CELEX: 62017TJ0193
Europos Sąjungos prekių ženklas
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Erdvinis Europos Sąjungos prekių ženklas
Klubo protezo dalies forma
Klubo protezo dalį vaizduojantis vaizdinis Europos Sąjungos prekių ženklas
Rausvo atspalvio Europos Sąjungos prekių ženklas
Prašymų pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimas ir procedūrų dėl registracijos pripažinimo negaliojančia nutraukimas
Prekių ženklo savininko ieškiniai dėl sprendimų nutraukti procedūras panaikinimo
Apeliacijos nepriimtinumas Apeliacinėje taryboje
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 59 straipsnis (dabar
Reglamento (ES) 2017/1001 67 straipsnis)

Ieškovė
Ceramtec GmbH
yra šių Europos Sąjungos prekių ženklų savininkė:
–
erdvinio prekių ženklo Nr. 10214179, kuris yra rausvos spalvos
Pantone 677 C
:
–
vaizdinio prekių ženklo Nr. 10214112, kuris yra rausvos spalvos
Pantone 677 C
:
–
ir prekių ženklo Nr. 10214195, kuris yra rausvos spalvos
Pantone 677 C
:
Šiuos prekių ženklus Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba (EUIPO) įregistravo atitinkamai 2013 m. birželio 20 d., balandžio 12 d. ir kovo 26 d., remdamasi skiriamuoju požymiu, įgytu dėl naudojimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklų, prekėms, kurios priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 10 klasės ir kurios atitinka tokį aprašymą: „Keraminės dalys osteosintezės implantams, sąnarių paviršiaus pakaitalai, kaulų tarpikliai; rutuliukai klubų sąnariams, plokštelės klubų sąnariams ir kelio sąnarių dalys; visi nurodyti produktai, skirti parduoti implantų gamintojams“.
2014 m. sausio 31 d. įstojusi į bylą šalis
C5 Medical Werks
, remdamasi 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
), su pakeitimais (pakeistas 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 154, 2017, p. 1
), pateikė EUIPO prašymus pripažinti ieškovės prekių ženklų (toliau – ginčijami prekių ženklai) registraciją negaliojančia. Šie prašymai buvo grindžiami pagrindais, nurodytais Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies a–e punktuose (dabar – Reglamento 2017/1001 7 straipsnio 1 dalies a–e punktai), kiekvieną šią nuostatą siejant su Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktu (dabar – Reglamento 2017/1001 59 straipsnio 1 dalies a punktas), taip pat – nesąžiningumu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą (dabar – Reglamento 2017/1001 59 straipsnio 1 dalies b punktas).
Įstojusi į bylą šalis pateikė prašymus pripažinti prekių ženklų registraciją negaliojančia, reaguodama į du ieškinius dėl teisių pažeidimo, kuriuos atitinkamai 2013 m. gruodžio 11 ir 13 d. remdamasi ginčijamais prekių ženklais ieškovė pateikė
Landgericht Stuttgart
(Štutgarto apygardos teismas, Vokietija) ir
Tribunal de grande instance de Paris
(Paryžiaus apygardos teismas, Prancūzija).
2016 m. balandžio 7 d. įstojusi į bylą šalis informavo EUIPO apie tai, kad 2016 m. vasario 15 d. reaguodama į Paryžiaus apygardos teismui pateiktą ieškinį dėl teisių pažeidimo ji pateikė priešieškinius dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, registracijos panaikinimo ir kad atsiima EUIPO pateiktus savo prašymus pripažinti registraciją negaliojančia, neatmetant galimybės kreiptis į teismą ateityje.
2016 m. balandžio 21 d. Anuliavimo skyrius baigė nagrinėti bylas ir priteisė iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, kurias ieškovė patyrė per procedūrą dėl prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia.
2016 m. gegužės 19 d. ieškovė pateikė tris apeliacijas dėl Anuliavimo skyriaus sprendimų, užbaigusių bylų nagrinėjimą, be kita ko, teigdama, kad įstojusiai į bylą šaliai atsisakius savo reikalavimų turėjo būti gautas ieškovės sutikimas dėl bylų užbaigimo, kad reikalavimų buvo atsisakyta vėlyvoje procedūros stadijoje ir kad iš jos atimta palankaus sprendimo dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, galiojimo galimybė. Be to, toks reikalavimų atsisakymas reiškia piktnaudžiavimą procedūra.
Trimis 2017 m. vasario 15 d. priimtais sprendimais (atitinkamai bylos R 929/2016‑4, R 928/2016‑4 ir R 930/2016‑4 (toliau – ginčijami sprendimai)) Ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė ieškovės apeliacijas kaip nepriimtinas, nusprendusi, kad 2016 m. balandžio 21 d. Anuliavimo skyriaus sprendimais buvo patenkinti ieškovės reikalavimai.
Iš esmės Apeliacinė taryba konstatavo, kad 2016 m. balandžio 21 d. Anuliavimo skyriaus sprendimai neturėjo jokių neigiamų padarinių prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, statusui ir kad jie nebuvo „sprendim[ai], kuri[e] atitinkamai šaliai] turi neigiamą reikšmę“, nes prekių ženklai nebuvo išbraukti iš EUIPO registro ir iš įstojusios į bylą šalies buvo priteistos ieškovės patirtos išlaidos.
Be to, Apeliacinė taryba nusprendė, kad prašymai leisti atsisakyti reikalavimų pateikti laikantis procedūrinių taisyklių ir kad dėl jų ieškiniai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia neteko savo dalyko. Taip pat ji nurodė, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 56 straipsnio 1 dalį (dabar – Reglamento 2017/1001 63 straipsnio 1 dalis) prekių ženklo savininkui nesuteikiama galimybės prašyti pripažinti, kad jo prekių ženklas galioja.
Be to, nė viena Reglamento Nr. 207/2009 ar 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglament[ui] (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 303, 1995, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189) (panaikinto 2017 m. gegužės 18 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2017/1430, kuriuo papildomas Reglamentas Nr. 207/2009 ir panaikinami reglamentai (EB) Nr. 2868/95 ir (EB) Nr. 216/96 (
OL L 205, 2017, p. 1
)), nuostata nepatvirtina pozicijos, kad vienai šaliai norint atsisakyti reikalavimų, tam turi būti gautas prekių ženklo, dėl kurio kilo ginčas, savininko sutikimas. Priešingi ieškovės argumentai, susiję, pirma, su teorija dėl registracijos pripažinimo negaliojančia procedūros tęsimo atsisakius ginčijamo prekių ženklo, ir, antra, su proceso teisės principų, kurie visuotinai pripažinti valstybėse narėse, t. y. principų, į kuriuos daroma nuoroda Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje (dabar – Reglamento 2017/1001 107 straipsnis), taikymu, pateikti dėl skirtingų situacijų, todėl jų neįmanoma lyginti.
Galiausiai Apeliacinė taryba konstatavo, jog įstojusios į bylą šalies pateikti prašymai pripažinti registraciją negaliojančia negalėtų būti pripažinti piktnaudžiavimu, nes šie prašymai buvo pateikti pirmiausia, o jų atsiėmimas vėlesnėje stadijoje juo labiau nereiškė piktnaudžiavimo. Apeliacinės tarybos nuomone, vienintelį „trūkumą“ susijusį su ieškovės patirtomis išlaidomis, „pataiso“ Reglamento Nr. 207/2009 85 straipsnio 3 dalis (dabar – Reglamento 2017/1001 109 straipsnio 4 dalis).
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamus sprendimus,
–
priteisti iš EUIPO arba iš įstojusios į bylą šalies, jeigu ji dalyvaus procese, bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinius,
–
priteisti iš ieškovės EUIPO patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinius,
–
priteisti iš ieškovės įstojusios į bylą šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas,
–
nurodyti ieškovei padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Savo ieškinius ieškovė grindžia dviem pagrindais: Reglamento Nr. 207/2009 59 ir 75 straipsnių (dabar – Reglamento 2017/1001 67 ir 94 straipsniai) ir Reglamento Nr. 207/2009 75 ir 83 straipsnių pažeidimu.
Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 59 ir 75 straipsnių pažeidimu
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, grindžiamos klaidingu sąvokos „sprendimas, kuris atitinkamai šaliai turi neigiamą reikšmę“ aiškinimu
Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą dėl to, kad ji klaidingai aiškino sąvoką „sprendimas, kuris atitinkamai šaliai turi neigiamą reikšmę“. Ji teigia, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į neigiamas pasekmes, kurias lėmė tai, kad nebuvo priimta galutinio sprendimo dėl esmės, kuris, įgavus jam
res judicata
galią, užkirstų kelią naujo prašymo pripažinti registraciją negaliojančia pateikimui pagal Reglamento Nr. 207/2009 56 straipsnio 3 dalį ir 100 straipsnio 2 dalį (dabar – Reglamento 2017/1001 63 straipsnio 3 dalis ir 128 straipsnio 2 dalis). Taip panaikintas ieškovės interesas tęsti procedūrą EUIPO ir neužtikrintas jos teisinis saugumas, kuris leistų sutrukdyti įstojusiai į bylą šaliai pateikti tapatų ieškinį Paryžiaus apygardos teisme.
Šiuo klausimu ieškovė remiasi, be kita ko, 2011 m. kovo 24 d. Sprendimu Ferrero / VRDT (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
,
–
punktai), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad neigiamos pasekmės, susijusios su galutinio sprendimo dėl esmės nebuvimu, atsisakius prekių ženklo, buvo reikšmingos vertinant ieškovės interesą tęsti procedūrą.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 59 straipsnio pirmą sakinį „paduoti apeliaciją gali bet kuri nagrinėjant klausimą dalyvavusi šalis, kuriai priimtas sprendimas turi neigiamą reikšmę“.
Iš šios nuostatos matyti, kad tuo atveju, kai sprendimu šalies reikalavimai tenkinami, tokia šalis negali Apeliacinei tarybai pateikti apeliacijos dėl minėto sprendimo.
Be to, iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad ieškovė turi būti suinteresuota skundžiamo akto panaikinimu (1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Antillean Rice Mills ir kt./Komisija,
T‑480/93 ir T‑483/93
,
EU:T:1995:162
,
punktas ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Metro-Goldwyn-Mayer Lion / VRDT – Moser Grupo Media (Moser Grupo Media),
T‑342/02
,
EU:T:2004:268
,
punktas). Toks interesas egzistuoja, tik jeigu akto panaikinimas savaime gali turėti teisinių pasekmių (šiuo klausimu žr. 1986 m. birželio 24 d. Sprendimo AKZO Chemie ir AKZO Chemie UK / Komisija,
53/85
,
EU:C:1986:256
,
punktą).
Ginčijamų sprendimų 12 ir 14 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad sprendimais, kuriais Anuliavimo skyrius užbaigė procedūras dėl registracijos pripažinimo negaliojančia, nebuvo padaryta žala ieškovei, nes prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, liko įtraukti į EUIPO registrą. Apeliacinė taryba taip pat teisingai nurodė, kad, atsiėmus prašymus pripažinti registraciją negaliojančia, bylos neteko dalyko, taigi nebereikėjo aiškiai įvardyti, kad šie prašymai atmetami.
Vis dėlto ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ši neatsižvelgė į „kitas neigiamas pasekmes“, neišvengiamai kilusias nutraukus procedūras. Iš tiesų ji gavo mažesnį rezultatą, palyginti su tuo, kurio siekė savo reikalavimais, nes vien galutinis sprendimas dėl esmės galėjo leisti išvengti antro tos pačios šalies prašymo pripažinti registraciją negaliojančia pateikimo Paryžiaus apygardos teismui dėl to paties prekių ženklo ir remiantis tais pačiais motyvais.
Ieškovė savo argumentus grindžia teorija dėl registracijos pripažinimo negaliojančia procedūros tęsimo atsisakius ginčijamo prekių ženklo, išplaukiančia iš 2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Ferrero / VRDT (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
,
–
punktai).
Vis dėlto ši jurisprudencija netaikytina šiuo atveju, kaip ginčijamų sprendimų 19 punkte teisingai konstatavo Apeliacinė taryba.
Priešingai nei šiose bylose, 2011 m. kovo 24 d. Sprendimas Ferrero / VRDT (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
) buvo susijęs su prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikusio asmens, o ne su ginčijamo prekių ženklo savininko procesine padėtimi. Kaip teisingai konstatavo EUIPO, minėtoje byloje buvo atsisakyta ginčijamo prekių ženklo, o ne atsiimtas prašymas pripažinti registraciją negaliojančia.
Be to, reikia pažymėti, kad byloje, kurioje priimtas 2011 m. kovo 24 d. Sprendimas Ferrero / VRDT (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
), ginčijamo prekių ženklo atsisakymas savaime nereiškė, kad ieškovės ieškinys neteko dalyko; ieškovė ir toliau liko suinteresuota tuo, kad būtų panaikintas ir skundžiamas, ir ginčijamas sprendimai, nes prekių ženklo atsisakymas ir prekių ženklo registracijos pripažinimas negaliojančia lemia skirtingas pasekmes. Europos Sąjungos prekių ženklas, kurio atsisakoma, nebeturi poveikio tik nuo tada, kai atsisakymas įregistruojamas, o Europos Sąjungos prekių ženklas, kurio registracija pripažįstama negaliojančia, bus laikomas nuo pat pradžių neturėjusiu jokio poveikio, kaip matyti iš 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) 54 straipsnio 2 dalies (kuri tapo Reglamento Nr. 207/2009 55 straipsnio 2 dalimi, o dabar yra Reglamento 2017/1001 62 straipsnio 2 dalis). Taigi ieškinys galėjo būti naudingas ieškovei (2011 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferrero / VRDT,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
,
–
punktai).
Nagrinėjamu atveju, jeigu ieškovės prašymai pripažinti registraciją negaliojančia būtų buvę atmesti, tai neturėtų jokių teisinių pasekmių ginčijamų prekių ženklų statusui, nes jie išlieka įtraukti į EUIPO registrą nuo jų registracijos datos.
Be to, reikia konstatuoti, kad ieškovė klaidingai aiškina 2011 m. kovo 24 d. Sprendimą Ferrero / VRDT (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
), kai teigia, kad toje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, jog „kitos neigiamos pasekmės“, kylančios dėl to, kad nepriimta galutinio sprendimo dėl esmės, yra svarbios vertinant suinteresuotumą pareikšti ieškinį tęsiant procedūrą. Iš tiesų Teisingumo Teismas tik nusprendė, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 28 punkte, prekių ženklas, kurio registracija pripažinta negaliojančia, bus laikomas neturėjusiu jokio poveikio nuo pat pradžių, kaip nurodyta Reglamento Nr. 40/94 54 straipsnio 2 dalyje, su visomis dėl tokio registracijos pripažinimo negaliojančia kylančiomis teisinėmis pasekmėmis.
Be to, ieškovės argumentai, kad ji yra suinteresuota tęsti procedūras dėl registracijos pripažinimo negaliojančia dėl paraleliai nacionaliniuose teismuose pradėtų procesų, prieštarauja suformuotai jurisprudencijai, pagal kurią suinteresuotumas panaikinti ginčijamą aktą turi būti atsiradęs ir egzistuojantis (žr. 1992 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo NBV ir NVB / Komisija,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją) ir vertinamas ieškinio pateikimo dieną (1963 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Forges de Clabecq / Vyriausioji valdyba,
14/63
,
EU:C:1963:60
, p. 748 ir 2015 m. kovo 25 d. Sprendimo Evropaïki Dynamiki / AESA,
T‑297/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:184
,
punktas). Jeigu suinteresuotumas, kuriuo remiasi ieškovė, susijęs su būsima teisine padėtimi, jis jau dabar turi patvirtinti realią grėsmę šiai būsimai padėčiai. Taigi, ieškovė negali remtis būsima ir neaiškia padėtimi, kad pateisintų suinteresuotumą prašyti panaikinti ginčijamą aktą (šiuo klausimu žr. 1992 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo NBV ir NVB / Komisija,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš tiesų 2016 m. balandžio 21 d. priimtų Anuliavimo skyriaus sprendimų panaikinimas nebūtinai būtų lėmęs palankaus sprendimo dėl esmės, susijusio su ginčijamų prekių ženklų galiojimu, priėmimą, o interesas, kuriuo remiasi ieškovė, susijęs su būsima ir neaiškia teisine padėtimi.
Be to, kaip Apeliacinė taryba teisingai nurodė ginčijamų sprendimų 15 punkte, klausimas, ar sprendimu nebuvo patenkinti ieškovės reikalavimai, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šį procesą, o ne į kitas procedūras ir nedarant sąsajos su kitomis procedūromis. Todėl reikia pritarti Apeliacinės tarybos argumentams, kad Europos Sąjungos prekių ženklų teismuose vykstantys kiti procesai neturi įtakos apeliacijos priimtinumo Apeliacinėje taryboje sąlygoms.
Galiausiai nereikia atsakyti į ieškovės argumentą, kad prašymų pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimas neturi
res judicata
galios vykstant procesui Paryžiaus apygardos teisme. Iš tiesų, kaip nurodė EUIPO, Apeliacinės tarybos išvados, susijusios su
res judicata
galios teorija, nurodytos papildomai ir neturi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad Anuliavimo skyriaus sprendimais buvo patenkinti ieškovės reikalavimai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 59 straipsnį.
Taigi pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, grindžiamos nepakankamu motyvavimu
Savo ieškinių 54 punkte ieškovė kelia klausimą, ar Apeliacinė taryba iš tiesų rėmėsi priimtinumo sąlyga, nurodyta Reglamento Nr. 207/2009 59 straipsnyje, kuriame vartojama sąvoka „adversely affected“ (prancūzų k. „n’ayant pas fait droit aux prétentions d’une partie“– sprendimas turi neigiamą reikšmę), kai kelis kartus vartojo žodžių junginį „negatively affected“.
Be to, ieškovė Apeliacinę tarybą kaltina tuo, kad ši nepakankamai įvertino argumentus dėl neigiamų pasekmių, kylančių dėl galutinio sprendimų dėl esmės nebuvimo.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija šiuos argumentus.
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnyje EUIPO numatyta pareiga motyvuoti savo sprendimus. Pagal jurisprudenciją šios motyvavimo pareigos apimtis atitinka SESV 296 straipsnyje įtvirtintą reikalavimą motyvuoti, pagal kurį motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai nurodyti akto autoriaus argumentus ir kuris turi dvejopą tikslą: pirma, leisti suinteresuotiesiems asmenims sužinoti priemonės priėmimo priežastis, kad jie galėtų ginti savo teises, ir, antra, leisti Europos Sąjungos teismui vykdyti sprendimo teisėtumo priežiūrą (žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Storck / VRDT,
C‑96/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2012:537
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Zuffa / VRDT (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP),
T‑118/06
,
EU:T:2009:100
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taip buvo nagrinėjamu atveju. Iš tiesų, kaip matyti iš ginčijamų sprendimų 12–16 punktų ir iš jų antraštinės dalies „Appellant not adversely affected“, žodžių junginį „negatively affected“ Apeliacinė taryba vartojo norėdama paaiškinti sąvoką „sprendimas, kuris atitinkamai šaliai turi neigiamą reikšmę“. Kadangi ieškovė turėjo galimybę pateikti savo argumentus dėl šios sąvokos ir tai padarė savo ieškinių A dalyje, reikia konstatuoti, kad ji suprato Apeliacinės tarybos ginčijamuose sprendimuose dėl to pateiktus pateisinimus.
Be to, ieškovė negali priekaištauti Apeliacinei tarybai, kad ši nepakankamai motyvavo ginčijamus sprendimus, kiek tai susiję su teisinėmis pasekmėmis, kylančiomis dėl galutinio sprendimo dėl esmės nebuvimo, nes nagrinėjamu atveju netaikytina iš jurisprudencijos išplaukianti teorija dėl registracijos pripažinimo negaliojančia procedūros tęsimo atsisakius ginčijamo prekių ženklo (2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Ferrero / VRDT,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
).
Iš to matyti, kad iš Apeliacinės tarybos pateikto motyvavimo ieškovė galėjo suprasti motyvus, kuriais buvo grindžiami ginčijami sprendimai, o Bendrasis Teismas – šiuo klausimu atlikti Apeliacinės tarybos vertinimo pagrįstumo peržiūrą.
Taigi, reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį, todėl ir visą pirmąjį pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 75 ir 83 straipsnių pažeidimu
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, grindžiamos netinkamu sąvokos „valstybėse narėse visuotinai pripažinti proceso teisės principai“ aiškinimu
Antrąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmojoje dalyje ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai aiškino Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje vartojamą sąvoką „proceso teisės principai“.
Ieškovė remiasi šiuo straipsniu darydama išvadą, kad Reglamente Nr. 207/2009 nesant nuostatų dėl vienašališko prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimo, reikėtų taikyti valstybėse narėse visuotinai pripažintą principą, pagal kurį negalima leisti atsiimti prašymo pripažinti registraciją negaliojančia negavus dėl to ginčijamo prekių ženklo savininko sutikimo, nepaisant to, kokia yra procedūros stadija.
Ieškovės teigimu, Apeliacinė taryba klaidingai netaikė Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnio remdamasi tik tuo, kad kai kuriose Sąjungos valstybėse narėse nenumatyta procedūra dėl registracijos pripažinimo negaliojančia, kurią galima būtų pradėti nacionalinėse prekių ženklų tarnybose, ir nurodė, kad teisminiuose procesuose taikomi principai negalėjo būti taikomi Apeliacinėje taryboje vykstančioms procedūroms.
Bet kuriuo atveju ginčijamo prekių ženklo savininko sutikimo visuomet reikia, kai prašymą norima atsiimti vėlesnėje procedūros stadijoje; tuo siekiama, kad prašymą atsiimanti šalis nepiktnaudžiautų procedūros nutraukimu.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje numatyta, kad jeigu šiame reglamente, Įgyvendinimo reglamente, mokesčių taisyklėse arba Apeliacinės tarybos darbo tvarkos taisyklėse nėra procedūrinių nuostatų, EUIPO atsižvelgia į valstybėse narėse visuotinai pripažintus proceso teisės principus. Ši nuostata taikoma tik procesinės teisės nuostatų spragos arba dviprasmiškumo atveju (2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Iranian Tobacco / VRDT – AD Bulgartabac (Bahman),
T‑223/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2009:481
,
punktas ir 2010 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Travel Service / VRDT – Eurowings Luftverkehrs (smartWings),
T‑72/08
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:395
,
punktas).
Konstatuotina, kad nagrinėjamu atveju šiuo klausimu yra procesinės teisės nuostatų. Ginčijamų sprendimų 18 punkte Apeliacinė taryba teisingai aiškiai remiasi Reglamento Nr. 207/2009 85 straipsnio 3 dalimi, kurioje eksplicitiškai nurodomos dėl prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimo kylančios pasekmės. Šiame straipsnyje numatyta, kad šalis, kuri atsiima prašymą pripažinti registraciją negaliojančia ir taip nutraukia bylos nagrinėjimą, turi atlyginti kitos šalies sumokėtus mokesčius ir jos patirtas išlaidas. Kaip teisingai nurodė EUIPO, tokios nuostatos įtraukimas gali būti paaiškinamas tik teisės aktų leidėjo siekiu suteikti prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimui vienašališką pobūdį.
Be to, 2009 m. birželio 16 d. Apeliacinių tarybų prezidiumo sprendime Nr. 2009‑1 dėl nurodymų procedūrų apeliacinėse tarybose šalims nėra ribojamas prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimas, tačiau jo II skyriaus „Apeliacijos priimtinumas“ 1 skirsnio „Atsiėmimas“ 3 punkte nurodyta, kad šalis gali atsiimti „prašymą dėl panaikinimo“.
Nors šie nurodymai nėra aiškiai minimi Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje, jie buvo priimti remiantis Apeliacinių tarybų darbo tvarkos taisyklėmis, į kurias daroma nuoroda Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnyje. Be to, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ginčo šalims skirti nurodymai, kurių reikia laikytis ginčo dėl prekių ženklų atveju, prilyginami Reglamentui Nr. 207/2009 ir jo Įgyvendinimo reglamentui (šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 30 d. Nutarties Fercal / VRDT,
C‑324/13 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2014:60
,
punktą).
Taigi ieškovė negali Apeliacinėje taryboje remtis nacionalinėmis heterogeninėmis nuostatomis dėl prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimo ir tuo pačiu metu nepaisyti šalims skirtų nurodymų, kurių pagal minėtų nurodymų 2 punktą jų prašoma „apdairiai laikytis siekiant užtikrinti tinkamą procedūros eigą“.
Galiausiai Gairių dėl Europos Sąjungos prekių ženklų nagrinėjimo D skyriaus „Panaikinimas“ 1 skirsnio „Su procedūra susiję klausimai“ 7.3.2 punkte aiškiai nurodyta, kad panaikinti prekių ženklą prašantis asmuo gali atsiimti prašymą bet kada per procedūrą metu ir kad EUIPO informuoja prekių ženklo savininką apie tokį atsiėmimą, nutraukia procedūrą ir priima sprendimą dėl išlaidų.
Žinoma, šios gairės nėra privalomieji teisės aktai, tačiau 2017 m. vasario 1 d. EUIPO vykdomojo direktoriaus sprendimas Nr. EX-16-7 dėl šių gairių patvirtinimo taip pat buvo priimtas remiantis Reglamentu Nr. 207/2009, būtent jo 128 straipsnio 4 dalies a punktu (dabar – Reglamento 2017/1001 157 straipsnio 4 dalies a punktas).
Darytina išvada, kad klausimas, kurį šiuo atveju ieškovė kelia savo argumentuose, yra sureglamentuotas taikomose procesinėse nuostatose, todėl nagrinėjamu atveju Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnis negali būti taikomas.
Net jeigu Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnis būtų taikomas, abejotina, ar „visuotinai pripažintus procesinės teisės principus“ galima būtų kildinti iš nacionalinės teisės nuostatų ar nacionalinės teismų praktikos, susijusių su civiliniu procesu, nes, nepaisant apeliacinių tarybų ir jų narių turimų nepriklausomumo garantijų, šios tarybos išlieka EUIPO padaliniai ir nėra teisminės institucijos (2012 m. kovo 8 d. Sprendimo Arrieta D. Gross / VRDT – International Biocentric Foundation ir kt. (BIODANZA),
T‑298/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:113
,
punktas).
Dėl ieškovės argumento, kad įstojusi į bylą šalis piktnaudžiavo procedūra, kai atsiėmė prašymus pripažinti registraciją negaliojančia vėlesnėje procedūros stadijoje ir po to, kai pateikė priešpriešinius ieškinius Paryžiaus apygardos teisme, reikia pateikti toliau nurodytas pastabas.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 56 straipsnio 1 dalies a punktą (dabar – Reglamento 2017/1001 63 straipsnio 1 dalies a punktas) absoliučiu negaliojamo pagrindu grindžiamo prašymo pripažinti registraciją negaliojančia atveju iš prašymą pateikusio asmens nereikalaujama įrodyti suinteresuotumo tokį prašymą pateikti, jeigu absoliučiais atsisakymo įregistruoti pagrindais siekiama apsaugoti bendrąjį interesą, kuriuo jie grindžiami. Taigi, VRDT vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant tik į bendruosius interesus, kuriais grindžiami Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai ir 56 straipsnio 1 dalies a punktas, ir potencialus ar realus prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikusio asmens siekiamas ekonominis interesas nėra svarbus, todėl neturi būti keliama klausimo, ar prašymą pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia pateikęs asmuo „piktnaudžiavo teise“. Iš to matyti, kad piktnaudžiavimo teise klausimas nėra svarbus pagal Reglamento Nr. 207/2009 56 straipsnio 1 dalies a punktą vykstant procedūrai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia (2014 m. birželio 19 d. Nutarties Donaldson Filtration Deutschland / ultra air,
C‑450/13 P
,
EU:C:2014:2016
,
,
ir
punktai).
A fortiori
, įstojusios į bylą šalies atlikto prašymų pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimo negalima nagrinėti kaip ketinimo „piktnaudžiauti sistema“, kaip tvirtina ieškovė.
Bet kuriuo atveju įstojusios į bylą šalies atliktas prašymų pripažinti registraciją negaliojančia atsiėmimas nesukelia jokių teisinių pasekmių ieškovei, kuri toliau lieka ginčijamų prekių ženklų savininkė. Iš tiesų ji negali reikalauti didesnės įregistruotų prekių ženklų apsaugos.
Galiausiai reikia konstatuoti, kad nei pateiktuose dokumentuose, nei per teismo posėdį ieškovė nenurodė jokių įtikinamų įrodymų, kurie galėtų patvirtinti piktnaudžiavimą teise jos atžvilgiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti antrojo pagrindo pirmą dalį kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, grindžiamos nepakankamu atsižvelgimu į nacionalinės teisės nuostatas
Antrojo pagrindo antroje dalyje ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ši apsiribojo tik procesinių nuostatų, taikomų penkiose valstybėse narėse, analize ir nepaminėjo informacijos apie kitas valstybes nares, kurią ieškovė nurodė siekdama įrodyti, kad principas, jog tam tikromis aplinkybėmis prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia negalima vienašališkai atsiimti, yra valstybėse narėse visuotinai pripažintas proceso teisės principas. Be to, Apeliacinė taryba nenurodė priežasčių, dėl kurių teismo procesų negalima lyginti su procedūromis tarnybose.
Taip Apeliacinė taryba netinkamai motyvavo savo sprendimą, netinkamai išnagrinėjo įvairiose valstybėse narėse taikomų nacionalinės teisės nuostatų formuluotes bei taikymo sritį ir netinkamai įgyvendino jai tenkančius patikros įgaliojimus.
Kadangi nagrinėjamu atveju Reglamento Nr. 207/2009 83 straipsnis netaikytinas, ieškovės argumentai dėl nepakankamo atsižvelgimo į nacionalinės teisės nuostatas yra netinkami.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti antrojo pagrindo antrą dalį, ir visą antrąjį pagrindą, taigi – ir visus ieškinius.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal EUIPO ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinius.

2.
CeramTec GmbH
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) ir
C5 Medical Werks
patirtos bylinėjimosi išlaidos.

Collins
Barents
Passer
Paskelbtas 2018 m. gegužės 3 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.