CELEX: 62020CJ0640
Fellebbezés
Közszolgálat
Lelki zaklatás
Orvosi szakvélemény
Jogosulatlan távolmaradás
Díjazás
Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata
11a. cikk
Összeférhetetlenség
21a. cikk
Nyilvánvalóan jogellenes utasítás
23. cikk
A jogszabályok és rendőrségi előírások tiszteletben tartása
Fegyelmi eljárás
Beosztásból való eltávolítás
A beosztásból való eltávolítás visszavonása
Új fegyelmi eljárás
Beosztásból való újabb eltávolítás

Fellebbezésével PV az Európai Unió Törvényszéke 2020. január 30‑iPV kontra Bizottság ítéletének (
T‑786/16 és T‑224/18
, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2020:17
) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította a PV által benyújtott,
–
elsődlegesen a T‑786/16. sz. ügyben az alábbi jogi aktusok megsemmisítésére irányuló kérelmeket: a fellebbező 2014–2016. évi értékelő jelentései; az Európai Bizottság Tolmácsolási Főigazgatósága főigazgatójának 2016. május 31‑i, július 5‑i, július 31‑i és szeptember 15‑i, a PV munkabéréből történő levonásra vonatkozó határozatai; a kinevezésre jogosult hatóság által hozott, a PV munkabéréből történő levonásra vonatkozó 2016. május 31‑i és július 5‑i határozatokkal szemben benyújtott panaszt elutasító 2016. november 28‑i határozat; a Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatal (PMO) 2016. június 21‑i előzetes tájékoztató levele arról, hogy PV‑nek 33593,88 euró tartozása áll fenn, a PMO 2016. július 11‑i határozata PV fizetésének 2016. július 1‑jétől való felfüggesztéséről; a Bizottság Tolmácsolási főigazgatósága főigazgatójának 2016. július 31‑i feljegyzése, amelyben azon szándékáról tájékoztatja PV‑t, hogy 2016. június 2. és július 31. közötti távolmaradását jogosulatlannak fogja tekinteni és az ennek megfelelő levonásokat hajtja végre a fizetésén; a Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatal (PMO) 2016. szeptember 21‑i előzetes tájékoztató levele arról, hogy PV‑nek 42704,74 euró összesített tartozása áll fenn; a kinevezésre jogosult hatóságnak az e határozatokkal szemben benyújtott panaszt elutasító 2017. január 17‑i határozata; a kinevezésre jogosult hatóság által hozott, PV‑nek a beosztásából való eltávolításáról szóló, 2016. július 26‑i határozat, az ezen eltávolításról szóló határozattal szemben benyújtott panaszt elutasító határozat, a 2017. július 20‑i terhelési értesítő és az ezen értesítővel szemben, valamint a CMS 13/087 fegyelmi eljárás megindításával szemben benyújtott panaszt elutasító 2017. november 29‑i határozat;
–
másodlagosan a 2014. június 27‑i és október 10‑i orvosi szakvélemények, az orvos szakértő 2014. július 16‑i, július 18‑i, augusztus 8‑i, szeptember 4‑i és december 4‑i, valamint 2015. február 4‑i, április 13‑i, június 4‑i, augusztus 11‑i, október 14‑i és december 4‑i, 2016. február 5‑i, március 22‑i, április 18‑i, június 3‑i, június 30‑i és július 25‑i feljegyzései; a 2014. október 23‑i, 2015. január 20‑i, március 20‑i és július 30‑i, valamint 2016. március 15‑i és május 18‑i segítségnyújtás iránti kérelmeket elutasító határozatok; a Tolmácsolási főigazgatósága főigazgatójának a PV munkabéréből történő levonásról szóló 2015. február 9‑i, március 30‑i, május 5‑i, június 24‑i, október 1‑jei és november 12‑i, valamint 2016. január 15‑i és április 22‑i határozatok, a kinevezésre jogosult hatóságnak a munkabérből történő levonásra vonatkozó határozatokkal szemben benyújtott panaszokat elutasító határozatai; az adósságról szóló, 2015. március 10‑i, május 11‑i, június 10‑i, augusztus 11‑i, november 13‑i és december 9‑i, valamint 2016. július 18‑i levelek; a 2013–2015. évi értékelési eljárások tekintetében benyújtott panaszokat elutasító, 2015. március 12‑i, augusztus 11‑i, október 13‑i, 2016. június 7‑i és szeptember 21‑i határozatok, valamint a kinevezésre jogosult hatóság által 2016. július 14‑én hozott, PV 2016. március 16‑i és 17‑i jogosulatlan távolmaradásával kapcsolatban benyújtott panaszt elutasító határozat;
–
a T‑224/18. sz. ügyben annak megállapítására irányuló kérelmeket, hogy PV lelki zaklatás áldozatává vált, és
–
az alábbi jogi aktusok megsemmisítésére irányuló kérelmeket: a CMS 17/025 fegyelmi eljárás, a kinevezésre jogosult hatóság által 2018. május 2‑án hozott, az ezen eljárás megindításáról szóló határozattal szemben benyújtott panasz elutasítása; a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság 2017. október 23‑i és 2018. március 16‑i azon levelei, amelyben felhívták a felperest a 2016. és 2017. évi tevékenységi időszakban az önértékelése elkészítésére; a kinevezésre jogosult hatóság 2018. március 16‑i és június 1‑jei, az e levelekkel szemben benyújtott panaszt elutasító határozatok; a kinevezésre jogosult hatóság által hozott, a PV beosztásából való eltávolításáról szóló határozat visszavonását tartalmazó, 2017. július 24‑i határozat; a kinevezésre jogosult hatóság által hozott, a PV beosztásából való eltávolításáról szóló határozat visszavonását tartalmazó e határozattal szemben benyújtott panasz elutasítása; a PMO 2017. szeptember 12‑i, a PV és a Bizottság egymással szembeni tartozásai közötti beszámítást elvégző határozata; a kinevezésre jogosult hatóság 2018. március 9‑i, a tartozások közötti beszámítást elvégző határozattal szemben benyújtott panaszt elutasító határozata és a Tolmácsolási főigazgatóság főigazgatójának 2017. október 13‑i, PV fizetésének 2017. október 1‑jétől való felfüggesztéséről szóló határozata;
–
a T‑786/16. és T‑224/18. sz. ügyben a PV‑t állítólagosan ért vagyoni és nem vagyoni károk megtérítése iránti kérelmeket.
Jogi háttér
Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 1e. cikke (2) bekezdésének a jogvitára alkalmazandó változata kimondja:
„Az aktív foglalkoztatásban [helyesen: aktív státuszban] lévő tisztviselőknek a Szerződések alapján e területeken elfogadott intézkedések szerint alkalmazandó minimumkövetelményekkel legalább egyenértékű megfelelő egészségügyi és biztonsági szabványoknak megfelelő munkakörülményeket biztosítanak.”
A személyzeti szabályzat 11a. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tisztviselő feladatainak ellátása során és az alábbiakban előírt esetek kivételével nem foglalkozhat olyan üggyel, amelyhez közvetlenül vagy közvetve olyan személyes – különösen családi vagy pénzügyi – érdekei fűződnek, amelyek csorbíthatják függetlenségét.
(2)   Amennyiben a tisztviselőnek feladatai ellátása során egy, a fent említett üggyel kell foglalkoznia, erről haladéktalanul tájékoztatja a kinevezésre jogosult hatóságot. A kinevezésre jogosult hatóság megteszi a megfelelő intézkedéseket és különösen felmenti a tisztviselőt a felelősség alól ebben az ügyben.”
A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (1)–(3) bekezdése előírja:
„(1)   A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.
(2)   Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás. Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás, feltéve, hogy a tisztviselő tisztességesen járt el.
(3)   »Pszichológiai zaklatás« [helyesen: lelki zaklatás]: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.”
A személyzeti szabályzat 21a. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:
„(1)   Amennyiben a tisztviselő olyan utasítást kap, amelyet szabálytalannak tart, vagy amelynek teljesítése súlyos következményekkel járhat, arról tájékoztatja közvetlen felettesét, aki – ha a tájékoztatást írásban kapta – arra írásban válaszol. A (2) bekezdésre is figyelemmel, ha a felettese az utasítást megerősíti, és a tisztviselő úgy ítéli, hogy az ilyen megerősítés nem ad megfelelő választ a kételyeire, a kérdést a hierarchiában közvetlenül felette álló hatósághoz terjeszti be. Ha ez utóbbi írásban megerősíti az utasítást, a tisztviselő köteles azt teljesíteni, kivéve, ha ez a büntetőjog szabályaiba vagy a vonatkozó biztonsági előírásokba ütközik.
(2)   Ha a közvetlen felettese úgy ítéli, hogy az utasítást azonnal végre kell hajtani, a tisztviselő köteles elvégezni azt, kivéve, ha ez a büntetőjog szabályaiba vagy a vonatkozó biztonsági előírásokba ütközik. A tisztviselő kérésére közvetlen felettese kötelezhető arra, hogy az ilyen utasítást írásba adja.”
A személyzeti szabályzat 23. cikkének első bekezdése pontosítja:
„A tisztviselőket megillető kiváltságok és mentességek biztosítása kizárólag az Unió érdekében történik. A kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyvre is figyelemmel a tisztviselők nem mentesülnek sem magánjellegű kötelezettségeik teljesítése, sem a hatályos jogszabályok és rendőrségi előírások betartása alól.”
A személyzeti szabályzat 24. cikke a következőképpen szól:
„Az Unió segítséget nyújt minden tisztviselőnek, különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást, illetve bármely személy vagy vagyon elleni támadást követett el.
Az Unió egyetemlegesen megtéríti a tisztviselőnek az ilyen esetben elszenvedett kárt, amennyiben azt nem a tisztviselő szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása okozta és az elkövetőtől nem tudott kártérítést kapni.”
A személyzeti szabályzat 25. cikkének első és második albekezdése előírja:
„A tisztviselők az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó ügyekben kérelemmel fordulhatnak intézményüknek kinevezésre jogosult hatóságához.
Az e személyzeti szabályzat alapján egy meghatározott személyre vonatkozóan hozott minden határozatot írásban haladéktalanul közölni kell az érintett tisztviselővel. A tisztviselőt hátrányosan érintő minden határozatnak tartalmaznia kell az alapjául szolgáló indokokat.”
A személyzeti szabályzat 59. cikkének (1) és (3) bekezdése kimondja:
„(1)   Az a tisztviselő, aki bizonyítja, hogy betegség vagy baleset miatti munkaképtelensége folytán feladatait nem tudja ellátni, betegszabadságra jogosult.
Az érintett tisztviselő köteles munkaképtelenségéről a lehető leghamarabb tájékoztatni az intézményét, és egyidejűleg közölni tartózkodási helyét. Amennyiben a tisztviselő három napnál tovább hiányzik, orvosi igazolást kell bemutatnia. […] Ennek hiányában – és kivéve azt az esetet, ha az igazolás beküldését rajta kívül álló okokból mulasztja el – a tisztviselő hiányzását engedély nélkülinek tekintik.
A tisztviselő bármely időpontban kötelezhető arra, hogy az intézmény által szervezett orvosi vizsgálatnak vesse alá magát. Ha a vizsgálatot a tisztviselőnek tulajdonítható okokból nem tudják elvégezni, hiányzása a vizsgálat kitűzött időpontjától kezdve engedély nélkülinek minősül.
Ha a vizsgálat azt állapítja meg, hogy a tisztviselő képes feladatainak ellátására, hiányzását – a következő albekezdésre is figyelemmel – a vizsgálat napjától kezdve igazolatlannak tekintik.
Ha a tisztviselő a kinevezésre jogosult hatóság által szervezett vizsgálat megállapításait orvosilag megalapozatlannak ítéli, ő vagy egy, a nevében eljáró orvos két napon belül arra irányuló kérelemmel fordulhat az intézményhez, hogy ügyét független orvos elé terjesszék.
[…]
(3)   A fegyelmi eljárásokra vonatkozó szabályok alkalmazásának sérelme nélkül, adott esetben az (1) és (2) bekezdés szerint igazolatlannak minősülő hiányzásokat levonják az érintett tisztviselő éves szabadságából. Abban az esetben, ha a tisztviselő további szabadságra már nem jogosult, a megfelelő időszak tekintetében nem részesül díjazásban.”
A személyzeti szabályzat IX. melléklete 6. cikkének (5) bekezdése előírja:
„Az érintett tisztviselő a tanács megalakulását követő öt napon belül visszautasíthatja egy tanácstag részvételét. Az intézmény szintén jogosult egy tanácstag visszautasítására.
A fenti határidőn belül a tanácstagok jogos indokokra hivatkozva kérhetik felmentésüket a feladat alól, és összeférhetetlenség esetén kinevezésükről lemondanak.
[…]”
A jogvita előzményei
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 1–33. pontja tartalmazza. A jelen eljárás érdekében ezek a következőképpen foglalhatók össze.
PV, aki 2007. július 16. óta volt az Európai Unió tisztviselője, 2009. szeptember 30‑ig a Bizottságnak a Foglalkoztatás, a Szociális Ügyek és Társadalmi Befogadás Főigazgatóságánál (DG) állt alkalmazásban.
2009. augusztus 5‑én PV a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján segítségnyújtás iránti kérelmet nyújtott be, mivel úgy vélte, hogy zaklatás áldozatává vált. Ezen eljárást 2010. június 9‑én zárták le, a Bizottság Vizsgálati és Fegyelmi Hivatala által lefolytatott vizsgálatot követően, amely megállapította, hogy nem teljesültek a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében ahhoz előírt feltételek, hogy egy adott magatartást lelki zaklatásnak lehessen tekinteni. PV‑t 2009. október 1‑jén áthelyezték a Bizottság Költségvetési Főigazgatóságára.
2013. április 1‑jén PV‑t a Bizottság Tolmácsolási Főigazgatóságának Költségvetési és Pénzügyi Igazgatási Osztályára helyezték át.
2013. november 12‑én ezen osztály vezetője fegyelmi panaszt nyújtott be PV ellen viselkedési problémák, a hatályos eljárások be nem tartása és a nem megfelelő teljesítmény miatt.
2014. május 8. és 2016. július 31. között PV nem jelentkezett a munkahelyén, arra hivatkozva, hogy lelki zaklatás áldozata lett.
A Bizottság orvos szakértője 2014. június 27‑én és október 10‑én orvosi szakvéleményt adott ki, amely szerint PV alkalmas volt arra, hogy visszatérjen a munkába. Ezt követően PV‑t orvosi vizsgálatra hívták be, amelyeken azonban nem jelent meg.
Mivel PV távolmaradását igazolatlannak tekintette, a Tolmácsolási Főigazgatóság főigazgatója több határozatot hozott a PV illetményéből való levonással kapcsolatban.
PV 2014. december 23‑án a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján másodszor is segítségnyújtás iránti kérelmet terjesztett elő. A kinevezésre jogosult hatóság 2015. március 12‑i határozatában úgy döntött, hogy nincs jele a PV elleni lelki zaklatásnak, és arra a következtetésre jutott, hogy a sürgős távoltartási intézkedések alkalmazása ezért nem indokolt.
2015. július 10‑én a Bizottság megindította a CMS 13/087 számú fegyelmi eljárást PV ellen a feladatai ellátása során tanúsított ismételt fegyelemsértés, nem megfelelő viselkedés és igazolatlan távolmaradás miatt.
A Tolmácsolási Főigazgatóság főigazgatója 2016. május 31‑i és július 5‑i határozatával a 2016. február 5. és március 31. közötti, valamint a 2016. április 4. és május 31. közötti időszak tekintetében PV távolmaradását jogosulatlannak minősítette és a PV illetményéből való levonás mellett döntött. A PV által e határozatokkal szemben benyújtott panaszokat a kinevezésre jogosult hatóság 2016. november 28‑i határozatával elutasította.
A PMO 2016. július 11‑i határozatával úgy döntött, hogy 2016. július 1‑jétől felfüggeszti PV illetményének kifizetését. A PV által e határozat ellen benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2017. január 17‑i határozatával elutasította.
A kinevezésre jogosult hatóság 2016. július 26‑i határozatával, amelyet a CMS 13/087 fegyelmi eljárás eredményeképpen fogadott el, PV‑t 2016. augusztus 1‑jei hatállyal eltávolította a beosztásából (a továbbiakban: a 2016. július 26‑i beosztásból való eltávolításról szóló határozat). A PV által e határozat ellen benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2017. február 2‑i határozatával elutasította.
A Tolmácsolási Főigazgatóság főigazgatója 2016. július 31‑én kelt feljegyzésében tájékoztatta PV‑t arról a szándékáról, hogy ez utóbbi 2016. június 2. és július 31. közötti távolmaradását jogosulatlannak tekinti, és az illetményéből való levonásokat fog elvégezni. A kinevezésre jogosult hatóság 2017. január 17‑i határozatával elutasította PV e feljegyzés elleni panaszát.
2016. szeptember 21‑i előzetes tájékoztató levelében a PMO tájékoztatta PV‑t, hogy a Bizottsággal szemben 42704,74 euró összegű tartozás megfizetésére köteles, ami a jogosulatlan távolmaradásának felel meg. A PV által e határozat ellen benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2017. január 17‑i határozatával elutasította.
2017. július 24‑én a kinevezésre jogosult hatóság visszavonta a 2016. július 26‑i beosztásból való eltávolításról szóló határozatát, és PV‑t a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság főigazgatójának feljegyzésében arról tájékoztatták, hogy 2017. szeptember 16‑án visszahelyezik a Tolmácsolási Főigazgatóság Informatikai rendszerek és Konferenciarendszerek Osztályára. A beosztásból való eltávolításról szóló határozat visszavonásával szemben PV által benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2018. január 15‑i határozatával elutasította.
A Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatal igazgatója 2017. szeptember 12‑i feljegyzésében a beosztásából való eltávolítása idejére PV‑nek járó összegeket beszámította a Bizottság felé fennálló tartozásaiba, aminek eredményeként PV 9550 euró kifizetésére vált jogosulttá. A kinevezésre jogosult hatóság 2018. március 9‑i határozatával elutasította PV panaszát a beszámításról szóló e feljegyzés ellen.
2017. szeptember 20‑án PV‑t arról tájékoztatták, hogy a 2017. szeptember 16. óta tartó távolmaradása jogosulatlannak minősül.
2017. október 6‑án a Bizottság a CMS 13/087 számú fegyelmi eljárásban szereplő kifogásokkal megegyező okokból megindította a CMS 17/025 számú fegyelmi eljárást. A PV által az új fegyelmi eljárás megindításával szemben benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2018. május 2‑i határozatával elutasította.
2017. október 13‑án a Tolmácsolási Főigazgatóság főigazgatója határozatot hozott PV illetménye kifizetésének 2017. október 1‑jétől történő felfüggesztéséről.
2017. november 15‑én PV‑t elektronikus levélben felszólították arra, hogy vegyen részt a 2016. évre vonatkozó értékelésben. A PV által e felhívással szemben benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2018. március 16‑i határozatával elutasította.
2018. február 22‑én PV‑t elektronikus levélben felszólították arra, hogy vegyen részt a 2017. évre vonatkozó értékelésben. A PV által e felhívással szemben benyújtott panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2018. június 20‑i határozatával elutasította.
A Bizottság a CMS 17/025 fegyelmi eljárás eredményeként hozott 2019. október 21‑i határozata alapján PV‑t eltávolította beosztásából (a továbbiakban: a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozat). Az eltávolításról szóló e határozat 2019. november 1‑jén lépett hatályba.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2017. december 12‑én benyújtott keresetlevelével PV – miután a Törvényszék elnöke költségmentességet engedélyezett számára – keresetet indított a Törvényszék előtt, amelyet T‑786/16. számon vettek nyilvántartásba, és amely elsősorban a jelen ítélet 1. pontjának első és második franciabekezdésében említett vitatott jogi aktusok megsemmisítésére irányult. Másodsorban PV azt kérte, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot az állítólagosan őt ért nem vagyoni és vagyoni károk megtérítéséként 889000 euró, illetve 132828,67 euró megfizetésére.
E kereset alátámasztására PV öt jogalapra hivatkozott, amelyek lényegében először is a személyzeti szabályzat 12a. cikkének, másodszor a személyzeti szabályzat 21a. és 23. cikkének, harmadszor a gondoskodási kötelezettség elvének és a személyzeti szabályzat 24. cikkének, negyedszer a személyzeti szabályzat 59. és 60. cikkének, valamint ötödször az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének megsértésére vonatkoznak.
A Törvényszék Hivatalához 2018. április 11‑én benyújtott keresetlevelével PV keresetet indított a Törvényszék előtt, amelyet T‑224/18. számon vettek nyilvántartásba, és amely először is arra irányult, hogy a Törvényszék állapítsa meg, hogy PV‑t lelki zaklatás érte, másodszor a jelen ítélet 1. pontjának negyedik franciabekezdésében említett vitatott jogi aktusok megsemmisítésére, harmadszor pedig arra, hogy a Törvényszék a Bizottságot kötelezze elsődlegesen 98000 euró, illetve 23190,44 euró megfizetésére az állítólagosan bekövetkezett nem vagyoni és vagyoni károk megtérítéseként, másodlagosan az állítólagosan bekövetkezett vagyoni károk megtérítéseként 7612,87 euró megfizetésére.
E kereset alátámasztása érdekében PV hét jogalapra hivatkozott, amelyek lényegében először is a személyzeti szabályzat 12a. cikkének, másodszor a személyzeti szabályzat 21a. és 23. cikkének, harmadszor a személyzeti szabályzat 11a. cikkének és a Charta 41. cikkének, negyedszer a gondoskodási kötelezettségnek, ötödször a nemteljesítésre vonatkozó kifogásnak és a jogszerűség elvének, hatodszor, a
ne bis in idem
elvének és hetedszer a Charta 41. cikkének megsértésére vonatkoztak.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben elutasította a PV által előterjesztett két keresetet.
A Törvényszék először is ezen ítélet 67–130. pontjában mint elfogadhatatlant elutasította PV arra irányuló kérelmét, hogy a Törvényszék állapítsa meg, hogy PV‑t lelki zaklatás érte, valamint többek között a 2016. július 26‑i, a beosztásból való eltávolításról szóló határozat, a CMS 13/087 és CMS 17/025 fegyelmi eljárások, valamint azon határozatok megsemmisítése iránti kérelmeket, amelyeknek megsemmisítését a T‑786/16. sz. ügyben másodlagosan kérte.
Másodszor, a Törvényszék ugyanezen ítélet 131. és 132. pontjában megállapította, hogy nem szükséges megvizsgálni a T‑786/16. sz. ügyben felhozott ötödik jogalapot, sem a T‑224/18. sz. ügyben felhozott hatodik és hetedik jogalapot, mivel e jogalapokat az első, illetve a második fegyelmi eljárás megsemmisítésére irányuló, elfogadhatatlannak nyilvánított kérelmek alátámasztása érdekében hozták fel.
Harmadszor, a Törvényszék a megtámadott ítélet 135–248. pontjában elutasította a többi jogalapot.
Ennek érdekében egyrészt ezen ítélet 173. pontjában megállapította, hogy a PV által hivatkozott lelki zaklatást megvalósító tényeket nem bizonyították a jogilag megkövetelt módon.
Másrészt a Törvényszék az említett ítélet 177–241. pontjában elutasította PV‑nek a személyzeti szabályzat 11a., 21a., 23., 24., 59. és 60. cikkének, valamint a jogszerűség elvének, a gondoskodási kötelezettségnek és a nemteljesítésre vonatkozó kifogásnak a megsértésére alapított jogalapjait.
Negyedszer, a Törvényszék ugyanezen ítélet 249–255. pontjában elutasította PV kártérítési kérelmeit azzal az indokkal, hogy e kérelmek lényegében a megsemmisítés iránti keresetek tárgyát képező határozatok állítólagos jogellenességén alapulnak, és hogy e határozatok jogellenességét PV nem bizonyította.
A felek kérelmei
Fellebbezésében PV azt kéri, hogy a Bíróság:
–
a megtámadott ítéletet helyezze hatályon kívül;
–
bírálja el a jogvitát, és
–
a Bizottságot kötelezze mindkét eljárás költségeinek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
PV‑t kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztására PV tíz jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első az EUMSZ 72. és az EUMSZ 270. cikk, valamint a személyzeti szabályzat 23. cikkének megsértésére, a második az EUSZ 4. cikk, a Charta 41. cikke és a személyzeti szabályzat 11a. cikkének megsértésére, a harmadik a
fraus omnia corrumpit
elvének és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 36. cikkének megsértésére, a negyedik a Charta 1., 3., 4., 31. és 41. cikkének, valamint a személyzeti szabályzat 1e. cikkének és 12a. cikkének megsértésére, az ötödik a személyzeti szabályzat 59. cikkének téves értelmezésére és a Bizottság egy belső határozatának megsértésére, a hatodik a nemteljesítésre vonatkozó kifogás megsértésére, a hetedik a Charta 41. cikkének és a személyzeti szabályzat 25. cikkének megsértésére, a nyolcadik a tények elferdítésére, a kilencedik a Charta 15. cikkének megsértésére, a tizedik pedig a kereseten túlterjedő határozathozatal tilalmára vonatkozik.
Az első jogalapról
A felek érvei
Első jogalapjával PV azt kifogásolja, ahogyan a Törvényszék a megtámadott ítélet 184. és 185. pontjában a személyzeti szabályzat 21a. és 23. cikkének megsértésére vonatkozó érvelését értékelte.
Először is a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen ítélet 184. pontjában úgy ítélte meg, hogy csak egy marasztaló ítélet teszi lehetővé a lelki zaklatás vagy intellektuális okirat‑hamisítás tényállásának megállapítását, és hogy a bizonyításfelvételt elrendelő végzésnek nincs jelentősége az ilyen tények megalapozottságának vizsgálata során.
Másodszor a Törvényszék megsértette az EUMSZ 270. cikket, amikor az említett ítélet 185. pontjában kimondta, hogy a tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszonyra kizárólag a személyzeti szabályzat irányadó, holott más jogforrások is irányadóak, különösen annak a tagállamnak a büntetőjoga, amelynek területén az érintett alkalmazott dolgozik. Így az alkalmazott által elkövetett minden olyan bűncselekmény, mint a lelki zaklatás, a közokirat‑hamisítás vagy a korrupció, amelyet a belga büntető törvénykönyv büntetni rendel, szintén a személyzeti szabályzat 23. cikke megsértésének minősül. Márpedig a belga vizsgálóbírónak a PV által több tisztviselővel szemben benyújtott panaszt követően hozott végzései lehetővé teszik ilyen bűncselekmények elkövetésének megállapítását. A Törvényszék azáltal, hogy nem vette figyelembe azokat a bizonyítékokat, amelyeken e bírósági határozatok alapulnak, megsértette az EUSZ 2. cikket, valamint az EUMSZ 67. cikk (3) bekezdését is.
Harmadszor, a Törvényszék elferdítette a tényeket azáltal, hogy több meghatározó tényezőt nem vett figyelembe. Először is a Törvényszék nem vette figyelembe azokat a végzéseket, amelyeket egy belga vizsgálóbíró hozott annak érdekében, hogy bizonyos vitatott jogi aktusok elfogadásában részt vevő egyes tisztviselőket meghallgassanak, noha e határozatokat az eljárásjog alapján fogadták el, ami azt bizonyítja, hogy e személyeket a hivatkozott jogsértések elkövetésével gyanúsított személyeknek kell tekinteni. Továbbá a Törvényszéknek figyelembe kellett volna vennie a CMS 17/025 fegyelmi iratanyagnak egy belga vizsgálóbíró általi, a közokirat‑hamisítás bűncselekményére vonatkozó bizonyítékként történő 2018. szeptember 19‑i lefoglalását. Végül az illetményből való levonásra vonatkozó 2016. szeptember 15‑i határozaton szereplő hamis aláírásnak arra kellett volna vezetnie a Törvényszéket, hogy a
fraus omnia corrumpit
elvét alkalmazza.
Ezenkívül a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor a megtámadott ítélet 184. pontjában megállapította, hogy a Bizottság a tárgyaláson előadta – anélkül, hogy azt PV vitatta volna –, hogy a belga bíróságok ez utóbbit arra kötelezték, hogy fizessen meg a Bizottság orvos szakértője részére 25000 eurót kártérítés címén. PV‑t ugyanis nem kötelezték kártérítés címén ilyen összeg megfizetésére. Ezzel szemben a tribunal correctionnel de Bruxelles (brüsszeli büntetőbíróság, Belgium) megállapította a Bizottság egyik orvos szakértője közvetlen beidézésének elfogadhatatlanságát, és PV‑t 440 euró összegű perköltség megfizetésére kötelezte.
A Bizottság úgy véli, hogy az első jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is, a PV által a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 184. pontjában szereplő megállapításával kapcsolatban hivatkozott téves jogalkalmazást illetően rá kell mutatni, hogy PV azt kifogásolja, hogy a Törvényszék egyrészt úgy ítélte meg, hogy kizárólag marasztaló ítélet teszi lehetővé a lelki zaklatás vagy intellektuális okirat‑hamisítás tényállásának megállapítását, másrészt megállapította, hogy a bizonyításfelvételt elrendelő végzésnek nincs jelentősége az ilyen tények megalapozottságának vizsgálata során.
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a Törvényszék e 184. pontban helyesen állapította meg, hogy jellegüknél fogva azok a jogi aktusok, amelyekben nem szerepel az intellektuális hamisítást vagy zaklatást megvalósító tények végleges megállapítása, önmagukban nem teszik lehetővé e tényállások bizonyítását.
Másodszor, a megtámadott ítélet 184. pontjának téves értelmezéséből következik PV azon állítása, amely szerint a Törvényszék e 184. pontban úgy ítélte meg, hogy a bizonyításfelvételt elrendelő végzésnek nincs jelentősége a lelki zaklatás vagy intellektuális okirat‑hamisítás tényállásának megállapítása szempontjából.
A Törvényszék ugyanis az említett 184. pontban annak megállapításával, hogy a PV által lelki zaklatásnak vagy intellektuális okirat‑hamisításnak minősített cselekmények egyike sem tekinthető ilyennek, és a belga bíróság sem hozott büntetőítéletet e tárgyban, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a PV által hivatkozott, a büntetőeljárás során hozott végzések önmagukban nem teszik lehetővé e tényállások bizonyítását, tehát nem voltak döntőek ezen értékelés keretében, anélkül azonban, hogy azokat irrelevánsnak tekintette volna.
Következésképpen megalapozatlan PV azon érvelése, amely szerint a Törvényszék ugyanezen 184. pontban tévesen alkalmazta a jogot.
Másodszor, az EUMSZ 270. cikknek a Törvényszék által a megtámadott ítélet 185. pontjában elfogadott értelmezését illetően, amely révén a Törvényszék e rendelkezés alapján teljes mértékben kizárta a nemzeti jog relevanciáját PV‑nek a személyzeti szabályzat 21a. és 23. cikkének megsértésére vonatkozó érveinek vizsgálata során, meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 270. cikk értelmében a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az Unió és alkalmazottai között felmerülő minden vitás ügyben az Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzatában és az Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételekben megállapított keretek között és feltételek mellett.
E rendelkezésből következik, hogy az uniós tisztviselő vagy alkalmazott és az őt alkalmazó intézmény közötti bármely jogvita, amely az érintett és az intézmény közötti munkaviszonyból ered, a Bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik (lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑iOH (Bírósági eljárás alóli mentesség) ítélet,
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
,
24.
és
34.
pont).
Ezzel szemben az EUMSZ 270. cikk szövegéből egyáltalán nem következik, hogy a tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszonyt kizárólag a személyzeti szabályzat szabályozná.
Egyrészt ugyanis, ahogyan arra a főtanácsnok indítványának 62–71. pontjában rámutatott, a tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszonyra az uniós jog más rendelkezéseit is alkalmazni kell, amelyek mind az elsődleges jog, mind pedig a másodlagos jog körébe tartoznak.
Másrészt a személyzeti szabályzat bizonyos rendelkezései a tagállamok nemzeti jogára való utalásokat tartalmaznak.
Ez különösen igaz a személyzeti szabályzat 21a. és 23. cikkére, amelyekre PV a megsemmisítés iránti keresetei alátámasztására hivatkozott.
Így a személyzeti szabályzatnak a tisztviselőket megillető kiváltságokról és mentességekről szóló 23. cikkének első bekezdése kimondja, hogy az érintettek nem mentesülnek a hatályos jogszabályok és rendőrségi előírások betartása alól. Következésképpen e rendelkezésből kitűnik, hogy a tisztviselők kötelesek tiszteletben tartani az alkalmazási helyük szerinti tagállam jogszabályait, amelyek tiszteletben tartása kötelező a tagállam területén tartózkodó minden személyre, ideértve e tagállam büntetőjogát is.
Ugyanígy a személyzeti szabályzat 21a. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tisztviselő nem köteles olyan utasítást végrehajtani, amely nyilvánvalóan jogellenes vagy az alkalmazandó biztonsági előírásokba ütközik. E rendelkezés tehát – a személyzeti szabályzat 23. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezve – lehetővé teszi a tisztviselő számára, hogy megtagadja a kapott utasítás végrehajtását arra hivatkozva, hogy ezen utasítás végrehajtása az első alkalmazási helye szerinti tagállam büntetőjogának megsértésével járna.
E megfontolásokból következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 185. pontjában úgy ítélte meg, hogy a tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszonyt kizárólag a személyzeti szabályzat szabályozza, és ezért az EUMSZ 270. cikk alapján nem ismerte el a nemzeti büntetőjog bármilyen relevanciáját.
Mindazonáltal, amennyiben a Törvényszék valamely ítéletének indokolása sérti az uniós jogot, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (2021. február 25‑iDalli kontra Bizottság ítélet,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
,
165.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat 21a. cikke lehetővé teszi a tisztviselő számára, hogy megtagadja az utasítás végrehajtását, ha az nyilvánvalóan jogellenes vagy az alkalmazandó biztonsági előírásokba ütközik.
Ebből következik, hogy az említett rendelkezésre nem lehet hivatkozni olyan határozatok megsemmisítése iránti kereset alátámasztása érdekében, amelyek nem abból következnek, hogy a tisztviselő megtagadta a kapott utasítás végrehajtását.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a T‑786/16. és a T‑224/18. sz. ügyben vitatott határozatok egyikét sem annak következtében hozták, hogy PV megtagadta az utasítás végrehajtását.
A személyzeti szabályzat 23. cikkének megsértésére alapított kifogást illetően meg kell állapítani, hogy pusztán azon állítás, hogy a vitatott határozatok elfogadásában részt vevő tisztviselők bűncselekményeket követtek el, és hogy e jogsértésekre vonatkozóan – amelyek keretében e tisztviselőket meghallgatták – büntetőeljárások indultak, nem elegendő annak bizonyításához, hogy e határozatok elfogadása során ilyen jogsértéseket követtek el. Mivel PV azon érvelése, amelyre a megtámadott ítélet 185. pontja vonatkozik, ilyen alá nem támasztott állításokon alapul, ezen érvelést mint megalapozatlant mindenképpen el kellett volna utasítani.
Következésképpen az arra alapított érvelést, hogy a Törvényszék e 185. pontban tévesen alkalmazta a jogot, mint hatástalant el kell utasítani.
Ami PV azon állítását illeti, amely szerint a Törvényszék megsértette az EUSZ 2. cikket és az EUMSZ 67. cikk (3) bekezdését azáltal, hogy nem vette figyelembe azokat a bizonyítékokat, amelyeken a belga vizsgálóbíró által hozott és PV által hivatkozott végzések alapulnak, elegendő rámutatni arra, hogy e rendelkezéseknek nem célja és nem is hatása a tények és bizonyítékok uniós bíróság általi értékelésére vonatkozó szabályok meghatározása.
Harmadszor, PV azon állítását illetően, amely szerint a Törvényszék „mulasztással történő elferdítést” követett el, meg kell állapítani, hogy noha a PV által az első jogalap keretében kifejtett érvelés a megtámadott ítélet 184. és 185. pontjára vonatkozik, a Törvényszék e 185. pontban nem tett ténybeli megállapításokat, így PV‑nek a tények elferdítésére alapított érvelését úgy kell értelmezni, mint amely az ezen ítélet 184. pontjában megállapított tények vitatására irányul.
Az említett 184. pontban a Törvényszék többek között megállapította, hogy a PV által lelki zaklatásnak vagy intellektuális okirat‑hamisításnak minősített cselekmények egyike sem tekinthető ilyennek, és a belga nemzeti bíróság sem hozott büntetőítéletet e tárgyban. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy a PV által a belga bíróságokhoz benyújtott panaszok alapján büntetőeljárások indultak.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk, valamint az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint a fellebbezés kizárólag jogkérdésekre vonatkozhat. Következésképpen kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények, valamint bizonyítékok megállapítására és értékelésére. E tények és bizonyítékok értékelése tehát – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia (2021. október 21‑iParlament kontra UZ ítélet,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ilyen elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek mutatkozik. Az ilyen elferdítésnek azonban nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükség lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelésére. Egyébiránt, amennyiben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, pontosan meg kell jelölnie az e bíróság által állítólagosan elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az értékelési hibákat, amelyek megítélése szerint a Törvényszéket ehhez az elferdítéshez vezették (2020. február 27‑iLitvánia kontra Bizottság ítélet,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
,
71.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezen ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Törvényszék által a megtámadott ítélet 184. pontjában tett ténybeli megállapítások csak akkor kérdőjelezhetők meg, ha bizonyítást nyer, hogy a Törvényszék elé terjesztett iratokból nyilvánvalóan kitűnik, hogy e megállapítások tévesek.
PV e tekintetben először is több olyan iratra hivatkozik, amelyeket első fokon terjesztett elő, és amelyeket a Törvényszék nem vett figyelembe.
Igaz, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 184. pontjában tett ténybeli megállapítások azon a körülményen alapulnak, hogy a PV által a belga bíróságokhoz benyújtott panaszok alapján büntetőeljárások indultak, valamint a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) (Belgium) vádtanácsának két ítéletén és egy belga bíróság további ítéletén.
Ugyanakkor PV azzal, hogy a Törvényszék által meg nem vizsgált iratok felsorolására szorítkozott, továbbra sem bizonyította, hogy azok alkalmasak lennének a Törvényszék által ezen ítélet 184. pontjában tett azon értékelés megkérdőjelezésére, amely szerint a PV által intellektuális hamisításnak vagy lelki zaklatásnak minősített cselekmények egyike sem tekinthető ilyennek, és a belga nemzeti bíróság sem hozott büntetőítéletet e tárgyban.
Továbbá, ami a Bizottság által a Törvényszék előtti tárgyaláson tett nyilatkozatok állítólagos elferdítését illeti, meg kell állapítani, hogy még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság e tárgyalás alkalmával előadta, hogy a belga bíróságok arra kötelezték PV‑t, hogy fizessen meg a Bizottság orvos szakértője részére 25000 eurót kártérítés címén, noha valójában PV‑nek csupán 440 eurót kellett fizetnie, egy ilyen hiba semmiképpen sem alkalmas a Törvényszék által a megtámadott ítélet 184. pontjában elvégzett, a jelen ítélet 76. pontjában említett értékelés megkérdőjelezésére. Ezt az érvet tehát mint mindenképpen hatástalant el kell utasítani.
Végül, ami PV azon állítását illeti, amely szerint a Törvényszéknek meg kellett volna vizsgálnia, hogy az illetményből való levonásra vonatkozó 2016. szeptember 15‑i határozaton szereplő, állítólagosan hamis aláírás a
fraus omnia corrumpit
elvének alkalmazását eredményezi‑e, emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata a Törvényszék előtt megvitatott jogalapokról és érvekről hozott jogi döntés értékelésére korlátozódik. Ennélfogva a fél nem hivatkozhat először a Bíróság előtt olyan jogalapra vagy érvre, amelyre a Törvényszék előtt nem hivatkozott (2021. március 18‑iPometon kontra Bizottság ítélet,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben PV első fokon a
fraus omnia corrumpit
elvére kizárólag a CMS 17/025 fegyelmi eljárás megsemmisítése iránti kérelem alátámasztása érdekében hivatkozott, így az ezen elv megsértésére alapított kifogást elfogadhatatlannak kell tekinteni az első fellebbezési jogalap keretében hivatkozott többi vitatott jogi aktus, így az illetményből való levonásra vonatkozó 2016. szeptember 15‑i határozat tekintetében.
Ami a CMS 17/025 fegyelmi eljárást illeti, mivel az e fegyelmi eljárás megsemmisítésére irányuló kérelmet a Törvényszék a megtámadott ítélet 94. pontjában elfogadhatatlannak nyilvánította anélkül, hogy ezt az értékelést PV a fellebbezésében megkérdőjelezte volna, nem róható fel érvényesen a Törvényszéknek, hogy e kérelem értékelése során nem vizsgálta meg a
fraus omnia corrumpit
elvének megsértésére alapított érvelést, így PV‑nek az ezen elv állítólagos megsértéséről való határozathozatal elmulasztására vonatkozó érvelését mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ebből következik, hogy az első jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvei
Második jogalapjával PV egyrészt azt állítja, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 184. pontjában tett megállapítás, amely szerint a PV által lelki zaklatásnak vagy intellektuális okirat‑hamisításnak minősített cselekmények egyike sem tekinthető ilyennek, és a belga nemzeti bíróság sem hozott büntetőítéletet e tárgyban, a büntetőeljárások Bizottság általi következetes „szabotálásának” eredménye, amely sérti PV tisztességes eljáráshoz való jogát. Ezen intézmény visszaélt funkcionális mentességével, amikor az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvének megsértésével következetesen megtagadta a tisztviselők vizsgálóbíró általi meghallgatásának engedélyezését, noha nem közhatalmi aktusról volt szó. Ezenkívül a Bizottság és bizonyos tisztviselői beavatkoztak a belga hatóságok által folytatott büntetőeljárásba, megsértve ezzel az EUMSZ 72. cikket, a személyzeti szabályzat 23. cikkét, valamint a Charta 41. cikke által PV‑nek e büntetőeljárások keretében magánfélként biztosított jogokat.
Másrészt a Törvényszék elferdítette az iratanyagban foglaltakat, amikor a megtámadott ítélet 192. pontjában amiatt utasította el PV‑nek a személyzeti szabályzat 11a. cikke megsértésére vonatkozó kifogását, hogy a PV által a kinevezésre jogosult hatóságnak a vele kapcsolatos döntések meghozataláért felelős tagjai ellen benyújtott panasz önmagában nem okozhat összeférhetetlenséget, miközben a PV által benyújtott több panasz következtében büntetőeljárás indult. PV szerint e körülménynek annak megállapítására kellett volna vezetnie a Törvényszéket, hogy a kinevezésre jogosult hatóság e tagjai a CMS 17/025 fegyelmi eljárás keretében, valamint a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozat meghozatalakor összeférhetetlenségi helyzetben voltak. Következésképpen a Törvényszéknek meg kellett volna állapítania a Charta 41. cikkének, valamint a személyzeti szabályzat 11a. cikkének és IX. melléklete 6. cikke (5) bekezdésének megsértését.
A Bizottság szerint a második jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is azon állítást illetően, amely szerint a Bizottság következetesen visszaélt funkcionális mentességével, és beavatkozott a belga büntetőeljárásokba, rá kell mutatni arra, hogy a Törvényszék előtt PV kizárólag azt állította, hogy a Bizottság korábbi főtitkárának egy, bizonyos vitatott jogi aktusok elfogadásában részt vevő személy meghallgatásával szembeni tiltakozása sértheti a lojális együttműködés elvét.
Következésképpen ezt az állítást a Bíróságnak a jelen ítélet 84. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően mint elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel az meghallgatások más, állítólagos megtagadásán és a belga büntetőeljárásokba való más, állítólagos beavatkozáson alapul.
Ami a jóhiszemű együttműködés elvének azáltal történő megsértésére alapított érvelést illeti, hogy a Bizottság korábbi főtitkára tiltakozott egy, bizonyos vitatott jogi aktusok elfogadásában részt vevő személy meghallgatásával szemben, meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 184. pontjának első mondata annak megállapítására szorítkozik, hogy a PV által lelki zaklatásnak vagy intellektuális okirat‑hamisításnak minősített cselekmények egyike sem tekinthető ilyennek, és a belga nemzeti bíróság sem hozott büntetőítéletet e tárgyban. Márpedig, mivel az ilyen megállapítás nem tartalmazza e tiltakozás jogszerűségének bármely értékelését, meg kell állapítani, hogy PV érvelése a megtámadott ítélet e mondatának téves olvasatából fakad, ezért azt mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodszor, a Törvényszék által a megtámadott ítélet 192. pontjában állítólagosan elkövetett hibákat illetően rá kell mutatni, hogy PV‑nek a személyzeti szabályzat 11a. cikkének megsértésére vonatkozó érvelése a CMS 17/025 fegyelmi eljárásra és a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozatra vonatkozik.
Márpedig, ahogyan az a jelen ítélet 86. pontjában szerepel, az e fegyelmi eljárás megsemmisítésére irányuló kérelmet a Törvényszék elfogadhatatlannak nyilvánította anélkül, hogy ezt az értékelést PV fellebbezésében megkérdőjelezte volna. Továbbá a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozatra nem vonatkoznak a PV által a T‑786/16. és T‑224/18. sz. ügyben benyújtott keresetei keretében előterjesztett kérelmek.
Következésképpen a Törvényszék által az ezen ítélet 192. pontjában elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozó érvelés hatástalan.
Ebből következik, hogy a második jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
Harmadik jogalapjával PV arra hivatkozik, hogy a Törvényszék „mulasztás útján elferdítette a tényállást”, és megsértette az Európai Unió Bírósága alapokmányának 36. cikkéből eredő indokolási kötelezettséget azáltal, hogy nem vizsgálta meg a
fraus omnia corrumpit
elvének a CMS 17/025 fegyelmi eljárásra való alkalmazását, mivel ebben az eljárásban olyan határozatot használtak fel, amelyen hamis aláírás szerepel.
Ezen elv vizsgálata alapján a Törvényszéknek meg kellett volna semmisítenie az igazgatási vizsgálatot, a CMS 17/025 fegyelmi eljárást és több, PV illetményével kapcsolatos határozatot.
A Bizottság szerint a harmadik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak a jelen ítélet 84. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata szerint a fellebbezés keretében valamely fél nem hivatkozhat először a Bíróság előtt olyan jogalapra vagy érvre, amelyre a Törvényszék előtt nem hivatkozott.
A jelen ügyben PV első fokon kizárólag a CMS 17/025 fegyelmi eljárás tekintetében hivatkozott a
fraus omnia corrumpit
elvére. Ennélfogva a harmadik fellebbezési jogalapot elfogadhatatlannak kell tekinteni annyiban, amennyiben azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem alkalmazta az említett elvet a PV illetményével kapcsolatos határozatokra.
Ami a CMS 17/025 fegyelmi eljárást illeti, ahogyan az a jelen ítélet 86. pontjában szerepel, a Törvényszék a megtámadott ítélet 94. pontjában elfogadhatatlannak nyilvánította az ezen eljárás megsemmisítésére irányuló kérelmet, anélkül hogy ezt az értékelést a fellebbezésben megkérdőjelezték volna. Következésképpen nem róható fel érvényesen a Törvényszéknek, hogy nem határozott érdemben a
fraus omnia corrumpit
elv alkalmazásáról. PV‑nek a
fraus omnia corrumpit
elv alkalmazásáról való határozathozatal elmulasztására vonatkozó érvét tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ebből következik, hogy a harmadik jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
Az ötödik jogalapról
Ötödik jogalapjával, amely lényegében három részből áll, és amelyet negyedsorban kell megvizsgálni, PV azt állítja, hogy a Törvényszék több hibát követett el, amikor elutasította a személyzeti szabályzat 59. cikkének megsértésére és intellektuális okirat‑hamisítás Bizottság általi elkövetésére vonatkozó érvelését.
Az ötödik jogalap második részéről
–
A felek érvei
Az ötödik jogalapja elsőként vizsgálandó második részében PV azzal érvel, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket, és tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 112–116. pontjában azon érvelés értékelése során, amely szerint az, hogy a Bizottság az intézmény orvos szakértője által kiadott szakvélemények formájában valótlan tartalmú okiratokat használt fel, a vitatott aktusok nemlétezését vonja maga után.
Először is, a Törvényszék ezen ítélet 114. pontjában nem állapíthatta volna meg érvényesen, hogy az a körülmény, hogy a meg nem jelenésre vonatkozó bizonyos feljegyzések „orvosi szakvélemény” címet viseltek, egy gondatlanságból fakadó szerkesztési hiba következménye. PV azt állítja, hogy a Bizottság orvos szakértője által kibocsátott orvosi szakvélemények számára tekintettel nem lehet szó gondatlanságról. Éppen ellenkezőleg, ezen orvos magatartását szándékos jellegűnek kell tekinteni.
Másodszor, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor e 114. pontban megállapította, hogy e szerkesztési hibát később tisztázták és helyesbítették. PV arra hivatkozik, hogy a szóban forgó orvosi szakvéleményeket nem javították ki, így a hivatkozott jogellenesség továbbra is fennáll. A Törvényszék egyébiránt nem pontosította, hogy ezen orvosi szakvéleményeket milyen módon javították ki.
E téves jogalkalmazás alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 115. és 116. pontjában tévesen állapította meg, hogy a hivatkozott jogsértések nem kellően nyilvánvalóak és súlyosak ahhoz, hogy a vitatott jogi aktusokat nem létezőnek lehessen nyilvánítani.
Harmadszor a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen ítélet 114. pontjában úgy ítélte meg, hogy az orvos szakértő meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzése nem minősül sérelmet okozó aktusnak, és hogy az ilyen feljegyzést nem lehet a személyzeti szabályzat 59. cikke (1) bekezdésének ötödik albekezdése alapján független orvos elé terjeszteni. Az e rendelkezés által megkövetelt két feltétel ugyanis – vagyis az orvosi megállapítás fennállása és e megállapítás orvosilag megalapozatlan jellege – mind az orvos szakértő vitatott szakvéleménye, mind feljegyzései tekintetében teljesül. E jogi aktusokat tehát meg kell semmisíteni, mivel az orvos szakértő indokolás nélkül utasította el PV‑nek a független orvos elé terjesztés iránti kérelmeit.
A Bizottság azt állítja, hogy az ötödik jogalap második részét el kell utasítani.
–
A Bíróság álláspontja
A Törvényszék által a megtámadott ítélet 114. pontjában állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazást illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az EUMSZ 263. cikk értelmében „megtámadható jogi aktusnak” minősül az intézmények által elfogadott valamennyi olyan rendelkezés, függetlenül a formájától, amely kötelező joghatások kiváltására irányul (2021. október 6‑iTognoli és társai kontra Parlament ítélet,
C‑431/20 P
,
EU:C:2018:807
,
33.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság azt is pontosította, hogy azok a közbenső intézkedések, amelyeknek célja a végleges határozatnak egy több szakaszból álló eljárás keretében történő előkészítése, főszabály szerint nem minősülnek olyan jogi aktusoknak, amelyek megsemmisítési kereset tárgyát képezhetik (2021. október 6‑iTognoli és társai kontra Parlament ítélet,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, ahogyan arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 114. pontjában lényegében rámutatott, az orvos szakértő meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzései olyan közbenső intézkedéseknek minősülnek, amelyeknek nincs önálló joghatásuk, és amelyeket adott esetben az azok alapján elfogadott határozatokkal szemben indított keresetek keretében vitatni lehet.
Ebből következik, hogy PV azon állítását, amely szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor e 114. pontban úgy ítélte meg, hogy a meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzés nem minősül sérelmet okozó aktusnak, mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ezenkívül, mivel a fenti megfontolásokból kitűnik, hogy a meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzések nem minősülnek az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusoknak, PV‑nek a személyzeti szabályzat 59. cikke (1) bekezdése ötödik albekezdésének megsértésére alapított érvét mint hatástalant mindenképpen el kell utasítani.
Ugyanez vonatkozik a PV által az ötödik jogalap második részében hivatkozott egyéb téves jogalkalmazásra is.
Ugyanis, még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 114. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a meg nem jelenésre vonatkozó bizonyos feljegyzéseket érintő szerkesztési hibát tisztázták és helyesbítették, rá kell mutatni egyrészt arra, hogy a meg nem jelenésre vonatkozó e feljegyzések önmagukban nem minősülnek az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusoknak, másrészt pedig, hogy az ilyen hiba a meg nem jelenésre vonatkozó e feljegyzésekkel összefüggésben hozott határozatok tekintetében nem kérdőjelezheti meg a Törvényszék által ezen ítélet 115. pontjában tett azon megállapítást, amely szerint az ezen intézkedések nem létezőnek minősítéséhez szükséges bizonyítottsági küszöböt és súlyossági szintet nem érték el.
A fentiekből következik, hogy az ötödik jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az ötödik jogalap harmadik részéről
–
A felek érvei
Az ötödik jogalapja harmadik részében PV a megtámadott ítélet 112. és 113. pontjait vitatja, amelyekben a Törvényszék megállapította azon közigazgatási határozatok listájának hiányát, amelyeket PV valótlan tartalmú okiratnak minősített. PV egyrészt azt állítja, hogy a Törvényszék rendelkezésére bocsátotta azon határozatok listáját, amelyek megsemmisítését kéri. Másrészt minden olyan, elutasító vagy sérelmet okozó közigazgatási határozatot, amely jogosulatlan távolmaradás megállapításán alapul, valótlan tartalmú okiratnak kell tekinteni, mivel PV összes távolmaradását keresőképtelenségre vonatkozó igazolásokkal támasztották alá.
A Bizottság szerint az ötödik jogalap harmadik részét el kell utasítani.
–
A Bíróság álláspontja
Először is, PV azon érvét, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 112. és 113. pontjában tévesen rótta fel neki, hogy nem csatolta az általa valótlan tartalmúnak minősített okiratok listáját, mint megalapozatlant el kell utasítani, mivel az e pontok téves értelmezésén alapul.
A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 112. pontjában úgy ítélte meg, hogy PV feladata annak bizonyítása, hogy az állítólag valótlan tartalmú okiratok Bizottság általi felhasználása miként eredményezte a jogi aktus olyan szabálytalanságát, melynek súlyossága olyannyira nyilvánvaló, hogy azt az uniós jogrend nem tűrheti el. Ezt követően a Törvényszék ezen ítélet 113. pontjában megállapította, hogy PV e tekintetben általános állításokra szorítkozott, ami alapján az említett ítélet 115. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a jogi aktus nem létezőnek minősítéséhez szükséges bizonyítottsági küszöböt és súlyossági szintet nem érték el.
Ennek kimondásával a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy PV érveléséből nem következik, hogy elérték a szükséges bizonyítottsági küszöböt és súlyossági szintet, anélkül azonban, hogy a Törvényszék a PV által valótlan tartalmúnak minősített jogi aktusok listája ez utóbbi általi benyújtásának hiányára támaszkodott volna.
Másodszor, PV‑nek a keresőképtelenségre vonatkozó igazolások tartalmára alapított érvelése a jelen ítélet 77. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan, mivel az a tények Törvényszék általi értékelésére vonatkozik, anélkül hogy PV e tekintetben elferdítésre hivatkozna.
Ebből következik, hogy az ötödik jogalap harmadik részét mint részben megalapozatlant, részben pedig elfogadhatatlant el kell utasítani.
Az ötödik jogalap első részéről
–
A felek érvei
Az ötödik jogalapja harmadikként vizsgálandó első részében PV először is azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 226. pontjában elferdítette a tényeket.
Egyrészt a Törvényszék megállapította, hogy PV meg nem jelenése az orvosi vizsgálatokon orvosilag nem volt igazolt, miközben PV távolmaradását a kezelőorvosának a munkakörnyezetével való mindenfajta kapcsolat elkerülését előíró igazolásai indokolták, amely magában foglalja a Bizottság orvosi ellenőrző szolgálatát is. Ezenkívül PV szerint ezen intézmény PV otthonában is elvégezhette volna az orvosi vizsgálatot, amit nem tett meg.
Másrészt a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor elmulasztotta megállapítani, hogy nyolc, orvosi vizsgálatra szóló behívót késedelmesen továbbítottak, és azokat PV az érintett vizsgálat időpontját követően kapta meg. Ebből következik, hogy a megtámadott ítélet 220. pontjában szereplő azon értékelés, amely szerint az orvosi vizsgálatokra való különböző behívok figyelmen kívül hagyása PV‑nek tudható be, e nyolc meghívó tekintetében téves.
Másodszor, a 2014. június 27‑i és október 10‑i orvosi szakvélemények, amelyek szerint PV visszatérhetett a munkába, valószínűleg a Tolmácsolási Főigazgatóságtól kapott utasítások eredményei, és a PV‑t ért lelki zaklatásban való aktív részvételnek, valamint az etikai szabályoknak és az elővigyázatosság elvének a megsértését jelentik.
Ezenkívül PV szerint a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni a Bizottság orvos szakértője által adott szakvéleményeket érintő szabálytalanságokat. Ezek az orvosi szakvélemények ugyanis intellektuális okirat‑hamisításnak minősülnek. Egyrészt azt tartalmazzák, hogy PV távolmaradása jogosulatlan volt, miközben PV a kezelőorvosa által kiállított keresőképtelenségi igazolásokat mutatott be. Másrészt e szakvélemények nem alapulnak semmilyen orvosi vizsgálaton. Az orvosi vizsgálat hiánya ráadásul egy jövőbeni időpontig megfosztja a jogellenes távolmaradás megállapítását minden jelentőségétől, mivel az ilyen megállapítás nem a munkaképesség értékelésén alapul.
Harmadszor, a Törvényszék elferdítette a tényeket azáltal, hogy nem állapította meg a független orvosok listájának hiányát, amely listát a személyzeti szabályzat 59. cikke (6) bekezdésének megfelelően kellett volna elkészíteni.
A Bizottság szerint az ötödik jogalap első részét el kell utasítani.
–
A Bíróság álláspontja
Elöljáróban, mivel PV azzal érvel, hogy a Törvényszék a kezelőorvosa igazolásainak téves értelmezésével elferdítette a bizonyítékokat, meg kell jegyezni, hogy bár a bizonyítékok elferdítése megnyilvánulhat valamely dokumentumnak a tartalmával ellentétes értelmezésében, a bizonyítékok elferdítésének megállapításához nem elegendő annak bizonyítása, hogy e dokumentum a Törvényszék által elfogadott értelmezéstől eltérően is értelmezhető. Ebből a szempontból azt szükséges bizonyítani, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte e dokumentum észszerű értékelésének korlátait, különösen azáltal, hogy e dokumentumot a szövegével ellentétesen értelmezte (2021. február 25‑iDalli kontra Bizottság ítélet,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
,
139.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig, noha nem kizárt, hogy a PV által benyújtott orvosi igazolásokat, amelyek – ahogyan azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 219. pontjában megállapította – azt írták elő, hogy PV kerülje a „munkakörnyezettel való bármilyen kapcsolatot […] egy második burnout elkerülése érdekében”, úgy lehet értelmezni, hogy a kezelőorvosa szerint PV nem köteles alávetni magát a Bizottság által szervezett orvosi vizsgálatnak, ez nem változtat azon, hogy a Törvényszék nem lépte nyilvánvalóan túl a dokumentum észszerű értékelésének korlátait amikor e 219. pontban megállapította, hogy az orvosi szolgálat nem PV munkakörnyezete, ezért ezen orvosi igazolások nem jogosítják fel PV‑t arra, hogy ne vesse alá magát a Bizottság által szervezett orvosi vizsgálatnak.
Az említett dokumentumok elferdítésére alapított érvelést tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodszor azon kifogásokat illetően, amelyekkel PV egyrészt azt rója fel a Bizottságnak, hogy nem szervezett orvosi vizsgálatot PV otthonába, bizonyos orvosi vizsgálatokra való behívókat késedelmesen küldött meg, és állítólag utasításokat adott a Bizottság orvos szakértőjének bizonyos orvosi szakvélemények kidolgozására, másrészt pedig arra hivatkozik, hogy a független orvosok listája nem létezik, e kifogásokat a Bíróságnak a jelen ítélet 84. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatával összhangban mint elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel PV azokat nem terjesztette elő a Törvényszék előtt.
Harmadszor, mivel a megtámadott ítélet 114. pontja ellen irányuló azon kifogást, amely szerint az orvos szakértő meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzése nem minősül sérelmet okozó aktusnak, a Bíróság a jelen ítélet 115. pontjában mint megalapozatlant elutasította, a meg nem jelenésre vonatkozó feljegyzések ellen irányuló kifogásokat mint hatástalanokat mindenképpen el kell utasítani.
Következésképpen az ötödik jogalap első részét mint részben megalapozatlant és részben elfogadhatatlant el kell utasítani.
Ebből következően az ötödik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A hatodik jogalapról
A felek érvei
Hatodik jogalapjával PV először is azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette az iratanyagban foglaltakat, amikor a megtámadott ítélet 237. pontjában megállapította, hogy a közigazgatási panasz és az azt követő kereset összhangjára vonatkozó szabályt nem tartották tiszteletben a nemteljesítésre vonatkozó kifogás belga jog szerinti elvének megsértésére vonatkozó jogalap tekintetében, noha e jogalapot az R/413/17. sz. panaszban felhozták.
Másodszor, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen ítélet 239. pontjában úgy ítélte meg, hogy a nemteljesítésre vonatkozó kifogás belga jog szerinti elve a jelen ügyben nem alkalmazható. PV azt állítja, hogy ez az elv általános jelleggel alkalmazandó a kölcsönösségen alapuló viszonyokban.
Harmadszor, a Törvényszék az említett ítélet 241. pontjában „elferdítette” az események időbeli sorrendjét amikor elutasította azon érvelést, melynek alátámasztására PV az említett elvre hivatkozott. A Törvényszék ugyanis ugyanezen ítélet 240. pontjában megállapította, hogy PV a Fordítási Főigazgatóságra való visszatérése megtagadásának igazolása érdekében olyan határozatra hivatkozott, amelyet e megtagadást követően hoztak, miközben a PV által ennek érdekében hivatkozott esemény megelőzte az említett megtagadást.
A Bizottság álláspontja szerint a hatodik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is a Törvényszék által a megtámadott ítélet 239. pontjában állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazást illetően meg kell állapítani, hogy a Törvényszék helyesen mondta ki e 239. pontban, hogy a nemteljesítésre vonatkozó kifogás belga jog szerinti elve nem alkalmazható a tisztviselő és az intézménye közötti viszonyokban.
A tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszony ugyanis a személyzeti szabályzaton alapul. Következésképpen e viszonyra az uniós jog az irányadó. A nemteljesítésre vonatkozó kifogás belga jog szerinti elve azonban a belga polgári jog egyik elve, amelyet PV szerint alkalmazni kell a szerződéses jogviszonyokban. E körülmények között az alkalmazandó uniós jogi rendelkezésekben szereplő kifejezett utalás hiányában nem állapítható meg, hogy ez az elv alkalmazandó a tisztviselő és az intézménye közötti munkaviszonyra.
Ezen érvet tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodszor, a fenti megfontolásokra tekintettel, még ha feltételezzük is, hogy egyrészt a Törvényszék elferdítette az iratanyagban foglaltakat annak megállapításával, hogy PV nem hivatkozott a nemteljesítésre vonatkozó kifogás belga jog szerinti elvének megsértésére vonatkozó jogalapra az R/413/17. sz. panaszában, másrészt pedig, hogy a Törvényszék „elferdítette” az események időbeli sorrendjét, az ilyen hibáknak nincs hatása az említett elv megsértésére vonatkozó jogalapnak a megtámadott ítélet 241. pontjában történő elutasítására.
Ennélfogva PV‑nek az iratanyagban foglaltak elferdítésére és az események időbeli sorrendjének elferdítésére alapított érvelése mindenképpen hatástalan.
Következésképpen a hatodik jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A hetedik jogalapról
A felek érvei
Hetedik jogalapjával PV egyrészt azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a PMO 2016. szeptember 21‑i előzetes tájékoztató levelét, amikor a megtámadott ítélet 20. pontjában megállapította, hogy az e levélben szereplő tartozás összege 42704,74 euró, míg a T‑786/16. sz. ügyben az elsőfokú eljárásban benyújtott keresetlevélhez csatolt táblázatból kitűnik, hogy e tartozás összege 58837,20 euró volt.
Másrészt a Törvényszék elferdítette a tényeket azáltal, hogy elmulasztotta figyelembe venni e táblázat csalárd jellegét, amely nem létező adósságokat tartalmaz. PV e tekintetben azt állítja, hogy a PMO megsértette a Charta 41. cikkében és a személyzeti szabályzat 25. cikkében előírt indokolási kötelezettségét azzal, hogy semmilyen igazoló iratot nem nyújtott be az ezen adósságok rendezése során elvégzett, illetményből való levonás alátámasztására. Egyébiránt az illetményből való levonásra vonatkozó 2016. szeptember 15‑i határozaton hamis aláírás szerepel, aminek a Törvényszéket a
fraus omnia corrumpit
elv alkalmazására kellett volna vezetnie. Ezen elferdítések alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 165. és 206. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az adósságokat szabályszerűen állapították meg, miközben az 58837,20 euró összegű teljes adósság szabálytalanságokon alapult.
PV e tekintetben a védelemhez való jogának megsértésére is hivatkozik, mivel nem volt lehetősége e tartozások vitatására, mivel a PMO megsértette indokolási kötelezettségét.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a hetedik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is a PMO 2016. szeptember 21‑i előzetes tájékoztató levelének állítólagos elferdítését illetően emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ítélet 134. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, noha a bizonyítékok elferdítése megnyilvánulhat valamely dokumentumnak a tartalmával ellentétes értelmezésében, az ilyen elferdítés megállapításához nem elegendő annak bizonyítása, hogy e dokumentum a Törvényszék által elfogadott értelmezéstől eltérően is értelmezhető. Ebből a szempontból azt szükséges bizonyítani, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte e dokumentum észszerű értékelésének korlátait, különösen azáltal, hogy e dokumentumot a szövegével ellentétesen értelmezte.
A jelen ügyben a PMO 2016. szeptember 21‑i előzetes tájékoztató levele, amelyet a T‑786/16. sz. ügyben benyújtott keresetlevélhez csatoltak, és amelyre a Törvényszék a megtámadott ítélet 20. pontjában hivatkozik, 42704,74 euró összegű tartozást említ. Továbbá ugyanez összeg szerepel az említett levélhez csatolt, az elsőfokú keresetlevélhez szintén mellékelt táblázatban a „Fennmaradó összeg” című oszlopban.
Ennélfogva a Törvényszék által a megtámadott ítélet 20. pontjában tett megállapítás, amely szerint az ugyanezen levélben szereplő tartozás összege 42704,74 eurót tesz ki, nem tűnik nyilvánvalóan pontatlannak a PV által benyújtott táblázatra tekintettel.
PV‑nek az e táblázat elferdítésére alapított érvét ezért mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodszor az említett táblázat csalárd jellegére és PV védelemhez való jogának megsértésére vonatkozó érvek a Bíróságnak a jelen ítélet 84. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően elfogadhatatlanok, mivel azokat nem hozták fel a Törvényszék előtt.
Ami PV azon állítását illeti, amely szerint a Törvényszéknek alkalmaznia kellett volna a
fraus omnia corrumpit
elvét az illetményből való levonásra vonatkozó 2016. szeptember 15‑i határozaton szereplő állítólagosan hamis aláírás miatt, azt a jelen ítélet 84–86. pontjában kifejtett indokok miatt mint megalapozatlant el kell utasítani a CMS 17/025 fegyelmi eljárást illetően, és mint elfogadhatatlant el kell utasítani a fellebbezés hetedik jogalapja keretében hivatkozott többi vitatott aktust illetően.
Ennélfogva PV arra alapított érvelését, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 165. és 206. pontjában tévesen alkalmazta a jogot a PV által a hetedik jogalap keretében hivatkozott elferdítések miatt, mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ebből következik, hogy a hetedik jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvei
Hetedikként vizsgálandó negyedik jogalapjával PV először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 6., 8., 17., 20., 54., 147., 162., 163., 164., 166., 173., 205., 206., 242. és 246. pontjában elferdített és „eltorzított” több olyan bizonyítékot, amelyek alapján a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a lelki zaklatás nem nyert bizonyítást.
PV elsősorban azt rója fel a Törvényszéknek, hogy nem tett említést a Költségvetési Főigazgatóságon 2010 júliusa és 2011 decembere között őt ért lelki zaklatásról, amelyet a pszichiáterének szakértői véleményei bizonyítottak.
Másodsorban a Törvényszéknek figyelembe kellett volna vennie azt a körülményt, hogy a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság jóváhagyta és javasolta a PV által a Tolmácsolási Főigazgatósághoz való beosztása idején igénybe vett bizalmi személy által ajánlott távoltartási intézkedéseket, valamint azt, hogy ez utóbbi főigazgatóság megtagadta azok végrehajtását.
Harmadsorban, a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor a megtámadott ítélet 242. pontjában úgy ítélte meg, hogy a PV‑t ért lelki zaklatással kapcsolatos, a PV által a beadványaiban hivatkozott tényeket a tanúk nem támasztották alá, noha PV bemutatta két korábbi munkatársának tanúvallomását, amelyek megerősítették e tényeket.
Negyedsorban, a Törvényszék „eltorzította” PV kijelentéseit, amikor többek között ezen ítélet 6., 17., 20. és 54. pontjában PV állításaival kapcsolatban a „feltéve” vagy „állítólagosan” kifejezéseket használta, ily módon azt sugallva, hogy ezek az állítások tévesek vagy rosszhiszeműek.
Ugyanez vonatkozik az említett ítélet 166. pontjában szereplő azon értékelésre, amely szerint a Tolmácsolási Főigazgatóságon belül semmiféle lelki zaklatás nem nyert bizonyítást.
Ötödsorban a Törvényszék „eltorzította” a PV által benyújtott orvosi jelentések tartalmát, amikor ugyanezen ítélet 164. pontjában megállapította, hogy ezen orvosi jelentések nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy PV zavarai lelki zaklatásból erednek.
Ugyanez vonatkozik a megtámadott ítélet 205. pontjában szereplő megállapításra, amely szerint PV semmilyen bizonyítékkal nem szolgált a Tolmácsolási Főigazgatóságon belüli állítólagos lelki zaklatásra vonatkozóan.
Hatodsorban a Törvényszék szándékosan figyelmen kívül hagyta a PV‑t a Fordítási Főigazgatóságon ért lelki zaklatásra vonatkozó többi bizonyítékot, többek között az egyik érintett személy beismerését, valamint a belga vizsgálóbíró azon döntését, hogy e személyt gyanúsítottnak tekinti, ami alapján a Törvényszék ezen ítélet 173. pontjában tévesen állapította meg, hogy a PV által hivatkozott lelki zaklatást megvalósító tényeket nem bizonyították jogilag megkövetelt módon.
Ugyancsak a tények elferdítésére került sor az említett ítélet 163. pontjában, amelyben a Törvényszék megállapította, hogy PV kezelőorvosának orvosi jelentései önmagukban nem bizonyítják a lelki zaklatás fennállását, és ugyanezen ítélet 206. pontjában, amelyben a Törvényszék kimondta, hogy PV nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely alapján arra lehetne következtetni, hogy a Tolmácsolási Főigazgatóságon bármilyen lelki zaklatás érte, sem pedig azt, hogy a megtámadott határozatok elfogadásához vezető jogosulatlan távolmaradás az ilyen zaklatás következménye lett volna.
Hetedsorban, a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 8. és 162. pontjában figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy a PV által kért távoltartási intézkedések meghozatalának megtagadásával szemben benyújtott panaszt elutasító határozat a Tolmácsolási Főigazgatóság információ‑visszatartásán alapul, mivel e távoltartási intézkedések alkalmazásának e főigazgatóság általi megtagadására a zaklatás hiányát megállapító belső vizsgálati jelentés megszövegezése előtt került sor.
Ezenkívül a Törvényszék nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor ezen ítélet 162. pontjában megállapította, hogy a 2014. december 23‑án benyújtott segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat jogerőre emelkedett. A zaklatás ugyanis olyan helytelen magatartásnak minősül, amely tartós jelleggel nyilvánul meg, így nem feltétlenül fejeződik be a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat meghozatalának időpontjában.
Nyolcadsorban, a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor az említett ítélet 147. pontjában megállapította, hogy PV nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely arra engedne következtetni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság megkövetelte az állítólagos zaklatók ártó szándékának bizonyítását, noha ezt a körülményt a PV által 2019. december 12‑én átvett levél is igazolta.
Egyébiránt a Törvényszék elferdítette a valóságot, amikor a megtámadott ítélet 246. pontjában megállapította, hogy bizonyos magatartások, még ha helytelennek tűnnek is, nem elegendőek ahhoz, hogy zaklatásnak minősüljenek.
Másodszor a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a PV által a lelki zaklatás alátámasztása érdekében előterjesztett bizonyítékokra tekintettel nem ismerte el, hogy a beosztás megváltoztatása iránti kérelmek és a vitatott segítségnyújtás iránti kérelmek elutasítása sérti a Charta 1., 3., 4. és 31. cikkét, valamint a személyzeti szabályzat 1e. és 12a. cikkét.
Harmadszor, a Törvényszéknek meg kellett volna semmisítenie a PV által benyújtott segítségnyújtás iránti kérelmek elutasítását a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontjában biztosított meghallgatáshoz való jogának megsértése miatt. Ha ugyanis PV‑t meghallgatták volna, bemutathatta volna a Tolmácsolási Főigazgatóságon őt ért lelki zaklatásra vonatkozó vizsgálatok eredményeit, ami arra indíthatta volna a kinevezésre jogosult hatóságot, hogy távoltartási intézkedéseket fogadjon el.
A Bizottság úgy véli, hogy a negyedik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is a PV által a negyedik jogalap keretében hivatkozott elferdítéseket és „eltorzításokat” kell megvizsgálni.
E tekintetben elsősorban, ami PV azon érvelését illeti, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletben elmulasztotta megemlíteni a PV‑t a Költségvetési Főigazgatóságon állítólagosan ért zaklatást, meg kell állapítani egyrészt, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 150. pontjában megállapította, hogy PV azt állítja, hogy 2008. szeptember 1‑je óta folyamatosan zaklatás folyt vele szemben, és hogy három különböző főigazgatóságon – amelyek között, mint az ítélet 3. és 4. pontjából kitűnik, szerepel a Költségvetési Főigazgatóság is, amelyhez PV a 2009. október 1. és 2013. március 31. közötti időszakban tartozott – a lelki zaklatás különböző, egymástól elkülönülő időszakainak volt kitéve.
Másrészt az említett ítélet 155. pontjából – amelyet a fellebbezésben nem kifogásoltak – kitűnik, hogy PV azon állítása, miszerint felettesei részéről lelki zaklatás érte, nem elegendő annak megállapításához, hogy az e személyek által elfogadott összes jogi aktus jogellenes, és hogy e jogellenesség megállapításához szükséges volt, hogy PV bizonyítsa a lelki zaklatást megvalósító cselekedeteknek az egyes vitatott határozatok tartalmára gyakorolt hatását.
Márpedig a megtámadott ítélet 129. és 130. pontjában említett vitatott aktusok egyikét sem azon időszakban fogadták el, amikor PV a Költségvetési Főigazgatóságon dolgozott.
A Törvényszék tehát hallgatólagosan, de szükségszerűen úgy ítélte meg, hogy PV nem bizonyította a Költségvetési Főigazgatóságon belüli állítólagos zaklatás hatását az általa benyújtott megsemmisítés iránti keresetek vizsgálatára. Ennélfogva nem róható fel a Törvényszéknek, hogy nem állapította meg az e főigazgatóságon belüli lelki zaklatás fennállását.
Másodsorban, ami a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságnak a PV által a Tolmácsolási Főigazgatósághoz való beosztása idején igénybe vett bizalmi személy által ajánlott távoltartási intézkedésekkel kapcsolatos állásfoglalását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak a jelen ítélet 78. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően, amikor a tények vagy bizonyítékok Törvényszék általi elferdítésére hivatkozik, a fellebbezőnek pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket az értékelése során ezen elferdítéshez vezették.
Márpedig meg kell állapítani, hogy PV az érvelése keretében nem jelöl meg a Törvényszék által a megtámadott ítéletben tett olyan megállapítást, amelyet a PV által hivatkozott irat alapján a tények vagy bizonyítékok elferdítése érintene, így ezt az érvelést mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
Harmadsorban, a Tolmácsolási Főigazgatóságon belüli állítólagos lelki zaklatást illetően PV több olyan iratra hivatkozik, amelyeket első fokon terjesztettek elő.
Mindazonáltal ezen iratokra hivatkozva, amelyeket a Törvényszék a megtámadott ítéletben állítólag figyelmen kívül hagyott, PV nem a Törvényszék által a megtámadott ítélet 173. pontjában elkövetett elferdítést vagy téves jogalkalmazást kívánja bizonyítani, hanem e bizonyítékok újbóli értékelését kéri a Bíróságtól, ami nem tartozik annak hatáskörébe.
Negyedsorban, azon kifogás alátámasztása érdekében, amely szerint a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor a megtámadott ítélet 147. pontjában elutasította azon állítást, amely szerint a kinevezésre jogosult hatóság megkövetelte az állítólagos zaklatók ártó szándékának bizonyítását, PV egy olyan levélre hivatkozik, amelyet állítása szerint 2019. december 12‑én kapott meg. Mivel azonban ezt a levelet nem nyújtották be a Törvényszékhez, e kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ötödsorban, ami a Törvényszék által a megtámadott ítélet 242. pontjában a tények elferdítésére vonatkozó érvet illeti, azt mindenesetre mint hatástalant el kell utasítani.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából ugyanis kitűnik, hogy a Törvényszék valamely határozatában a teljesség kedvéért kifejtett indokok ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, ezért azok hatástalanok (2019. október 2‑iCrédit mutuel Arkéa kontra EKB ítélet,
C‑152/18 P és C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
,
68.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig, mivel a Törvényszék a megtámadott ítélet 135–241. pontjában elutasította a PV által a megsemmisítés iránti keresetének alátámasztására felhozott összes jogalapot, az ezen ítélet 242. pontjában szereplő állítások nem kérdőjelezhetik meg ezen elutasítást. Következésképpen ezeket az állításokat a teljesség kedvéért kifejtett indokoknak kell tekinteni.
Hatodsorban, PV azon érve, hogy a Törvényszék PV állításaival kapcsolatban a „feltéve” vagy „állítólagosan” kifejezéseket használta, az említett ítélet téves értelmezésén alapul, mivel e kifejezések használata kizárólag annak pontosítására irányul, hogy az e kifejezésekhez kapcsolódó elemek állításoknak minősülnek, anélkül hogy bármilyen értékelést tartalmazna azok megalapozottságát vagy az állítást tevő személy jóhiszeműségét illetően. Ennélfogva ezt az érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ami PV‑nek a Tolmácsolási Főigazgatóság állítólagos információ‑visszatartására, valamint a meghallgatáshoz való jogának megsértésére vonatkozó érveit illeti, mivel ezeket az érveket első fokon nem hozták fel, azokat a Bíróságnak a jelen ítélet 84. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
Hetedsorban, ami a megtámadott ítélet 163., 164., 166., 205., 206. és 246. pontját érintő állítólagos elferdítéseket illeti, elegendő megállapítani, hogy PV nem bizonyította, hogy a tényeknek vagy bizonyítékoknak a Törvényszék által e pontokban elvégzett értékelése nyilvánvalóan tévesnek mutatkozik.
Nyolcadsorban, ami a Törvényszék által a megtámadott ítélet 162. pontjában elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára vonatkozó érvet illeti, meg kell állapítani, hogy az említett ítélet 163–165. pontjában kifejtett indokok, amelyeket – ahogyan az a jelen ítélet 161. és 195. pontjában megállapításra került – PV a fellebbezésében nem vitatott eredményesen, elegendőek ahhoz, hogy igazolják a megtámadott ítélet 173. pontjában szereplő azon értékelést, amely szerint PV nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon a Tolmácsolási Főigazgatóság ezen egységénél az állítólagos lelki zaklatást megvalósító tényeket.
Következésképpen az ezen ítélet 162. pontjában kifejtett indok, amely ugyanezen értékelés alátámasztására irányul, az említett ítélet 163–165. pontjához képest mellékes.
Következésképpen PV‑nek az ugyanezen ítélet 162. pontjára vonatkozó érvelése a jelen ítélet 191. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően hatástalan.
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikkből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkéből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkéből következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (2022. szeptember 29‑iABLV Bank kontra CRU,
C‑202/21 P
,
EU:C:2022:734
,
34.
pont és az idézett ítélkezési gyakorlat).
Nem felel meg e követelményeknek és elfogadhatatlannak kell nyilvánítani azt a jogalapot, amelynek érvelése nem kellően egyértelmű és pontos ahhoz, hogy lehetővé tegye a Bíróság számára a jogszerűségi felülvizsgálat elvégzését, különösen azért, mert a jogalap alapjául szolgáló alapvető elemek nem tűnnek ki kellően összefüggően és érthető módon a fellebbezés szövegéből, amely e tekintetben homályosan és kétértelműen van megfogalmazva (2022. március 3‑iWV kontra EKSZ ítélet,
C‑162/20 P
,
EU:C:2022:153
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy PV azon érvelése, amely szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az áthelyezések és a segítségnyújtás iránti kérelmek elutasítása a Charta 1., 3., 4. és 31. cikke, valamint a személyzeti szabályzat 1e. és 12a. cikke megsértésének minősül, nem tartalmaz pontos információkat a megtámadott ítélet azon pontjaira vonatkozóan, amelyek esetlegesen téves jogalkalmazáson alapulnak. Ezenkívül PV nem jelöli meg azokat a jogi érveket, amelyek konkrétan alátámasztják ezt az érvelést, amelyet ennélfogva elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A nyolcadik jogalapról
A felek érvei
Nyolcadik jogalapjával PV elsősorban azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 81. pontjában a kinevezésre jogosult hatóság által PV és a Bizottság tartozásai között elvégzett beszámításra támaszkodott. A PV beosztásából való eltávolításáról szóló 2016. július 26‑i határozat visszavonása visszamenőleges hatállyal megszüntette a határozat valamennyi következményét, többek között a jogosulatlan távolmaradás megállapítását. Ebből következik, hogy az adósságról szóló leveleknek és az illetményéből való levonásoknak e visszavonást követően már nem volt jogi alapja, így beszámításra nem kerülhetett volna sor.
Másodsorban, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen ítélet 82. pontjában megállapította, hogy mivel a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozatot visszavonták, és annak pénzügyi hatásait a keresetlevélnek a T‑786/16. sz. ügyben történő benyújtását megelőzően semlegesítették, az e határozat megsemmisítése iránti kérelem tárgytalan.
A kinevezésre jogosult hatóság ugyanis nem kompenzálta az említett határozat pénzügyi következményeit, mivel ehhez arra lett volna szükség, hogy PV vagyoni és nem vagyoni kártérítésben részesüljön.
A Bizottság szerint a nyolcadik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is a Törvényszék által a megtámadott ítélet 81. pontjában állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazást illetően rá kell mutatni, hogy a PV‑nek felrótt távolmaradás szabálytalansága nem minősül a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozat egyik joghatásának. Ennélfogva, ellentétben PV állításával, e határozat visszavonása nem eredményezheti e távolmaradás igazolását. Ebből következik, hogy a Törvényszék által e 81. pontban elkövetett téves jogalkalmazásra alapított érv megalapozatlan.
Másodszor, PV arra vonatkozó érvelését illetően, hogy a Törvényszék ezen ítélet 82. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, meg kell állapítani, hogy a Törvényszék ugyanebben a pontban azt is megállapította, hogy a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozatot visszavonták, és hogy ennélfogva PV‑nek többé nem fűződik érdeke az említett határozattal szembeni eljáráshoz. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy a Törvényszék e 82. pontban tévesen vélte úgy, hogy a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozat pénzügyi hatásait a keresetlevélnek a T‑786/16. sz. ügyben történő benyújtását megelőzően semlegesítették, az ilyen hiba nem kérdőjelezheti meg a Törvényszéknek az említett ítélet 85. pontjában szereplő azon értékelését, amely szerint az e határozat megsemmisítése iránti kérelem elfogadhatatlan. Ezt az érvet tehát mint mindenképpen hatástalant el kell utasítani.
Következésképpen a negyedik jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A kilencedik jogalapról
A felek érvei
Kilencedik jogalapjával PV elsősorban azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor a megtámadott ítélet 25. pontjában megállapította, hogy 2017 júliusában munkaviszonyt létesített egy magánjogi munkáltatóval, noha e munkaviszony 2017. június 26‑án kezdődött. Ez az elferdítés lehetővé tette a Törvényszék számára annak figyelmen kívül hagyását, hogy az említett munkaviszony a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozat visszavonását megelőzően kezdődött.
Másodsorban, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen ítélet 170. pontjában megállapította, hogy PV‑nek a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozat visszavonását követően vissza kell térnie a Tolmácsolási Főigazgatósághoz. PV visszahelyezése ugyanis új munkaviszony létesítését feltételezte volna, mivel PV e határozat visszavonása előtt egy másik munkáltatónál állt munkába, ami azt jelenti, hogy az e főigazgatósághoz való visszahelyezése előtt be kell szerezni a beleegyezését. Márpedig PV nem járult hozzá e visszahelyezéshez.
Egyébiránt a Bizottság nem térítette meg az amiatt keletkezett munkabérveszteséget, hogy PV a beosztásából való eltávolítását követően álláskereső volt, ami lehetővé tette volna PV számára a belga jog szerinti nemteljesítésre vonatkozó kifogás elvének alkalmazását. Ráadásul PV nem rendelkezett az azon új munkaköre ellátásához szükséges műszaki ismeretekkel, amelybe beosztották. A Törvényszék azon megállapítása, amely szerint PV‑nek a beosztásból való eltávolítás visszavonását követően vissza kellett térnie a Tolmácsolási Főigazgatóságra, ily módon sérti a Charta 15. cikkét is.
Harmadsorban, a Törvényszék elferdítette a tényeket, amikor elmulasztotta megemlíteni, hogy PV panaszt nyújtott be a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozattal szemben.
A Bizottság szerint a kilencedik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Először is a megtámadott ítélet 25. pontjában szereplő, az elsőfokú eljárásban benyújtott keresetlevelek elferdítésére vonatkozó kifogást illetően meg kell állapítani, hogy PV a T‑786/16. sz. ügyben benyújtott keresetlevelének 131. pontjában és a T‑224/18. sz. ügyben benyújtott keresetlevelének 23. pontjában pontosította, hogy mivel 2017 júliusában másik munkaviszonyt létesített, nem térhet vissza a Tolmácsolási Főigazgatóságra. PV tehát nem róhatja fel érvényesen a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 25. pontjában megismételte ezt az állítást. Az elferdítésre vonatkozó ezen kifogás tehát nem megalapozott.
Másodszor, ami a Törvényszék által ezen ítélet 170. pontjában állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazást illeti, mivel egy jogi aktus visszavonása ezen aktus joghatásainak megszűnésével jár, a Törvényszék e 170. pontban helyesen állapította meg, hogy a beosztásból való eltávolításról szóló 2016. július 26‑i határozat visszavonását követően PV teljes jogú tisztviselő volt az e jogálláshoz kapcsolódó jogokkal és kötelezettségekkel.
Ennélfogva a PV arra vonatkozó érvelését, hogy a Törvényszék az említett 170. pontban tévesen alkalmazta a jogot, mint megalapozatlant el kell utasítani.
Harmadszor, PV‑nek a beosztásból való eltávolításról szóló 2019. október 21‑i határozattal szemben benyújtott panasz megemlítésének elmulasztására vonatkozó érvelése a jelen ítélet 199. és 200. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően elfogadhatatlan, mivel nem jelöli meg, hogy e mulasztás mennyiben minősül a tények elferdítésének.
Ebből következik, hogy a kilencedik jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
A tizedik jogalapról
A felek érvei
Tizedik jogalapjával PV másodlagosan azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette a kereseten túlterjeszkedő határozathozatal tilalmát, amikor a megtámadott ítélet 246. pontjának utolsó mondatában olyan kérdésről határozott, amelyet nem terjesztettek elé.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a tizedik jogalapot el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Az uniós bíróságok előtti eljárásra irányadó szabályokból, így különösen az Európai Unió Bírósága alapokmányának 21. cikkéből, valamint a Törvényszék eljárási szabályzatának 76. cikkéből és 84. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a jogvita terjedelmét főszabály szerint a felek határozzák meg és határolják körül, és az uniós bíróság nem határozhat a kereseten túlterjeszkedően. Így, mivel a jogszerűséget vizsgáló bíróság nem terjeszkedhet túl a kereseti kérelmen, az általa kimondott megsemmisítés nem lehet tágabb, mint amelyet a felperes kért (2022. december 22‑iParlament kontra Moi ítélet,
C‑246/21 P
, nem tették közzé,
EU:C:2022:1026
,
55.
és
56.
pont).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Törvényszék elutasította a keresetet, tehát nem határozott megsemmisítésről, ennélfogva nem határozhatott a kereseten túlterjedően.
Ezenkívül, mivel a Törvényszék a megtámadott ítélet 135–241. pontjában elutasította a PV által a megsemmisítés iránti keresete alátámasztására felhozott összes jogalapot, az ezen ítélet 246. pontjának utolsó mondatában szereplő állításokat a teljesség kedvéért kifejtett indokoknak kell tekinteni.
Következésképpen a második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel PV pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeinek viselésén felül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
A Bíróság PV‑t kötelezi a saját költségein felül az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.