жалбоподателят обаче не посочва по какъв начин наличието на твърдения бар в Лондон позволява да се заключи, че праводателят на встъпилата страна е бил недобросъвестен към посочената дата, тоест близо шестнадесет години по-късно. Ако се предположи, че жалбоподателят иска да изтъкне, че посоченият праводател многократно е възнамерявал да се облагодетелства неправомерно от неговата общоизвестност или от тази на името Cipriani, като поддържа объркване между тях, и че след създаването на твърдения бар в Лондон заявката за регистрация на спорната марка представлявала нов пример за желанието на същия праводател да се облагодетелства от неговата общоизвестност и следователно е проява на недобросъвестност, този довод не може да се отрази на анализа на относно недобросъвестността на този праводател при подаване на заявката за регистрация на спорната марка, а именно словната марка „CIPRIANI“. Всъщност, както бе посочено в точка 44 по-горе, няма спор, че заявката за регистрация на тази марка е направена, когато същият праводател е притежавал идентична национална марка, регистрирана по-специално за барове, и че последната никога не е била оспорена от жалбоподателя.
Ако жалбоподателят се бе противопоставил на регистрацията или на използването на националната марка „CIPRIANI“ и въпреки това противопоставяне праводателят на встъпилата страна все пак бе решил да заяви идентичен знак за регистрация като марка на Европейския съюз, тези обстоятелства биха могли евентуално да поставят под въпрос добросъвестността на този праводател към релевантната дата. За сметка на това, доколкото по-ранната италианска марка „CIPRIANI“ не е оспорена, а спорната марка е съставена от същия словен елемент, който освен това присъства в наименованието на посочения праводател, не може да се приеме, че отварянето от страна на последния на твърдения бар с наименование „Harry’s Bar“ в Лондон може да обоснове извода, че с подаването на заявката за регистрация на спорната марка той е действал с намерение да се облагодетелства от твърдяната общоизвестност на името Cipriani и от твърдяната общоизвестност на жалбоподателя.
Ето защо доводите на жалбоподателя не дават основание да се постави под въпрос преценката на апелативния състав по същество, че праводателят на встъпилата страна е искал да разшири защитата на националната си марка на равнището на Европейския съюз, което не може да се разглежда като проява на недобросъвестност към релевантната дата.
–
По вземането предвид на решението от 2008 г.
В подкрепа на извода си, че към релевантната дата не е налице недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна, апелативният състав посочва в точка 33 от обжалваното решение, че решението от 2008 г. се основава на подробни и убедителни мотиви и че макар това национално решение да не е задължително за него, апелативният състав го взема предвид.
Жалбоподателят оспорва направеното в решението от 2008 г. тълкуване от страна на High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) на клауза 3.1 от договора от 1967 г. относно използването на името Cipriani от праводателя на встъпилата страна след прехвърлянето на дялове (вж. точка 3 по-горе). Жалбоподателят твърди в това отношение, че тълкуване на посочената клауза в смисъл, че само от съдържащата се в нея дума „изключително“ може да се направи извод за безсрочно прехвърляне на права върху името Cipriani за всички сектори на стоки и услуги, очевидно противоречало на изричната специална клауза, предоставяща на посочения праводател изключително право върху това име, стриктно ограничено за период от пет години и само за сектора на хотелиерството. Жалбоподателят счита, че тълкуването на тази клауза в предложения от него смисъл се потвърждава от последващото поведение на страните през годините след подписването на въпросния договор. Според него посоченият праводател следователно е бил недобросъвестен, като е заявил спорната марка за регистрация, въпреки че е познавал добре точните ограничения на правото му да използва името Cipriani съгласно този договор.
Като начало следва да се припомни, че съгласно цитираната в точка 38 по-горе съдебната практика решението от 2008 г. може да бъде взето предвид като индикация в рамките на преценката на съответните фактически обстоятелства.
На първо място, макар апелативният състав да не препраща към конкретни части от мотивите на решението от 2008 г., следва да се отбележи, че High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) е приел в това решение, обратно на твърденията на встъпилата страна, че договорът от 1967 г. е релевантно обстоятелство, което трябва да се вземе предвид при разглеждането на въпроса дали праводателят на встъпилата страна е бил недобросъвестен при подаването на заявката за регистрация на спорната марка.
На второ място, е важно да се уточни, че текстът на клауза 3 от договора от 1967 г., озаглавена „Други разпоредби“, гласи следното:
„3.1 —
[Г‑н Giuseppe Cipriani] приема, че [праводателят на встъпилата страна] и […] хотел Villa Cipriani в Азоло [Италия] могат да запазят настоящото си наименование и че по принцип [същите] разполагат с изключително право да използват името Cipriani, дори след като [г‑н Giuseppe Cipriani] и семейството му прекратят участието си в [посочения праводател] и дори ако [г‑н Giuseppe Cipriani] или неговия син напуснат управителния съвет на [същия праводател]. [Г‑н Giuseppe Cipriani] се ангажира, че през петте години след сключването на настоящия договор той и семейството му няма да учредяват нови предприятия, които използват името Cipriani или които могат да отклонят по какъвто и да било начин клиентелата на [посочения праводател] или на хотел Villa Cipriani, освен със съгласието на [Stondon, Ondale and Patmore Company]. Освен това страните се съгласяват, че [г‑н Giuseppe Cipriani] и неговите правоприемници, както и всяко лице с надлежни права в това отношение могат да продължат да използват името Cipriani за Locanda Cipriani в Торчело [Италия].
3.2 —
От своя страна [Stondon, Ondale and Patmore Company] се ангажира да не учредява нови предприятия, използващи името Cipriani, през петте години след датата на [подписване на настоящия договор], освен със съгласието на [г‑н Giuseppe Cipriani].
3.3 —
[Stondon, Ondale and Patmore Company] се ангажира да положи всички усилия, за да поддържа високото качество на услугите, предоставяни от [посочения праводател] и хотел Villa Cipriani на съответните им клиенти“.
Следва да се констатира, че обратно на твърденията на жалбоподателя, няма основания да се приеме, че направеното от High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) тълкуване на клауза 3.1 от договора от 1967 г. не е съобразено с общоприетите правила за тълкуване на договорите, а именно отчитане на волята на договарящите страни (член 1362 от Codice civile (италиански Граждански кодекс), цялостно тълкуване на клаузите (член 1363 от италианския Граждански кодекс) и запазване на действието на договора (член 1367 от италианският Граждански кодекс).
Както High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) приема по същество в решението от 2008 г., частта от клауза 3.1 от договора от 1967 г., която гласи, че „по принцип [праводателят на встъпилата страна] и хотел Villa Cipriani разполагат с изключително право да използват името Cipriani“, във връзка с клауза 3.2 от посочения договор трябва да се тълкува в смисъл, че по силата на този договор тези две образувания притежават изключително право, по отношение на третите лица, да използват посоченото име като част от наименование в рамките на хотелиерска дейност, а след изтичането на период от пет години, считано от сключването на същия договор (наричан по-нататък „петгодишният период“), и за други дейности, по-специално ресторантьорство.
Важно е да се отбележи, че две сходни разпоредби относно ограниченията на дейностите на двете страни по договора от 1967 г. и на използването на името Cipriani през петгодишния период са включени в клаузи 3.1 и 3.2 от посочения договор. Първата разпоредба, съдържаща се в клауза 3.1 от този договор, налага задължение за г‑н Giuseppe Cipriani и семейството му да не учредяват през посочения период нови предприятия, които използват името Cipriani или които по някакъв начин могат да отклонят клиентите на праводателя на встъпилата страна или на хотел Villa Cipriani. Следователно тази забрана не е ограничена до учредяването на нови хотели, но се отнася и до ресторанти, тъй като те могат да се конкурират с ресторант в хотел на приобретателя на дялове на посочения праводател, притежавани от г‑н Giuseppe Cipriani. Втората разпоредба, съдържаща се в клауза 3.2 от същия договор, налага задължение на посочения приобретател да не учредява, през петгодишния период, нови предприятия, използващи името Cipriani, като например хотели или ресторанти.
За сметка на това съгласно клаузи 3.1 и 3.2 от договора от 1967 г. след изтичането на петгодишния период както приобретателят на дялове на праводателя на встъпилата страна, които са били притежавани от г‑н Giuseppe Cipriani, така и последният и неговото семейство могат да учредяват нови предприятия, като използват името Cipriani, в съответствие с приложимите правни норми в съответната област. Всъщност, с оглед на припомнените в точка 56 по-горе правила за тълкуване на договорите, няма основание за тълкуване на клауза 3.1 от посочения договор в смисъл, че след изтичане на петгодишния период г‑н Giuseppe Cipriani и семейството му могат да учредят всякакъв вид предприятие като използват името Cipriani, докато горепосочените приобретател и праводател имат право да използват името Cipriani само за хотели или за ресторанти в хотели, но не и например за барове или за ресторанти, които не са в хотел.
На следващо място, що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че клауза 3.1 от договора от 1967 г., която се отнася до използването на наименования, съдържащи името Cipriani, имала за цел и последица единствено да позволи на праводателя на встъпилата страна да продължи да използва наименованията Hotel Cipriani и Hotel Villa Cipriani в хотелиерската си дейност, трябва да се констатира, че както приема High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) в решението от 2008 г., тълкуване в този смисъл няма да е съгласувано поради факта, че посоченият праводател и хотел Villa Cipriani са имали изключително право да използват името Cipriani, а не съответните им пълни наименования. Освен това, ако се приеме тълкуване на тази клауза в предложения от жалбоподателя смисъл, третата част от същата клауза, съгласно която „[Г‑н Giuseppe Cipriani] се ангажира, че през [петгодишния период] той и семейството му няма да учредяват нови предприятия, които използват името Cipriani или които могат да отклонят по какъвто и да било начин клиентелата на [посочения праводател] или на хотел Villa Cipriani, освен със съгласието на [приобретателя на дяловете на г‑н Giuseppe Cipriani]“, би била излишна.
Освен това, макар жалбоподателят да поддържа, че предложеното от него тълкуване се потвърждава от поведението на страните в годините след подписването на посочения договор, тъй като праводателят на встъпилата страна не е отворил ресторант под името Cipriani повече от тридесет години след подписването на договора, може да се отбележи, че High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) подчертава факта, че в продължение на повече от 30 години действията на г‑н Giuseppe Cipriani и на жалбоподателя съответствали на направеното от него тълкуване на клауза 3.1 от договора от 1967 г., доколкото не са отворили в Италия или другаде в Европа хотели или ресторанти с наименование Cipriani или с наименование, включващо името Cipriani, до 2000 г., когато е отворен ресторант Cipriani в Порто Черво (Италия), което жалбоподателят не оспорва. Следователно, при тези обстоятелства от поведението на страните след сключването на посочения договор не могат да се изведат определящи обстоятелства за целите на тълкуването на текста на клауза 3 от посочения договор.
На последно място трябва да се отбележи, че решението от 2008 г. е потвърдено от Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Апелативен съд (Англия и Уелс) (гражданско отделение), Обединено кралство) в решението му от 24 февруари 2010 г.
От изложените съображения следва, че доводите на жалбоподателя относно вземането предвид на решението от 2008 г. трябва да се отхвърлят.
–
По неотчитането на решение на Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция)
Жалбоподателят упреква апелативния състав, че не е взел предвид решение на Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция, Италия), в което същият бил стигнал до изводи, обратни на тези в решението от 2008 г., като постановил, че „съгласно договора от 1967 г. […], след изтичането на срока от [пет] години, предвиден [в клауза] 3.1 [от посочения договор], не е налице забрана за използването на името Cipriani от [жалбоподателя] и [праводателя на встъпилата страна]“. Жалбоподателят твърди, че тези изводи противоречат пряко на довода на встъпилата страна, приет от High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение), че правото за използване на името Cipriani е прехвърлено безсрочно на посочения праводател за всички категории стоки и услуги, което означавало, че последният законосъобразно е регистрирал името Cipriani като марка на Европейския съюз.
В това отношение следва да се отбележи, че макар жалбоподателят да препраща към доказателство под номер, който не съответства на нито едно от приложенията към жалбата му пред Общия съд, решението на Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция) от 15 юли 2011 г. се съдържа в административната преписка от производството пред EUIPO.
По отношение на откъса от изтъкнатото от жалбоподателя решение на Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция) от 15 юли 2011 г. от него все пак не следва, че е налице противоречие с тълкуването на договора от 1967 г. в решението от 2008 г. Всъщност Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция) е приел само, че ограничението върху използването на името Cipriani, по-специално от страна на жалбоподателя, отпада след петгодишния период. В решението от 2008 г. не е посочено, че това ограничение продължава след посочения период и от съображенията на High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Върховен съд (Англия и Уелс), търговско отделение) личи, че след изтичането на този период както праводателят на встъпилата страна, а след него последната, така и г‑н Giuseppe Cipriani и неговото семейство, следователно и жалбоподателят, имат право да използват името Cipriani в съответствие с приложимите правни норми в съответната област (вж. точки 57—60 по-горе). Поради това доводът на жалбоподателя трябва да се отхвърли.
–
По наличието на преговори в Съединените щати през 1996 г.
Жалбоподателят изтъква наличието на преговори в Съединените щати между праводателя на встъпилата страна и него самия, които се провеждали към релевантната дата и довели, няколко месеца по-късно, през 1997 г., до подписването на сделка. В това отношение обаче от доводите на жалбоподателя не личи в каква степен тези преговори в Съединените щати са могли да повлияят на поведението на посочения праводател и допринасят за доказване на неговата недобросъвестност към релевантната дата.
Жалбоподателят действително твърди по същество, че след посочените преговори било потвърдено ограничаването на правото на праводателя на встъпилата страна да използва името Cipriani в Съединените щати само в сектора на хотелиерството, което го подтикнало да подаде заявката за регистрация на спорната марка в Европейския съюз за услуги, различни от хотелиерството. Трябва да се констатира обаче, че доводите на жалбоподателя са противоречиви в това отношение, тъй като той твърди, че това ограничение вече е съществувало по отношение на дейността на посочения праводател в Европейския съюз (вж. точка 52 по-горе). Поради това, дори да се допусне такова евентуално ограничение в Съединените щати, познато на въпросния праводател към релевантната дата, доколкото тези преговори са приключили на 4 април 1997 г., или близо година след посочената дата, то не може да е повлияло на решението му да регистрира спорната марка в Европейския съюз. От друга страна, ако не е било налице такова ограничение за дейността на посочения праводател в Съюза, тъй като не е наложено с договора от 1967 г., обратно на твърденията на жалбоподателя, тогава тези преговори в Съединените щати още по-малко биха могли да повлияят на решението на същия праводател да регистрира спорната марка. Ето защо този довод на жалбоподателя трябва да се отхвърли.
–
Заключение
От всички изложени съображения следва, че апелативният състав не е допуснал грешка при прилагане на правото като е приел по същество в точка 32 от обжалваното решение, че не е налице недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна към релевантната дата. При това положение втората част от настоящото основание трябва да се отхвърли.
Поради това настоящото основание следва да се отхвърли по същество.
По първото основание, изведено от нарушението на член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3 от CPI
Жалбоподателят счита по същество обжалваното решение за погрешно, тъй като апелативният състав е приел, че използването на името Cipriani не може да се забрани на встъпилата страна въз основа на член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3 от CPI.
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
Съгласно член 53, параграф 2, точка а) от Регламент № 207/2009 марката на Европейския съюз се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до EUIPO, когато използването ѝ може да бъде забранено по силата на право на наименование, в съответствие с националното законодателство, уреждащо защитата на това право.
Член 8, параграф 3 от CPI гласи:
„Ако са общоизвестни, имената на лице, знаци, които са използвани в сферата на изкуството, литературата, науката, политиката или спорта, названията и буквените съкращения на прояви и на организации и сдружения с нестопанска цел, както и характеризиращите ги емблеми могат да се регистрират като марка единствено от притежателя или с негово съгласие […]“.
В настоящия случай в точка 24 от обжалваното решение апелативният състав отказва да приложи член 8, параграф 3 от CPI, като изтъква по същество мотива, че личността на жалбоподателя не е идентифицирана в достатъчна степен и поради това спорната марка не засяга името му. В това отношение апелативният състав отбелязва в точка 26 от същото решение, че жалбоподателят не посочва името Arrigo Cipriani, а само фамилно име Cipriani, въпреки че спорната марка е съставена от посоченото фамилно име и не съдържа други елементи, които да оставят впечатление, че същата обозначава личността на жалбоподателя. Според апелативният състав жалбоподателят може да изтъкне най-много общоизвестността на неговото име, съставено от собственото му и от фамилното му име, а именно Arrigo Cipriani, чиято регистрация той най-вероятно може да забрани.
Освен това в точка 28 от обжалваното решение апелативният състав приема, че член 8, параграф 3 от CPI трябва задължително да се тълкува в смисъл, че не допуска непозволено използване на името на друго лице, тъй като изисква изрично съгласие за регистрацията на италианска марка. Според апелативния състав тази разпоредба има за цел да предотврати неправомерното използване от трето лице на името на общоизвестно лице и не може да се приложи, когато регистрацията на марката е заявена от лицето, което носи съответното име. В настоящия случай, доколкото праводателят на встъпилата страна е правоприемник на г‑н Giuseppe Cipriani, бащата на жалбоподателя, апелативният състав заключава, че в конкретния случай не е налице хипотезата на член 8, параграф 3 от CPI.
На последно място, в точка 29 от обжалваното решение апелативният състав подчертава, че жалбоподателят не е установил дали и по какъв начин италианското право урежда положението, при което две лица носят едно и също фамилно име, като и двете лица могат да са общоизвестни в идентични или различни икономически или социално области на дейност. Съгласно съдебната практика обаче именно страната, която иска обявяване на недействителност, трябвало да посочи националните разпоредби или доктрина, приложими в тази област. В настоящия случай било безспорно, че праводателят на встъпилата страна е започнал да използва знака „Cipriani“ като марка, обозначаваща хотел, преди датата, към която жалбоподателят може да претендира, че е придобил общоизвестност поради собствените си дейности. Поради това той трябвало да установи и по какъв начин италианското право урежда положението, при което името е станало общоизвестно, след като е започнало използването на спорният знак в търговията. В това отношение апелативният състав уточнява в точка 30 от същото решение, че встъпилата страна използва и може да продължи да използва този знак по силата на договора от 1967 г., на който страните се позовават и който му позволявал да използва „името „Cipriani“ за обозначаване на предоставяните от него услуги.
Като начало е безспорно, както посочва апелативният състав в точка 22 от обжалваното решение, че съгласно член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 спорната марка може да се обяви за недействителна, ако използването ѝ може да се забрани по силата на италианското право на име, защитено от член 8, параграф 3 от CPI. Впрочем не се спори, че наличието на посоченото право на име трябва да се провери към релевантната дата.
На първо място, жалбоподателят твърди, че противно на преценката на апелативния състав (т. 23—27 от обжалваното решение), схващането, че член 8, параграф 3 от CPI защитава името само във функцията му да идентифицира дадено лице, е погрешно и противоречи на италианското право, тъй като това предполага, че тази разпоредба би била нарушена само когато действията на трето лице „могат да доведат до съмнения относно самоличността“ на дадено лице. Според него единствената цел на тази разпоредба е да защити търговската стойност на името и да запази използването му за носителя на правото на име.
Това твърдение на жалбоподателя следва да се отхвърли, тъй като се основава на погрешен прочит на обжалваното решение.
Всъщност, твърдението на апелативния състав в точка 27 от обжалваното решение, че „[д]околкото правото на име има за цел само за идентифицира лицето, обозначено със съответното име, това право може да се засегне само ако твърдяното нарушение може да доведе до съмнения относно самоличността да дадено лице (физическо или юридическо)“, чиито текст безспорно не е най-удачен, трябва да се тълкува в неговия контекст.
Най-напред, в точка 23 от обжалваното решение апелативният състав отбелязва, че доколкото искането за обявяване на недействителност е основано само на името на лице, жалбоподателят трябвало да потърси само защита срещу засягане на името Cipriani като име на лице, което последният не оспорва. В точка 24 от посоченото решение апелативният състав приема, че регистрацията на спорната марка не засяга името на жалбоподателя.
На следващо място, освен съображенията в точки 26 и 28 от обжалваното решение, припомнени съответно в точки 75 и 76 по-горе, апелативният състав уточнява в точка 29 от посоченото решение, че жалбоподателят е трябвало да установи по какъв начин италианското право урежда положението, при което името е станало общоизвестно, след като е започнало използването на знака в търговията.
Накрая, в точка 30 от обжалваното решение апелативният състав посочва, че „член 8, параграф 3 от CPI [цели] да защити името на общоизвестни лица срещу произволни регистрации, при условие че тези имена идентифицират недвусмислено съответните лица“.
От всички тези съображения на апелативния състав следва, че в съответствие с член 8, параграф 3 от CPI последният е преценил дали регистрацията на мярка може да засегне общоизвестно име. Освен това от съображенията му личи достатъчно ясно, че е разгледал защитата срещу неправомерно търговско използване на името на лице, а не неправомерно използване на самоличността на дадено лице.
На второ място, жалбоподателят твърди, че апелативният състав е приел погрешно, от една страна, че съгласно член 8, параграф 3 от CPI жалбоподателят не може да се основе на общоизвестността на фамилното име Cipriani, а само на тази на собственото си и на фамилното си име, взети заедно, и от друга страна, че посоченото фамилно име не се свързва с неговата личност.
Първо, жалбоподателят твърди, че като е тълкувал погрешно член 8, параграф 3 от CPI, апелативният състав е стигнал до извода, че жалбоподателят е идентифициран чрез комбинацията от собствено и фамилно име, поради това че тази комбинация му служи за име, докато фамилното име Cipriani не било достатъчно, за да го идентифицира (т. 24—27 от обжалваното решение). Жалбоподателят обаче счита, че е оправдано и дори необходимо да се защити посоченото фамилно име, тъй като то несъмнено било общоизвестно.
В настоящия случай е безспорно, че съгласно член 8, параграф 3 от CPI регистрацията на даден знак като италианска национална марка се отказва, когато заявеното за регистрация име принадлежи на общоизвестното в Италия лице и то не е дало съгласието си за регистриране на посочената марка.
Също така безспорно е, че доколкото в настоящия случай спорна е словната марка „CIPRIANI“, тя може да бъде обявена за недействителна по силата на разпоредбите, припомнени в точка 78 по-горе, ако засяга името Cipriani. Впрочем не се спори, че това име може да е име на лице и че е общоизвестно в Италия.
Освен това следва да се припомни, че обратно на твърденията на жалбоподателя, апелативният състав не е тълкувал погрешно член 8, параграф 3 от CPI (вж. т. 79—85 по-горе).
Накрая, следва да се отбележи, че апелативният състав е искал да установи дали спорната марка представлява регистрация на общоизвестно име, която жалбоподателят може да изтъкне. Апелативният състав стига до извода, че жалбоподателят трябва да докаже, че по отношение на спорната марка, съставена само от името Cipriani, използвано самостоятелно, общоизвестността на това име е свързана с неговата личност. Трябва да се отбележи, че жалбоподателят всъщност твърди в мотивите на искането си за обявяване на недействителност, че общоизвестността на посоченото име е свързана точно с неговата личност. Освен това той поддържа в писмените си изявления до Общия съд, както и по същество по време на съдебното заседание, че „целта на член 8, параграф 3 от CPI е по-специално да „гарантира на носителя на изключителното право възможността за използване на общоизвестността за търговски цели и следователно напомнящата функция на някои имена, която води до възможност за продажби на пазара“. Ето защо, както апелативният състав правилно приема по същество в точки 24, 26 и 31 от обжалваното решение, жалбоподателят е можел да изтъкне защитата на правото на име, предвидена в член 8, параграф 3 от CPI, за да се противопостави на използването на общоизвестността на посоченото име и на свързаната с нея търговска стойност, само при условие че използвано самостоятелно това име задължително се свързва с неговата личност.
По време на съдебното заседание в отговор на въпрос на Общия съд жалбоподателят наистина поддържа, че доколкото името Cipriani е общоизвестно като име на определено семейство, член 8, параграф 3 от CPI трябва да се тълкува в смисъл, че всеки член на семейството му, който носи посоченото фамилно име, може да се противопостави на регистрацията и на използването на марка, съдържаща името Cipriani, като изтъкне общоизвестността на това име. След това обаче жалбоподателят посочва, че само той и неговият баща могат да предявят права на тази основа, като изтъкнат общоизвестността на това фамилно име, тъй като тя била създадена от тях. Освен факта, че тези доводи са неясни, следва да се отбележи, че жалбоподателят не е представил доказателства в подкрепа на тълкуването на член 8, параграф 3 от CPI в този смисъл. Ето защо, поради това че жалбоподателят не е изложил такива доказателства, въпреки че носи тежестта да представи на EUIPO материали, които да установят съдържанието на националното законодателство, чието прилагане е поискал, за да се забрани използването на спорната марка (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, т.
), посоченото тълкуване не може да се приеме.
На второ място, жалбоподателят счита, че е представил много доказателства за това, че самостоятелното използване на фамилното име Cipriani „обикновено само по себе си се свързва“ с неговата личност. В подкрепа на този довод той посочва по-специално 60 доказателства, които се отнасят до него и в чието заглавие се споменава само фамилното име Cipriani.
След разглеждането на тези 60 доказателства, които, с изключение на едно, представляват статии от вестници и списания, наистина трябва да се констатира, че в заглавията им фамилното име Cipriani се среща самостоятелно. Както изтъкват EUIPO и встъпилата страна обаче, в текста на посочените статии, по-специално в началото или при подписите, жалбоподателят е посочен със собственото и с фамилното си име, като в 38 от същите статии те са в страни или под неговата фотография.
Обстоятелството, че в заглавието на статия е посочено само фамилното име Cipriani, не може да се приеме за указание за това, че самостоятелното използване на посоченото фамилно име „обикновено само по себе си се свързва“ с жалбоподателя, както той твърди. Всъщност, както поддържа EUIPO, трябва да се приеме, че самостоятелното посочване може да се дължи на обичайна практика в медиите и може да е обосновано от изискванията за предпечатното оформление на съответната статия. Освен това добавянето на фотография на жалбоподателя в статията или посочването едно до друго на собственото и на фамилното име на същия в текста на тази статия намаляват значението на самостоятелното посочване на фамилното име Cipriani в заглавието на статията.
На следващо място, трябва да се приеме, че доколкото 9 от посочените 60 доказателства представляват статии, подписани от жалбоподателя, при тези обстоятелства те не са годни да докажат само поради факта, че в заглавията на въпросните статии е посочено единствено фамилното име Cipriani, че използвано самостоятелно, посоченото фамилно име задължително се свързва с жалбоподателя.
Освен това сред посочените от жалбоподателя 60 доказателства единственото, което не съдържа собственото му име, представлява картонена покана за прием. Дори да се приеме обаче, че посоченото върху тази покана фамилно име Cipriani е това на жалбоподателя, този документ без дата не позволява да се установи, още по-малко сам по себе си, че общоизвестността на това фамилно име непременно се свързва с личността на жалбоподателя.
Ето защо, както апелативният състав основателно приема по същество в точка 24 от обжалваното решение, доказателствата, които според жалбоподателят са най-годни да установят, че самостоятелното използване на фамилното име Cipriani непременно се свързва с неговата личност, не позволяват да се докаже такава връзка. Този извод е още по-важен в настоящия случай с оглед на обстоятелството, че името Cipriani, евентуално заедно със собствено име или с друг елемент, може да се отнася до други лица или образувания, различни от жалбоподателя.
Впрочем, както твърди жалбоподателят, името Cipriani е фамилно име на различни членове на собственото му семейство. Апелативният състав основателно отбелязва по същество в точка 26 от обжалваното решение, че посоченото име може да обозначава г‑н Giuseppe Cipriani, бащата на жалбоподателя, съучредител на праводателя на встъпилата страна. Освен това следва да се отбележи, че сред представените и цитирани от жалбоподателя доказателства, чието заглавие съдържа само това фамилно име (вж. точка 93 по-горе), две статии посочват различни членове на семейството на жалбоподателя, докато други две статии споменават „семейство C[ipriani]“ и също посочват различни членове на семейството на жалбоподателя. В текста на тези статии са посочени и собствените имена на съответните лица.
Освен това, предвид припомнените в точки 1, 3 и 4 по-горе обстоятелства по настоящия случай, името Cipriani може да обозначава и праводателя на встъпилата страна, подал заявката за регистрация на спорната марка, а понастоящем и встъпилата страна или дори италианската словна марка „CIPRIANI“. Впрочем жалбоподателят отдавна е знаел, че посоченият праводател, а след това встъпилата страна са използвали това име, доколкото този праводател е получил разрешение да ползва името по силата на договора от 1967 г., сключен с бащата на жалбоподателя при продажбата на притежаваните от последния дяловете на същия праводател (вж. точка 3 по-горе), като дейностите, до които се отнася посоченото разрешение, не са от особено значение в това отношение.
От изложените съображения следва, че към релевантната дата името Cipriani е можело евентуално да обозначава по-специално членовете на едно семейство, сред които и жалбоподателя, ако името е съпроводено от собствено име, както може да обозначава и праводателя на встъпилата страна, а понастоящем и встъпилата страна, ако името е съпроводено от думата „хотел“ или още „хотел Cipriani“. То може също така да обозначава и италианската словна марка „CIPRIANI“ (вж. точка 4 по-горе).
В това отношение е важно да се уточни, че в рамките на настоящата жалба Общият съд не следва нито да установява наличието на твърдяната общоизвестност на всяка от страните или образуванията, посочени в точка 101 по-горе, които могат да бъдат обозначени с името Cipriani, нито евентуално датата, на която е придобита такава общоизвестност.
При тези условия фактът, че към релевантната дата жалбоподателят не е можел да се позове на общоизвестност на името Cipriani по смисъла на член 8, параграф 3 от CPI, ако това име не е съпроводено от собственото му име, означава, че тази разпоредба не е можело да бъде изтъкната, за да се оспори действителността на спорната марка.
Накрая, следва да се отбележи, както правилно пояснява апелативният състав в точка 25 от обжалваното решение, че настоящия случай трябва да се разграничи от този, по който е произнесено решението от 14 май 2009 г., Fiorucci/СХВП — Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), потвърдено в производство по обжалване с решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). В този случай е безспорно, че името Elio Fiorucci непременно обозначава италианския дизайнер Elio Fiorucci, чието име е общоизвестно в Италия, а регистрираната спорна марка е именно марката на Европейския съюз „Elio Fiorucci“, която явно се отнася до посочения дизайнер, жалбоподател по това дело.
На трето място, следва да се отхвърлят твърденията на жалбоподателя срещу съображенията на апелативния състав в точки 28 и 29 от обжалваното решение. Всъщност, първо, доводите на жалбоподателя се основават на неговото собствено тълкуване на договора от 1967 г., което вече бе отхвърлено (вж. точки 52—62 и 64—66). В това отношение, доколкото жалбоподателят твърди по същество също, че праводателят на встъпилата страна и последната никога не са използвали името Cipriani за услуги, различни от хотелиерството, трябва да се припомни, че праводателят на встъпилата страна е регистрирал италианската словна марка „CIPRIANI“ по-специално за услуги, различни от хотелиерството, и жалбоподателят никога не е оспорвал регистрацията или използването на тази марка (вж. точки 4 и 44 по-горе). Второ, жалбоподателят не оспорва факта, че не е представил доказателства относно реда на прилагане на член 8, параграф 3 от CPI, когато лицето, подало заявка за регистрация на съответната малка, и лицето, което иска да бъде приложена тази разпоредба, носят едно и също фамилно име.
От всички изложени съображения следва, че в съответствие с решението на апелативния състав по същество в точка 24 от обжалваното решение при обстоятелствата в конкретния случай спорната марка не може да засегне правото на името Cipriani по смисъла на член 8, параграф 3 от CPI, както твърди жалбоподателят.
Ето защо настоящото основание следва да се отхвърли по същество, поради което и жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост, без да е необходимо Общият съд да се произнася по допустимостта на второто искане на жалбоподателя, както и по предварителните възражения на встъпилата страна относно частичната недопустимост на искането за обявяване на недействителност, установена от отдела по отмяна.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на EUIPO и встъпилата страна.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (шести състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Г‑н Arrigo Cipriani понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) и на Hotel CIPRIANI Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 29 юни 2017 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелствата по спора

Искания на страните

От правна страна

По второто основание, изведено от нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009

По първата част, изведена от лаконичния характер на мотивите на обжалваното решение относно анализа на искането за обявяване на недействителност, основано на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009

По втората част, изведена от грешка в преценката на апелативния състав по отношение на наличието на недобросъвестност на праводателя на встъпилата страна

– По вземането предвид на по-ранната италианска словна марка „CIPRIANI“ и по твърдяното намерение на праводателя на встъпилата страна да се облагодетелства от общоизвестността на името Cipriani, както и от тази на жалбоподателя

– По вземането предвид на решението от 2008 г.

– По неотчитането на решение на Tribunale civile di Venezia (Граждански съд Венеция)

– По наличието на преговори в Съединените щати през 1996 г.

– Заключение

По първото основание, изведено от нарушението на член 53, параграф 2, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с член 8, параграф 3 от CPI

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: английски.