CELEX: 62019CJ0819
Trimitere preliminară
Articolele 81, 84 și 85 CE
Articolul 53 din Acordul privind SEE
Înțelegeri
Comportamente ale unor întreprinderi în sectorul transporturilor aeriene între Spațiul Economic European (SEE) și țările terțe care au avut loc sub incidența articolelor 84 și 85 CE
Acțiune în repararea prejudiciului
Competența instanțelor naționale de a aplica articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 81, 84 și 85 CE, a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (
JO 1994, L 1, p. 3
, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 7, denumit în continuare „Acordul privind SEE”), precum și a articolului 6 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 [CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Stichting Cartel Compensation (denumită în continuare „SCC”) și Equilib Netherlands BV (denumită în continuare „Equilib”), pe de o parte, și Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, SAS AB et SAS Cargo Group A/S, pe de altă parte, privind repararea unui prejudiciu care rezulta dintr‑o încălcare a articolului 81 CE pe care aceste companii aeriene ar fi săvârșit‑o.
Cadrul juridic
Regulamentele nr. 17 și nr. 141
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 et 82 CE] (
JO 1962, 13, p. 204
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), prevedea:
„Acordurile, deciziile și practicile concertate prevăzute la articolul [81] alineatul (1) [CE], existente la data intrării în vigoare a prezentului regulament și în favoarea cărora persoanele interesate doresc să se prevaleze de dispozițiile articolului [81] alineatul (3) [CE], trebuie notificate Comisiei înainte de 1 august 1962.”
Potrivit articolului 6 din acest regulament:
„(1)   În cazul în care Comisia adoptă o decizie de aplicare a articolului [81] alineatul (3) [CE], aceasta indică data de la care decizia produce efecte. Această dată nu poate fi anterioară datei notificării.
(2)   A doua teză a alineatului (1) nu se aplică acordurilor, deciziilor și practicilor concertate menționate […] la articolul 5 alineatul (1) și care au fost notificate în termenul prevăzut de această din urmă dispoziție.”
Articolul 1 din Regulamentul nr. 141 al Consiliului din 26 noiembrie 1962 privind exceptarea sectorului transporturilor de la aplicarea Regulamentului nr. 17 (
JO 1962, 124, p. 2751
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1002/67/CEE al Consiliului din 14 decembrie 1967 (
JO 1967, 306, p. 1
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 141”), prevedea:
„Regulamentul nr. 17 nu se aplică acordurilor, deciziilor și practicilor concertate în sectorul transporturilor care au ca obiect sau ca efect fixarea prețurilor și a condițiilor de transport, limitarea sau controlul ofertei de transport sau repartizarea piețelor de transport și nici pozițiilor dominante, în sensul articolului [82 CE], pe piața transporturilor.” [traducere neoficială]
Articolul 3 din acest regulament prevedea:
„În ceea ce privește transportul feroviar, rutier și pe căi navigabile interioare, dispoziția prevăzută la articolul [1] din prezentul regulament este valabilă până la 30 iunie 1968.” [traducere neoficială]
Regulamentele (CEE) nr. 3975/87 și nr. 3976/87
Articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 3975/87 al Consiliului din 14 decembrie 1987 de stabilire a procedurii de aplicare a regulilor concurenței întreprinderilor din sectorul transportului aerian (
JO 1987, L 374, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2410/92 al Consiliului din 23 iulie 1992 (
JO 1992, L 240, p. 18
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 3975/87”), avea următorul cuprins:
„(1)   Prezentul regulament stabilește procedura de aplicare a articolelor [81] și [82 CE] în privința serviciilor de transport aerian.
(2)   Prezentul regulament vizează numai transporturile aeriene între aeroporturi din [Uniunea Europeană].” [traducere neoficială]
Articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 3976/87 al Consiliului din 14 decembrie 1987 privind aplicarea articolului [81] alineatul (3) [CE] anumitor categorii de înțelegeri și practici concertate în sectorul transporturilor aeriene (
JO 1987, L 374, p. 9
, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 24), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2411/92 al Consiliului din 23 iulie 1992 (
JO 1992, L 240, p. 19
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 3976/87”), prevedea:
„Prezentul regulament se aplică transporturilor aeriene internaționale între aeroporturile [Uniunii].”
Regulamentul nr. 1/2003
Articolul 6 din Regulamentul nr. 1/2003 prevede:
„Instanțele naționale sunt competente să aplice articolele 81 și 82 [CE].”
Articolul 16 alineatul (1) din acest regulament prevede:
„Atunci când instanțele naționale hotărăsc în privința unor acorduri, decizii sau practici în conformitate cu articolul 81 sau articolul 82 [CE], care fac deja obiectul unei decizii a Comisiei, ele nu pot lua decizii contrare deciziei adoptate de Comisie. Acestea trebuie de asemenea să evite să ia decizii care pot intra în conflict cu o decizie preconizată de Comisie în cadrul procedurilor inițiate de aceasta. […]”
Articolul 32 din acest regulament, intitulat „Excluderile din domeniul de aplicare”, prevede:
„Prezentul regulament nu se aplică:
[…]
(c)
transporturilor aeriene între aeroporturile Comunității și țări terțe.”
Articolul 43 alineatele (1) și (2) din același regulament prevede:
„(1)   Regulamentul nr. 17 se abrogă, cu excepția articolului 8 alineatul (3), care continuă să se aplice deciziilor adoptate în temeiul articolului 81 alineatul (3) [CE] înainte de data aplicării prezentului regulament, până la data expirării acestor decizii.
(2)   Regulamentul nr. 141 se abrogă.”
Articolul 45 primul și al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 are următorul cuprins:
„Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
Se aplică de la 1 mai 2004.”
Regulamentul (CE) nr. 411/2004
Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 411/2004 al Consiliului din 26 februarie 2004 de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3975/87 și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3976/87 și (CE) nr. 1/2003 în legătură cu transportul aerian dintre [Uniune] și țările terțe (
JO 2004, L 68, p. 1
, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 225) prevede:
„Regulamentul [nr. 3975/87] se abrogă, cu excepția articolului 6 alineatul (3), care continuă să se aplice deciziilor adoptate în temeiul articolului 81 alineatul (3) din tratat înainte de data punerii în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1/2003 până la data expirării deciziilor în cauză.”
Potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 411/2004:
„La articolul 1 din Regulamentul [nr. 3976/87], cuvintele «dintre aeroporturile din interiorul [Uniunii]» se elimină.”
Articolul 3 din Regulamentul nr. 411/2004 prevede:
„La articolul 32 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003, se elimină litera (c).”
Articolul 4 primul și al doilea paragraf din Regulamentul nr. 411/2004 are următorul conținut:
„Prezentul regulament intră în vigoare în a treia zi de la publicarea în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
.
Se aplică de la 1 mai 2004.”
Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian
Articolul 1 alineatul (2) din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian, semnat la 21 iunie 1999 la Luxemburg și aprobat în numele Comunității prin Decizia 2002/309/CE, Euratom a Consiliului și a Comisiei privind Acordul de cooperare științifică și tehnologică din 4 aprilie 2002 privind încheierea a șapte acorduri cu Confederația Elvețiană (
JO 2002, L 114, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 25), prevede:
„În acest sens, dispozițiile prezentului acord, precum și ale regulamentelor și directivelor menționate în anexă, se aplică în condițiile stabilite în continuare. […]”
Anexa la acest acord avea următorul cuprins:
„În sensul prezentului acord:
–
ori de câte ori actele la care se face trimitere în prezenta anexă menționează statele membre ale Comunității Europene sau cerința de a avea o legătură cu acestea, se consideră, în sensul acordului, că aceste mențiuni fac trimitere și la Elveția sau la cerința de a avea o legătură cu aceasta;
[…]
2. Reguli de concurență
Orice trimitere din textele următoare la articolele 81 și 82 din tratat este interpretată ca o trimitere la articolele 8 și 9 din prezentul acord.
[…]
Nr. 3975/87
Regulamentul Consiliului din 14 decembrie 1987 de stabilire a procedurii de aplicare a regulilor concurenței întreprinderilor din sectorul transportului aerian, modificat prin Regulamentele (CEE) nr. 1284/91 și 2410/92 (a se vedea mai jos).
(Articolele 1-7, articolul 8 alineatele (1) și (2), articolele 9-11, articolul 12 alineatele (2), (4) și (5), articolul 13 alineatele (1) și (2), articolele 14-19)
[…]
Nr. 3976/87
Regulamentul Consiliului din 14 decembrie 1987 de aplicare a articolului [81] alineatul (3) [CE] anumitor categorii de acorduri și practici concertate în sectorul transporturilor aeriene, astfel cum a fost modificat prin Regulamentele (CEE) nr. 2344/90 și (CEE) nr. 2411/92 (a se vedea mai jos).
(Articolele 1-5, 7)
[…]”
În conformitate cu articolul 36 alineatul (1) din acordul menționat și cu informarea privind intrarea în vigoare a celor șapte acorduri încheiate cu Confederația Elvețiană privind libera circulație a persoanelor, transportul aerian și terestru, contractele de achiziții publice, cooperarea științifică și tehnologică, recunoașterea reciprocă a evaluării conformității și comerțul cu produse agricole (
JO 2002, L 114, p. 480
), Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian a intrat în vigoare la 1 iunie 2002.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Din decizia de trimitere reiese că, prin Decizia C(2010) 7694 final din 9 noiembrie 2010 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE], al articolului 53 din Acordul privind SEE și al articolului 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian (cazul COMP/39258 – Transport aerian de mărfuri) (denumită în continuare „Decizia din 2010”), Comisia Europeană a constatat că 21 de persoane juridice din sectorul transportului aerian de mărfuri au încălcat articolul 101 TFUE și/sau articolul 53 din Acordul privind SEE și articolul 8 din Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian prin coordonarea politicilor lor tarifare în domeniul serviciilor de transport aerian de mărfuri, în ceea ce privește suprataxa de carburant, suprataxa de securitate și plata comisioanelor aferente acestora, și a aplicat acestor persoane juridice amenzi referitoare la comportamente care au avut loc:
–
în perioadele cuprinse între 7 decembrie 1999 și 14 februarie 2006, pentru serviciile de transport aerian de mărfuri pe rute între aeroporturi situate în Spațiul Economic European (SEE);
–
în perioadele cuprinse între 1 mai 2004 și 14 februarie 2006, pentru serviciile de transport aerian de mărfuri pe rute între aeroporturi situate în Uniune și aeroporturi situate în afara SEE, Comisia considerând că, înainte de 1 mai 2004, Regulamentul nr. 3975/87 nu îi acorda competența de a aplica articolul 81 CE în ceea ce privește aceste servicii;
–
pentru perioadele cuprinse între 19 mai 2005 și 14 februarie 2006, pentru serviciile de transport aerian de mărfuri pe rute între aeroporturi situate în țări care sunt părți contractante la Acordul privind SEE, dar nu state membre, și țări terțe, Comisia considerând că, înainte de 19 mai 2005, Regulamentul nr. 1/2003 nu era încă aplicabil în scopul punerii în aplicare a Acordului privind SEE în ceea ce privește aceste servicii;
–
în perioadele cuprinse între 1 iunie 2002 și 14 februarie 2006, pentru serviciile de transport aerian de mărfuri pe rute între aeroporturi din Uniune și aeroporturi situate în Elveția, Comisia considerând că, înainte de 1 iunie 2002, Regulamentul nr. 3975/87 nu era încă integrat în Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian.
Prin Hotărârile din 16 decembrie 2015, Tribunalul Uniunii Europene a anulat, din cauza unui viciu de procedură, decizia din 2010 în măsura în care privea unele dintre persoanele juridice care făcuseră obiectul unei amenzi.
Comisia a reluat procedura și, prin Decizia C(2017) 1742 final din 17 martie 2017 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE, al articolului 53 din Acordul privind SEE și al articolului 8 din Acordul cu Elveția (cazul AT.39258 – Transport aerian de mărfuri) (denumită în continuare „Decizia din 2017”), a aplicat amenzi pentru 19 dintre cele 21 de persoane juridice menționate la punctul 21 din prezenta hotărâre și printre care figurează pârâtele din litigiile principale.
SCC și Equilib, persoane juridice stabilite în Țările de Jos și create în scopul obținerii, pe cale judiciară, a reparării prejudiciilor rezultate din încălcări ale dreptului concurenței, au introdus la instanța de trimitere acțiuni prin care solicită acesteia în esență, pe de o parte, să constate că pârâtele din litigiile principale, prin coordonarea, între anii 1999 și 2006, a politicilor lor tarifare privind serviciile de transport aerian de mărfuri, au acționat în mod nelegal în privința expeditorilor de mărfuri care au cumpărat aceste servicii și, pe de altă parte, să oblige aceste companii aeriene, în solidar, la repararea integrală, cu dobânzi, a prejudiciului pe care expeditorii menționați l‑ar fi suferit ca urmare a acestui comportament, respectivii expeditori cedând astfel creanțele lor privind despăgubiri în favoarea SCC și a Equilib.
Instanța de trimitere arată în esență că respectivele cauze principale ridică în special problema dacă aceasta este competentă să aplice interdicția prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE în privința comportamentelor practicate de pârâtele din litigiile principale înainte de 1 mai 2004 pe rutele dintre aeroporturi situate în Uniune și aeroporturi situate în afara SEE înainte de 19 mai 2005 pe rutele dintre aeroporturi situate în țări care sunt părți contractante la Acordul privind SEE, dar nu și state membre, și țări terțe, și înainte de 1 iunie 2002 pe rutele dintre aeroporturi situate în Uniune și aeroporturi situate în Elveția.
În fața instanței de trimitere, SCC și Equilib susțin, în principal, că instanța menționată este competentă să aplice articolul 81 CE în privința acestor comportamente pentru motivul că, pe toată perioada înțelegerii, această dispoziție avea un efect orizontal direct. În subsidiar, SCC și Equilib susțin că, în orice caz, în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 1/2003, instanța de trimitere a devenit, la momentul intrării în vigoare a acestui regulament, competentă să aplice retroactiv articolul 81 CE în privința comportamentelor în discuție în litigiile principale.
Pârâtele din litigiile principale contestă în esență competența instanței de trimitere, susținând că articolul 81 CE nu avea efect direct în perioadele în care au avut loc comportamentele contestate în discuție în litigiile principale și că, în speță, lipsește o decizie prealabilă a Comisiei sau a unei autorități naționale de concurență, în sensul articolelor 84 și 85 CE referitoare la aceste comportamente. Ele consideră că recunoașterea unui efect retroactiv articolului 81 CE ar fi contrară principiului securității juridice și nu s‑ar putea întemeia pe modul de redactare, pe obiectivul sau pe economia Regulamentului nr. 1/2003.
Instanța de trimitere consideră că din jurisprudența Curții rezultă că interdicțiile prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE și la articolul 82 CE pot, prin însăși natura lor, să producă efecte directe în raporturile dintre particulari și că aceste dispoziții generează așadar în mod direct drepturi pentru justițiabili, pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze, independent de punerea în aplicare a acestor dispoziții de către autoritățile statelor membre sau de către Comisie.
Astfel, competența instanțelor naționale de a aplica articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 82 CE într‑un litigiu între particulari ar decurge din efectul direct al acestor dispoziții. Această competență ar fi independentă de punerea în aplicare administrativă a normelor de concurență, astfel cum este prevăzută la articolele 84 și 85 CE, și nu ar fi condiționată de existența unei decizii prealabile a autorităților naționale de concurență sau a Comisiei privind acordul sau practica în cauză.
Competența instanțelor naționale de a aplica articolul 81 CE nu ar fi limitată decât în situațiile în care acordarea unei exceptări în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE ar fi încă posibilă. Această limitare ar fi necesară ca urmare a riscului pentru securitatea juridică pe care l‑ar implica o hotărâre judecătorească națională de constatare a nulității unui acord care ar putea, ulterior, să facă obiectul unei decizii administrative, adoptate în temeiul acestei din urmă dispoziții, prin care s‑ar constata că articolul 81 alineatul (1) CE nu îi putea fi aplicat.
Ar rezulta că o instanță națională poate și trebuie să examineze acorduri sau practici în lumina articolului 81 CE atunci când aplicarea articolului 81 alineatul (3) CE nu mai este în discuție. Or, aceasta ar fi situația în speță. Astfel, ar fi cert că pârâtele din litigiile principale nu au solicitat autorităților naționale de concurență sau Comisiei, în perioada în care a durat înțelegerea, aplicarea articolului 81 alineatul (3) CE și că aceste societăți nu mai pot solicita respectiva aplicare, întrucât Regulamentul nr. 1/2003 nu prevede această posibilitate. În aceste condiții, în ceea ce privește respectivele comportamente, nu ar mai exista riscul ca o decizie a unei instanțe naționale să contrazică o decizie administrativă.
Instanța de trimitere consideră, în consecință, că este competentă să se pronunțe
a posteriori
asupra comportamentelor în discuție în litigiile principale. Astfel, din punctul său de vedere, a considera contrariul ar avea drept consecință faptul că nicio autoritate nu ar mai putea face o apreciere cu privire la aplicarea articolului 81 CE în privința acestor comportamente, ceea ce ar recompensa „nedivulgarea” unor comportamente similare.
Cu toate acestea, instanța de trimitere arată că, în decizia sa din 4 octombrie 2017 ([2017] EWHC 2420 (Ch)], care ar fi confirmată de Court of Appeal (England and Wales) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit], de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit], pronunțându‑se asupra unei acțiuni având ca obiect repararea prejudiciului care rezultă din înțelegerea în discuție în litigiile principale, a considerat că, în lipsa unei decizii pronunțate de autoritățile naționale competente sau de Comisie, prin care se constată o încălcare, ea nu era competentă să statueze asupra acțiunii în ceea ce privește comportamentele în discuție în litigiile principale. Instanța de trimitere consideră că, în această situație, este necesar, având în vedere obiectivul de a asigura o aplicare uniformă a dreptului Uniunii, să se sesizeze Curtea cu titlu preliminar.
În aceste condiții, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În cadrul unui litigiu între persoane prejudiciate (în speță, expeditorii, și anume clienții serviciilor de transport aerian de mărfuri) și companii aeriene, instanțele naționale sunt competente să aplice pe deplin – fie în temeiul efectului direct al articolului 101 TFUE sau, dacă este cazul, al articolului 53 din Acordul privind SEE, fie în temeiul (efectului direct al) articolului 6 din Regulamentul nr. 1/2003 – articolul 101 TFUE sau, dacă este cazul, articolul 53 din Acordul privind SEE, în privința acordurilor sau a practicilor concertate ale companiilor aeriene în legătură cu serviciile de transport de mărfuri pe zboruri efectuate înaintea datei de 1 mai 2004 între aeroporturi din Uniune și aeroporturi din afara SEE sau pe zboruri efectuate înaintea datei de 19 mai 2005 între Islanda, Liechtenstein și Norvegia și aeroporturi din afara SEE ori pe zboruri efectuate înaintea datei de 1 iunie 2002 între aeroporturi din Uniune și Elveția, chiar dacă aceasta este perioada în care era aplicabil regimul tranzitoriu prevăzut la articolele 104 și 105 TFUE, sau, dimpotrivă, regimul tranzitoriu se opune acestei aplicări?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă articolele 81, 84 și 85 CE, precum și articolul 53 din Acordul privind SEE trebuie interpretate în sensul că o instanță națională este competentă să aplice articolul 81 CE sau articolul 53 din Acordul privind SEE într‑un litigiu de drept privat referitor la o acțiune în despăgubire cu care este sesizată după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003, în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și o altă țară terță decât Elveția, care au avut loc înainte de 1 mai 2004, în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și Elveția care au avut loc înainte de 1 iunie 2002 și în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între o țară din SEE care nu este stat membru și o țară terță care au avut loc înainte de 19 mai 2005, deși referitor la aceste comportamente nu ar fi fost adoptată nicio decizie în temeiul articolului 84 CE sau al articolului 85 CE de către autoritățile statelor membre, respectiv de către Comisie.
În această privință, în ceea ce privește, în primul rând, interpretarea dispozițiilor Tratatului CE, trebuie amintit că, potrivit articolului 87 din Tratatul CEE [devenit articolul 83 alineatul (1) CE], regulamentele sau directivele utile în vederea aplicării principiilor prevăzute la articolele 81 și 82 CE se adoptă de către Consiliu, hotărând la propunerea Comisiei și după consultarea Parlamentului European.
În temeiul acestei competențe, Consiliul a adoptat mai întâi Regulamentul nr. 17 și ulterior a exclus din domeniul de aplicare al acestui regulament, prin adoptarea Regulamentului nr. 141, restricțiile privind concurența care afectează direct piața serviciilor de transport (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 octombrie 2002, Aéroports de Paris/Comisia,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, punctul
, precum și Hotărârea din 1 februarie 2018, Deutsche Bahn și alții/Comisia,
C‑264/16 P
, nepublicată,
EU:C:2018:60
, punctele
-
).
În continuare, deși Consiliul a stabilit, prin adoptarea Regulamentelor nr. 3975/87 și nr. 3976/87, modalitățile de aplicare a articolelor 85 și 86 din Tratatul CEE (devenite articolele 81 și 82 CE) în privința activităților care privesc în mod direct prestarea de servicii de transport aerian, aceste regulamente nu se aplicau decât transporturilor aeriene dintre aeroporturi ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 1989, Saeed Flugreisen și Silver Line Reisebüro
66/86
,
EU:C:1989:140
, punctul
).
În sfârșit, Consiliul a adoptat, pe de o parte, Regulamentul nr. 1/2003, al cărui articol 43 coroborat cu articolul 45 din acesta a abrogat parțial Regulamentul nr. 17 și total Regulamentul nr. 141 începând cu 1 mai 2004, precum și, pe de altă parte, Regulamentul nr. 411/2004, al cărui articol 1 coroborat cu articolul 4 din acesta a abrogat parțial Regulamentul nr. 3975/87 începând de la aceeași dată și ale cărui articole 2 și 3 coroborate cu articolul 4 din acesta au avut ca efect extinderea domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 3976/87 și al Regulamentului nr. 1/2003 în privința transporturilor aeriene între aeroporturile Uniunii și cele ale țărilor terțe cu efect de la data menționată.
Rezultă că, în ceea ce privește restrângerile privind concurența care afectează direct piața serviciilor de transport aerian între aeroporturile Uniunii și cele ale țărilor terțe, dispozițiile adoptate în temeiul articolului 83 alineatul (1) CE au intrat în vigoare abia la 1 mai 2004.
Prin urmare, în lipsa unor astfel de dispoziții, numai regimurile de punere în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 84 și 85 CE erau aplicabile în privința acestor servicii înainte de data respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 1986, Asjes și alții,
209/84-213/84
,
EU:C:1986:188
, punctul
, precum și Hotărârea din 11 aprilie 1989, Saeed Flugreisen și Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, punctul
).
În speță, în măsura în care comportamentele în discuție în litigiile principale care au avut loc între anul 1999 și 1 mai 2004 priveau în mod direct serviciile de transport aerian între aeroporturile Uniunii și țări terțe și erau susceptibile să afecteze comerțul dintre statele membre, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, aceste comportamente nu intrau sub incidența dispozițiilor adoptate în temeiul articolului 83 CE, ci numai a regimurilor de punere în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 84 și 85 CE.
Situația este aceeași în ceea ce privește comportamentele în discuție în litigiile principale care au avut loc între anul 1999 și data intrării în vigoare a Acordului dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian, și anume 1 iunie 2002, în măsura în care priveau direct serviciile de transport aerian dintre aeroporturile situate în Uniune și cele situate în Elveția și puteau afecta comerțul dintre statele membre, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere. Astfel, după cum reiese din coroborarea articolului 1 alineatul (2) din acest acord cu anexa la acesta, abia după intrarea în vigoare a respectivului acord la data menționată anterior, aeroporturile situate pe teritoriul elvețian au fost considerate „aeroporturi ale [Uniunii]”, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3975/87 și al articolului 1 din Regulamentul nr. 3976/87, iar nu aeroporturi din țări terțe.
Pârâtele din litigiile principale au susținut în esență, atât în observațiile scrise prezentate Curții, cât și în ședință, că sectorul transporturilor aeriene a rămas exclus de la aplicarea articolului 81 CE până la intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003, la 1 mai 2004. Aceste părți și Comisia au arătat de asemenea că, în temeiul articolelor 84 și 85 CE, articolul 81 alineatul (1) CE nu producea, în orice caz, efect direct, din moment ce instanțele naționale nu puteau aplica această din urmă dispoziție în lipsa unei decizii a autorităților naționale competente sau a Comisiei prin care se constată o încălcare a dispoziției menționate. Astfel, prin prevederea, la articolul 6, că, de la data respectivă, instanțele naționale puteau să aplice pe deplin articolele 81 și 82 CE, Regulamentul nr. 1/2003 ar fi stabilit un nou regim de drept material, care nu ar putea fi aplicat retroactiv unor comportamente care, precum cele în discuție în litigiile principale, au avut loc înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament și sub incidența articolelor 84 și 85 CE.
În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că Curtea a declarat deja că transporturile aeriene au fost supuse, la fel ca celelalte moduri de transport, normelor generale ale tratatelor, inclusiv celor în materie de concurență, de la intrarea în vigoare a acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 1986, Asjes și alții,
209/84-213/84
,
EU:C:1986:188
, punctele
-
).
Pe de altă parte, astfel cum a arătat în esență avocatul general la punctele 72-77 din concluzii, Consiliul nu și‑a exercitat competența care rezultă din articolul 83 alineatul (2) litera (c) CE de a limita domeniul de aplicare material al articolului 81 CE în sectorul transporturilor aeriene.
În al doilea rând, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe constante, în aceeași măsură în care creează obligații pentru particulari, dreptul Uniunii este destinat să le confere acestora și drepturi care intră în patrimoniul lor juridic. Aceste drepturi iau naștere nu numai atunci când sunt acordate explicit prin tratate, ci și ca urmare a unor obligații pe care tratatele le impun într‑un mod bine definit atât particularilor, cât și statelor membre și instituțiilor Uniunii (Hotărârea din 20 septembrie 2001, Courage și Crehan,
C‑453/99
,
EU:C:2001:465
, punctul
și Hotărârea din 6 iunie 2013, Donau Chemie și alții,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, punctul
).
În acest context, Curtea a statuat deja că articolul 81 alineatul (1) CE produce efecte directe în relațiile dintre particulari și conferă justițiabililor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2019, Otis Gesellschaft și alții,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, orice persoană are dreptul să invoce în justiție încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE și prin urmare să invoce nulitatea unei înțelegeri sau a unei practici interzise de această dispoziție, prevăzută la articolul 81 alineatul (2) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții,
C‑295/04-C‑298/04
,
EU:C:2006:461
, punctul
), precum și să solicite repararea prejudiciului suferit atunci când există o legătură de cauzalitate între prejudiciul menționat și această înțelegere sau această practică (Hotărârea din 12 decembrie 2019, Otis Gesellschaft și alții,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în ceea ce privește în special acțiunile în despăgubire pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii introduse la instanțele naționale, Curtea a statuat că aceste acțiuni asigură deplina eficacitate a articolului 81 CE, în special efectul util al interdicției prevăzute la alineatul (1) al acestuia, și întăresc astfel caracterul operațional al normelor de concurență ale Uniunii, din moment ce sunt de natură să descurajeze acordurile sau practicile, adesea disimulate, care pot restrânge sau denatura concurența (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2019, Skanska Industrial Solutions și alții,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, punctele
,
și
, Hotărârea din 12 decembrie 2019, Otis Gesellschaft și alții,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punctele
,
și
, precum și Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punctele
și
).
Astfel, instanțele naționale sunt competente să aplice articolul 81 CE în special în litigii de drept privat, această competență derivând din efectul direct al acestui articol (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 1974, BRT și Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs,
127/73
,
EU:C:1974:6
, punctul
).
Astfel, după cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, instanțelor naționale însărcinate să aplice, în cadrul competențelor lor, dispozițiile dreptului Uniunii le revine obligația nu numai de a asigura efectul deplin al acestor norme, ci și de a proteja drepturile pe care acestea le conferă particularilor (Hotărârea din 6 iunie 2013, Donau Chemie și alții,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, punctul
, precum și jurisprudența citată). Acestor instanțe le este încredințată sarcina de a asigura protecția juridică ce decurge, pentru justițiabili, din efectul direct al dispozițiilor dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
, punctul
).
În al treilea rând, trebuie subliniat că, astfel cum a arătat în esență avocatul general la punctele 43 și 44 din concluzii, competența instanțelor naționale vizată la punctul 51 din prezenta hotărâre nu este afectată de aplicarea articolelor 84 și 85 CE, din moment ce niciuna dintre aceste două dispoziții, care privesc punerea în aplicare administrativă a normelor de concurență ale Uniunii de către autoritățile statelor membre și, respectiv, de către Comisie, nu limitează aplicarea articolului 81 CE de către instanțele naționale, în special în litigiile de drept privat.
Din considerațiile expuse la punctele 45-53 din prezenta hotărâre rezultă că nu se poate considera că, prin faptul că a prevăzut, la articolul 6, că instanțele naționale sunt competente să aplice articolele 81 și 82 CE, Regulamentul nr. 1/2003 a instituit un nou regim de drept material aplicabil sectoarelor economiei în care nu existau, înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament, dispoziții adoptate în aplicarea articolului 83 CE. Astfel, articolul 6 menționat nu constituie decât o reamintire a competenței de care dispun aceste instanțe în temeiul efectului direct al articolelor 81 și 82 CE.
În aceste condiții, trebuie precizat că exercitarea competenței astfel conferite instanțelor naționale poate fi limitată în special de principiul securității juridice, în special de necesitatea de a evita ca aceste instanțe și entitățile însărcinate cu punerea în aplicare administrativă a normelor de concurență ale Uniunii să pronunțe decizii contradictorii, precum și de necesitatea de a menține competențele decizionale sau legislative ale instituțiilor Uniunii însărcinate cu punerea în aplicare a acestor norme, în special a articolului 81 alineatul (3) CE, și de a asigura efectul obligatoriu al actelor lor.
Având în vedere aceste considerații, Curtea a statuat în special că instanțele naționale, atunci când se pronunță cu privire la acorduri sau practici care pot face încă obiectul unei decizii a Comisiei, trebuie să evite adoptarea unor decizii care sunt contrare unei decizii avute în vedere de Comisie pentru aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE, a articolului 82 CE, precum și a articolului 81 alineatul (3) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 1991, Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, punctul
, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punctul
) și că,
a fortiori
, atunci când se pronunță asupra unor acorduri sau practici care fac deja obiectul unei decizii a Comisiei, ele nu pot adopta decizii contrare acesteia (Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punctul
).
Această jurisprudență este, de altfel, codificată în prezent la articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2012, Otis și alții,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, punctul
, precum și Hotărârea din 9 decembrie 2020, Groupe Canal +/Comisia,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, punctul
).
Cu toate acestea, întrucât Comisia a considerat în esență, atât în Decizia din 2010, cât și în cea din 2017, că nu era competentă să aplice articolul 81 alineatul (1) CE în privința comportamentelor în discuție în litigiile principale, pârâtele din litigiile principale nu se pot prevala de existența unui risc ca instanța de trimitere să adopte, în speță, o decizie care ar fi contrară unei decizii adoptate de Comisie sau avute în vedere într‑o procedură inițiată de aceasta, în sensul articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003.
Considerațiile amintite la punctul 55 din prezenta hotărâre au determinat de asemenea Curtea să limiteze posibilitatea instanțelor naționale de a constata nulitatea de plin drept, în temeiul articolului 81 alineatul (2) CE, a anumitor acorduri și decizii într‑o situație în care aceste acorduri și decizii existau înainte de intrarea în vigoare a dispozițiilor prevăzute la articolul 83 alineatul (1) CE care le‑au devenit aplicabile ulterior.
Astfel, Curtea a statuat că acordurile care existau înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 17 și care au fost notificate Comisiei în conformitate cu dispozițiile acestui regulament beneficiau de o validitate provizorie, ceea ce implică faptul că instanțele naționale nu puteau, în lipsa unei decizii a Comisiei sau a autorităților statelor membre adoptate în conformitate cu dispozițiile regulamentului menționat, să constate nulitatea de plin drept a acestor acorduri în temeiul articolului 81 alineatul (2) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, p. 105, Hotărârea din 6 februarie 1973, Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
, punctele
și
, Hotărârea din 10 iulie 1980, Lancôme și Cosparfrance Nederland,
99/79
,
EU:C:1980:193
, punctul
, precum și Hotărârea din 28 februarie 1991, Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, punctul
).
Trebuie subliniat că această validitate provizorie a devenit necesară ca urmare a faptului că articolul 5 alineatul (1) coroborat cu articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 prevedeau posibilitatea Comisiei de a declara retroactiv articolul 85 alineatul (1) din Tratatul CEE [devenit articolul 81 alineatul (1) CE] inaplicabil acordurilor menționate, în temeiul articolului 85 alineatul (3) din Tratatul CEE [devenit articolul 81 alineatul (3) CE], și că ar fi fost contrar principiului general al securității juridice ca aceste acorduri să fie afectate de nulitate de plin drept, chiar înainte de a fi posibil să se cunoască dacă articolul 85 din Tratatul CEE era sau nu aplicabil în privința lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, p. 104).
Cu toate acestea, în speță, considerații precum cele menționate la punctul 55 din prezenta hotărâre nu impun limitarea, în mod similar jurisprudenței menționate la punctul 60 din această hotărâre, a posibilității instanțelor naționale de a aplica articolul 81 CE în privința comportamentele întreprinderilor care, precum cele în discuție în litigiile principale, au avut loc înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003 și sub incidența articolelor 84 și 85 CE, fără a aduce atingere, dacă este cazul, normelor de prescripție aplicabile.
Astfel, Regulamentul nr. 1/2003, care a devenit aplicabil sectorului în care au avut loc comportamentele în discuție în litigiul principal, nu cuprinde nicio dispoziție care ar permite o aprobare retroactivă a acordurilor sau a practicilor existente înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament. De altfel, articolul 34 alineatul (1) din acesta prevede că notificările de acorduri adresate Comisiei, în special în aplicarea Regulamentului nr. 17, sunt caduce de la 1 mai 2004. Din decizia de trimitere reiese că pârâtele din litigiile principale nu au efectuat, în orice caz, o notificare privind comportamentele în discuție în litigiile principale.
Considerațiile amintite la punctul 55 din prezenta hotărâre au determinat, în plus, Curtea să limiteze posibilitatea instanțelor naționale de a declara nulitatea anumitor acorduri înainte de intrarea în vigoare a dispozițiilor prevăzute la articolul 83 alineatul (1) CE care trebuiau să le devină aplicabile. Astfel, în Hotărârea din 30 aprilie 1986, Asjes și alții (
209/84-213/84
,
EU:C:1986:188
, punctul
) și în Hotărârea din 11 aprilie 1989, Saeed Flugreisen și Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
, punctul
), la care se referă pârâtele din litigiile principale și Comisia, Curtea a statuat în esență că, până la intrarea în vigoare a reglementării prevăzute la articolul 83 alineatul (1) CE, instanțele naționale nu puteau constata din proprie inițiativă incompatibilitatea unui acord sau a unei practici cu articolul 81 alineatul (1) CE și nu puteau pronunța nulitatea de plin drept în temeiul articolului 81 alineatul (2) decât în privința acordurilor și a practicilor pe care autoritățile statelor membre le considerau, în temeiul articolului 84 CE, ca intrând sub incidența articolului 81 alineatul (1) CE și nesusceptibile de o ridicare a interdicției în sensul articolului 81 alineatul (3) CE sau din perspectiva cărora Comisia constatase încălcarea prevăzută la articolul 85 alineatul (2) CE.
Cu toate acestea, din cuprinsul punctelor 20 și 32 din Hotărârea din 11 aprilie 1989, Saeed Flugreisen și Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
), reiese că această limitare a posibilității instanțelor naționale de a aplica articolul 81 CE își găsea singura justificare în necesitatea de a menține competența instituțiilor care trebuiau declarate competente, potrivit normelor de aplicare destinate a fi adoptate în temeiul articolului 83 CE, pentru elaborarea politicii de concurență prin acordarea sau prin refuzul de a acorda scutiri în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE. Astfel, întrucât legiuitorul Uniunii nu a exercitat încă, până la data pronunțării acestei hotărâri, competența de care dispunea în temeiul articolului 83 CE și al articolului 85 alineatul (3) CE în ceea ce privește sectorul serviciilor de transport aerian între aeroporturile Uniunii și cele ale țărilor terțe, nu putea fi exclusă adoptarea unui regim de declarare retroactivă a inaplicabilității articolului 81 alineatul (1) CE în privința anumitor acorduri, în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE, asemănător cu cel instituit prin Regulamentul nr. 17.
Or, spre deosebire de jurisprudența menționată la punctul 64 din prezenta hotărâre, care privește posibilitatea instanțelor naționale de a declara nulitatea anumitor acorduri înainte de intrarea în vigoare a dispozițiilor vizate la articolul 83 alineatul (1) CE care trebuiau să le devină aplicabile, cauzele principale privesc, astfel cum reiese din decizia de trimitere, examinarea, după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003, a compatibilității cu articolul 81 alineatul (1) CE a unor comportamente care au avut loc înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament și sub incidența articolelor 84 și 85 CE. Astfel, la momentul introducerii acțiunilor în discuție în litigiile principale, legiuitorul Uniunii își exercitase deja, prin adoptarea regulamentului menționat și a Regulamentului nr. 411/2004, competența menționată la punctul 65 din prezenta hotărâre în privința sectorului serviciilor de transporturi aeriene între aeroporturile Uniunii și cele ale țărilor terțe, astfel încât nu se poate justifica limitarea posibilității instanței de trimitere de a aplica articolul 81 alineatul (1) CE în privința comportamentelor în discuție în litigiile principale.
În aceste condiții, împrejurarea, evocată de instanța de trimitere, potrivit căreia nu a fost adoptată nicio decizie în temeiul articolelor 84 sau 85 CE în ceea ce privește aceste comportamente nu se opune ca această instanță să poată aplica articolul 81 CE în privința respectivelor comportamente pentru a aprecia existența unei încălcări a acestui din urmă articol și, dacă este cazul, pentru a dispune repararea prejudiciului care decurge din acesta.
În ceea ce privește, în al doilea rând, interpretarea articolului 53 din Acordul privind SEE, trebuie amintit că acest articol interzice, în aceiași termeni precum cei ai articolului 81 CE, acordurile dintre întreprinderi, deciziile asocierilor de întreprinderi și practicile concertate care pot afecta comerțul dintre părțile contractante la acest acord și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul SEE.
Trebuie subliniat, în plus, că Acordul privind SEE face parte integrantă din dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, punctul
).
Acest acord reafirmă relațiile privilegiate dintre Uniune, statele membre ale acesteia și statele Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS) bazate pe proximitate, valori comune durabile și identitate europeană. În lumina acestor relații privilegiate trebuie înțeles unul dintre principalele obiective ale Acordului privind SEE, și anume cel de a extinde piața internă realizată pe teritoriul Uniunii la statele AELS. În această perspectivă, mai multe dispoziții ale acordului respectiv vizează să garanteze o interpretare cât mai uniformă cu putință a acestuia pe tot cuprinsul SEE. În acest cadru, este de competența Curții să asigure ca normele din Acordul privind SEE, care sunt identice în esență cu cele din Tratatul FUE, să fie interpretate uniform în interiorul statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că, întrucât articolul 53 din Acordul privind SEE este în esență identic cu articolul 81 CE, acesta trebuie interpretat în același mod ca și acesta.
Pe de altă parte, Regulamentul nr. 1/2003 și Regulamentul nr. 411/2004 au devenit aplicabile în cadrul Acordului privind SEE în urma intrării în vigoare, la 19 mai 2005, a Deciziei nr. 130/2004 a Comitetului mixt al SEE din 24 septembrie 2004 de modificare a anexei XIV (Concurența), a Protocolului 21 (privind punerea în aplicare a regulilor de concurență aplicabile întreprinderilor) și a Protocolului 23 (privind cooperarea între autoritățile de supraveghere) la Acordul SEE (
JO 2005, L 64, p. 57
, Ediție specială, 11/vol. 65, p. 161) și a Deciziei nr. 40/2005 a Comitetului mixt al SEE din 11 martie 2005 de modificare a anexei XIII (Transporturile) și a Protocolului 21 (privind punerea în aplicare a regulilor de concurență aplicabile întreprinderilor) la Acordul SEE (
JO 2005, L 198, p. 38
, Ediție specială, 11/vol. 66, p. 95).
În aceste condiții, în măsura în care comportamentele în discuție în litigiile principale pot afecta comerțul dintre părțile contractante la Acordul privind SEE, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, considerațiile expuse la punctele 47-67 din prezenta hotărâre se aplică
mutatis mutandis
interpretării articolului 53 din acest acord în cauzele principale.
În această privință, astfel cum au arătat în esență guvernul norvegian și Autoritatea de Supraveghere AELS și după cum a arătat avocatul general la punctul 88 din concluzii, lipsa unei dispoziții echivalente cu articolul 84 CE în Acordul privind SEE nu poate repune în discuție această concluzie, din moment ce, astfel cum s‑a precizat la punctul 53 din prezenta hotărâre, această dispoziție nu afectează competența de care dispun instanțele naționale în temeiul efectului direct al articolului 81 CE.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 81, 84 și 85 CE, precum și articolul 53 din Acordul privind SEE trebuie interpretate în sensul că o instanță națională este competentă să aplice articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE într‑un litigiu de drept privat referitor la o acțiune în despăgubire cu care este sesizată după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003, în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și o altă țară terță decât Elveția, care au avut loc înainte de 1 mai 2004, în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și Elveția care au avut loc înainte de 1 iunie 2002 și în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între o țară din SEE care nu este stat membru și o țară terță care au avut loc înainte de 19 mai 2005, deși referitor la aceste comportamente nu ar fi fost adoptată nicio decizie în temeiul articolului 84 CE sau al articolului 85 CE, în măsura în care comportamentele respective erau susceptibile să afecteze comerțul dintre statele membre și, respectiv, comerțul dintre părțile contractante la Acordul privind SEE.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolele 81, 84 și 85 CE, precum și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 trebuie interpretate în sensul că o instanță națională este competentă să aplice articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European, într‑un litigiu de drept privat referitor la o acțiune în despăgubire cu care este sesizată după intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 [CE], în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și o altă țară terță decât Elveția care au avut loc înainte de 1 mai 2004, în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între un stat membru și Elveția care au avut loc înainte de 1 iunie 2002 și în privința comportamentelor unor întreprinderi din sectorul transporturilor aeriene între o țară din SEE care nu este stat membru și o țară terță care au avut loc înainte de 19 mai 2005, deși referitor la aceste comportamente nu ar fi fost adoptată nicio decizie în temeiul articolului 84 CE sau al articolului 85 CE, în măsura în care comportamentele respective erau susceptibile să afecteze comerțul dintre statele membre și, respectiv, comerțul dintre părțile contractante la Acordul privind Spațiul Economic European.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.