CELEX: 62020CJ0640
Žalba
Javna služba
Uznemiravanje
Liječnička mišljenja
Neopravdani izostanci
Primici od rada
Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije
Članak 11.a
Sukob interesa
Članak 21.a
Očito nezakonit nalog
Članak 23.
Poštovanje zakonâ i policijskih propisa
Stegovni postupak
Udaljavanje s radnog mjesta
Povlačenje udaljavanja s radnog mjesta
Novi stegovni postupak
Novo udaljavanje s radnog mjesta

Svojom žalbom osoba PV zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 30. siječnja 2020., PV/Komisija (T‑786/16 i T‑224/18, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2020:17
) kojom je taj sud odbio tužbe kojima je osoba PV tražila
–
u predmetu T‑786/16, poništenje, najprije, izvješća o ocjeni osobe PV za 2014. do 2016. godine, odluka glavnog direktora Glavne uprave (GU) za usmeno prevođenje Europske komisije od 31. svibnja, 5. srpnja, 31. srpnja i 15. rujna 2016. o odbicima od plaća osobe PV, odluke tijela za imenovanje (u daljnjem tekstu: TZI) od 28. studenoga 2016. o odbijanju žalbi protiv odluka od 31. svibnja i 5. srpnja 2016. o odbicima od plaća osobe PV, dopisa o prethodnoj obavijesti „Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu” (PMO) od 21. lipnja 2016. kojim se osobu PV obavještava da duguje iznos od 33593,88 eura, odluke PMO‑a od 11. srpnja 2016. o obustavi isplate plaće osobe PV počevši od 1. srpnja 2016., dopisa glavnog direktora GU‑a za usmeno prevođenje Komisije od 31. srpnja 2016. kojim najavljuje da će izostanke osobe PV u razdoblju od 2. lipnja do 31. srpnja 2016. smatrati neodobrenima i provesti odgovarajuće odbitke od njezine plaće, dopisa o prethodnoj obavijesti PMO‑a o ukupnom dugu od 21. rujna 2016. kojim se osoba PV obavještava da duguje iznos od 42704,74 eura, odluke TZI‑ja od 17. siječnja 2017. o odbijanju žalbe podnesene protiv tih akata, odluke TZI‑ja od 26. srpnja 2016. o udaljavanju osobe PV s radnog mjesta, odluke TZI‑ja od 2. veljače 2017. o odbijanju žalbe protiv te odluke o udaljavanju s radnog mjesta, obavijesti o terećenju od 20. srpnja 2017., odluke TZI‑ja od 29. studenoga 2017. o odbijanju žalbe podnesene protiv te obavijesti te stegovnog postupka CMS 13/087, kao i
–
poništenje, podredno, liječničkih mišljenja od 27. lipnja i 10. listopada 2014., obavijesti službenog liječnika od 16. srpnja, 18. srpnja, 8. kolovoza, 4. rujna i 4. prosinca 2014., od 4. veljače, 13. travnja, 4. lipnja, 11. kolovoza, 14. listopada i 4. prosinca 2015. te od 5. veljače, 22. ožujka, 18. travnja, 3. lipnja, 30. lipnja i 25. srpnja 2016., odluka o odbijanju zahtjevâ za pomoć od 23. listopada 2014., od 20. siječnja, 20. ožujka i 30. srpnja 2015. te od 15. ožujka i 18. svibnja 2016., odluka glavnog direktora GU‑a za usmeno prevođenje od 9. veljače, 30. ožujka, 5. svibnja, 24. lipnja, 1. listopada i 12. studenoga 2015. te od 15. siječnja i 22. travnja 2016. o odbicima od plaća osobe PV, odluka TZI‑ja o odbijanju žalbi podnesenih protiv tih odluka o odbicima od plaća, opomena o dugovanju od 10. ožujka, 11. svibnja, 10. lipnja, 11. kolovoza, 13. studenoga i 9. prosinca 2015. te od 18. srpnja 2016., odluka TZI‑ja od 12. ožujka, 11. kolovoza i 13. listopada 2015. te od 7. lipnja i 21. rujna 2016. o odbijanju žalbi na izvješća o ocjeni za 2013. do 2015. godine kao i odluke TZI‑ja od 14. srpnja 2016. o odbijanju žalbe u vezi s neopravdanim izostancima osobe PV od 16. i 17. ožujka 2016.;
–
u predmetu T‑224/18, utvrđenje da je osoba PV bila žrtva uznemiravanja te
–
poništenje stegovnog postupka CMS 17/025, odluke TZI‑ja od 2. svibnja 2018. o odbijanju žalbe podnesene protiv odluke o pokretanju tog postupka, poruka elektroničke pošte GU‑a za ljudske resurse i sigurnost od 23. listopada 2017. i od 16. ožujka 2018., kojima se od osobe PV traži da napiše svoju samoprocjenu koja se odnosi na razdoblja rada za 2016. i 2017. godinu, odluka TZI‑ja od 16. ožujka i 1. lipnja 2018. o odbijanju žalbi podnesenih protiv tih poruka elektroničke pošte, odluke TZI‑ja od 24. srpnja 2017. o povlačenju udaljavanja osobe PV s radnog mjesta, odluke TZI‑ja od 15. siječnja 2018. o odbijanju žalbe podnesene protiv te odluke o povlačenju udaljavanja osobe PV s radnog mjesta, odluke PMO‑a od 12. rujna 2017. koja se odnosi na prijeboj dugova između osobe PV i Komisije, odluke TZI‑ja od 9. ožujka 2018. o odbijanju žalbe podnesene protiv te odluke o prijeboju dugova te odluke glavnog direktora GU‑a za usmeno prevođenje od 13. listopada 2017. o obustavi isplate plaće osobe PV počevši od 1. listopada 2017.;
–
u predmetima T‑786/16 i T‑224/18 naknadu imovinske i neimovinske štete koju je osoba PV navodno pretrpjela.
Pravni okvir
Člankom 1.e stavom 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji primjenjivoj na spor (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), određuje se:
„Dužnosnicima u aktivnoj službi osiguravaju se uvjeti rada u skladu s odgovarajućim zdravstvenim i sigurnosnim standardima koji odgovaraju barem minimalnim zahtjevima koji se primjenjuju u okviru mjera donesenih u tim područjima na temelju Ugovorâ.”
Članak 11.a Pravilnika o osoblju u stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   Dužnosnik pri obavljanju poslova ne smije, osim kako je predviđeno u daljnjem tekstu, obavljati zadaće u kojima ima izravan ili neizravan osobni interes koji bi mogao narušiti njegovu neovisnost, a posebno obiteljske i financijske interese.
2.   Svaki dužnosnik koji pri obavljanju poslova treba obaviti zadaću iz stavka 1. mora o tome odmah obavijestiti tijelo za imenovanje. Tijelo za imenovanje poduzima potrebne mjere i može, osobito, dužnosnika osloboditi od odgovornosti u vezi s tom zadaćom.”
Članak 12.a Pravilnika o osoblju u stavcima 1. do 3. predviđa:
„1.   Dužnosnici se suzdržavaju od svih oblika uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja.
2.   Institucija se ne smije štetno odnositi prema dužnosniku koji je žrtva uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja. Institucija se ne smije štetno odnositi prema dužnosniku koji je svjedočio o uznemirivanju ili spolnom uznemirivanju, pod uvjetom da je djelovao u dobroj vjeri.
3.   ,Uznemirivanje’ znači svako neprimjereno postupanje koje traje tijekom određenog razdoblja, ponavlja se ili je sustavno te se izražava fizičkim ponašanjem, usmenim ili pisanim izjavama, gestama ili drugim namjernim djelovanjem koje može štetiti osobnosti, dostojanstvu, ili fizičkom ili psihičkom integritetu osobe.”
Članak 21.a stavci 1. i 2. Pravilnika o osoblju glasi kako slijedi:
„1.   Ako primi nalog koji smatra nepropisnim ili smatra da bi primljeni nalog mogao prouzročiti ozbiljne poteškoće, dužnosnik o tome obavješćuje neposrednog nadređenoga koji, ako je obavijest priopćena u pisanom obliku, na nju odgovara u pisanom obliku. Pridržavajući se stavka 2., ako neposredni nadređeni potvrdi nalog a dužnosnik smatra da se tom potvrdom nije primjereno odgovorilo na razloge njegove zabrinutosti, dužnosnik upućuje pitanje u pisanom obliku sljedećem neposrednom nadređenomu. Ako potonji u pisanom obliku potvrdi nalog, dužnosnik ga mora provesti, osim ako je nalog očigledno nezakonit ili se njime krše mjerodavni sigurnosni standardi.
2.   Ako neposredno nadređeni smatra da se nalog mora provesti odmah, dužnosnik ga provodi, osim ako je nalog izričito nezakonit ili se njime krše mjerodavni sigurnosni standardi. Neposredno nadređeni dužan je na zahtjev dužnosnika izdati taj nalog u pisanom obliku.”
Člankom 23. prvim stavkom Pravilnika o osoblju određuje se:
„Povlastice i imuniteti dodjeljuju se dužnosnicima isključivo u interesu Unije. Pridržavajući se Protokola o povlasticama i imunitetima, dužnosnici se ne izuzimaju od ispunjivanja privatnih obveza, odnosno od poštovanja zakonâ i policijskih propisa koji su na snazi.”
Članak 24. Pravilnika o osoblju glasi:
„Unija pomaže svakom dužnosniku, posebno u postupcima protiv počinitelja prijetnji, uvreda, klevete i širenja klevete te svih vrsta napada usmjerenih na osobu ili imovinu dužnosnika ili člana njegove obitelji zbog njegova položaja ili poslova.
U tim slučajevima Unija solidarno nadoknađuje dužnosniku štetu koju dužnosnik nije uzrokovao namjerno ili teškom nepažnjom i koju ne može nadoknaditi od počinitelja.”
Prvi i drugi stavak članka 25. Pravilnika o osoblju glase:
„Dužnosnici mogu tijelu za imenovanje svoje institucije podnijeti zahtjeve u vezi s pitanjima obuhvaćenima ovim Pravilnikom o osoblju.
Svaka odluka donesena na temelju ovog Pravilnika o osoblju koja se odnosi na pojedinca, dotičnom se dužnosniku dostavlja u pisanom obliku. Svaka odluka koja ima negativni učinak na dužnosnika sadržava obrazloženje.”
Člankom 59. stavcima 1. i 3. Pravilnika o osoblju određeno je:
„1.   Dužnosnik koji predoči dokaz o nesposobnosti za obavljanje poslova zbog bolesti ili nesreće ima pravo na bolovanje.
Dotični dužnosnik što prije obavješćuje instituciju o nesposobnosti i istovremeno navodi svoju trenutačnu adresu. Ako izostane duže od tri dana, dužnosnik mora predočiti liječničku potvrdu. […] Ako to ne učini, dužnosnikov izostanak smatra se neopravdanim, osim ako potvrdu nije poslao zbog razloga koji su izvan njegova nadzora.
Od dužnosnika [na bolovanju] se u bilo kojem trenutku može zahtijevati da obavi liječnički pregled u organizaciji institucije. Ako se pregled ne može obaviti zbog razloga pripisivih dužnosniku, njegov se izostanak smatra neopravdanim od datuma kada se pregled trebao obaviti.
Ako se pregledom utvrdi da je dužnosnik sposoban obavljati poslove, njegov se izostanak, podložno sljedećem podstavku, smatra neopravdanim od datuma pregleda.
Ako dužnosnik smatra zaključke liječničkog pregleda u organizaciji tijela za imenovanje medicinski neutemeljenima, on ili liječnik koji djeluje u njegovo ime mogu u roku od dva dana dostaviti instituciji zahtjev da se u predmetu zatraži mišljenje neovisnog liječnika.
[…]
3.   Ne dovodeći u pitanje primjenu pravila o stegovnom postupku, svaki izostanak koji se u skladu sa stavcima 1. i 2. smatra neopravdanim oduzima se, prema potrebi, od dužnosnikova godišnjeg odmora. U slučaju da je dužnosnik iskoristio pravo na godišnji odmor, gubi pravo na primitke od rada za odgovarajuće razdoblje.”
Člankom 6. stavkom 5. Priloga IX. Pravilniku o osoblju predviđa se:
„Dotični dužnosnik ima pravo odbiti jednog člana povjerenstva u roku od pet dana od njegova osnivanja. Institucija isto tako ima pravo odbiti jednog člana povjerenstva.
Članovi povjerenstva mogu u istom vremenskom roku zatražiti da ih se zbog opravdanih razloga oslobodi od dužnosti te se moraju povući ako postoji sukob interesa.
[…]”
Okolnosti spora
Okolnosti spora navedene su u točkama 1. do 33. pobijane presude. Za potrebe ovog postupka one se mogu sažeti kako slijedi.
Osoba PV, koja je bila dužnosnik Europske unije od 16. srpnja 2007., bila je raspoređena u Komisijinu Glavnu upravu za zapošljavanje, socijalna pitanja i uključivanje do 30. rujna 2009.
Smatrajući da je bila žrtva uznemiravanja, osoba PV podnijela je 5. kolovoza 2009. zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju. Taj je postupak okončan 9. lipnja 2010., nakon istrage koju je proveo Komisijin Ured za istražne radnje i stegovne postupke, koji je zaključio da nisu ispunjeni uvjeti iz članka 12.a stavka 3. Pravilnika o osoblju koji su potrebni kako bi se ponašanje kvalificiralo kao uznemiravanje. Osoba PV 1. listopada 2009. premještena je u Komisijin GU za proračun.
Osoba PV 1. travnja 2013. raspoređena je u odjel „Proračunsko i financijsko upravljanje” Komisijina GU‑a za usmeno prevođenje.
Načelnik tog odjela 12. studenoga 2013. podnio je stegovnu pritužbu protiv osobe PV zbog problematičnog ponašanja, neprimjene važećih postupaka i nedovoljne učinkovitosti.
Između 8. svibnja 2014. i 31. srpnja 2016. osoba PV nije se pojavila na poslu, smatrajući da je žrtva uznemiravanja.
Komisijin službeni liječnik izdao je 27. lipnja i 10. listopada 2014. liječnička mišljenja u kojima je navedeno da je osoba PV sposobna za nastavak rada. Slijedom toga, osoba PV pozvana je na kontrolne liječničke preglede, na koje se nije odazvala.
Budući da je smatrao da su izostanci osobe PV neopravdani, glavni direktor GU‑a za usmeno prevođenje donio je nekoliko odluka o odbijanju od njezine plaće.
Osoba PV podnijela je 23. prosinca 2014. drugi zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju. Odlukom od 12. ožujka 2015. TZI je odlučio da ne postoje indicije ni o kakvom uznemiravanju osobe PV te je zaključio da primjena hitnih mjera udaljavanja stoga nije opravdana.
Komisija je 10. srpnja 2015. pokrenula stegovni postupak CMS 13/087 protiv osobe PV zbog ponovljenog neposluha pri obavljanju dužnosti, neprimjerenog ponašanja i neopravdanih izostanaka.
Odlukama od 31. svibnja i 5. srpnja 2016. glavni direktor GU‑a za usmeno prevođenje smatrao je izostanke osobe PV u razdoblju od 5. veljače do 31. ožujka 2016. i od 4. travnja do 31. svibnja 2016. neodobrenima te je odlučio provesti odbijanja od njezine plaće. Žalbe koje je protiv tih odluka podnijela osoba PV odbijene su odlukom TZI‑ja od 28. studenoga 2016.
Odlukom od 11. srpnja 2016. PMO je odlučio obustaviti isplatu plaće osobe PV počevši od 1. srpnja 2016. Žalba koju je protiv te odluke podnijela osoba PV odbijena je odlukom TZI‑ja od 17. siječnja 2017.
Odlukom TZI‑ja od 26. srpnja 2016., koja je donesena nakon stegovnog postupka CMS 13/087, osoba PV udaljena je s radnog mjesta s učinkom od 1. kolovoza 2016. (u daljnjem tekstu: odluka o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016.). Žalba koju je protiv te odluke podnijela osoba PV odbijena je odlukom TZI‑ja od 2. veljače 2017.
Dopisom od 31. srpnja 2016. glavni direktor GU‑a za usmeno prevođenje obavijestio je osobu PV o svojoj namjeri da njezine izostanke od 2. lipnja do 31. srpnja 2016. smatra neodobrenima i da provede odgovarajuća odbijanja od njezine plaće. Žalba koju je protiv tog dopisa podnijela osoba PV odbijena je odlukom TZI‑ja od 17. siječnja 2017.
Dopisom o prethodnoj obavijesti od 21. rujna 2016. PMO je obavijestio osobu PV da je Komisiji dužna isplatiti dug u iznosu od 42704,74 eura, koji odgovara njezinim neopravdanim izostancima. Žalba koju je protiv te odluke podnijela osoba PV odbijena je odlukom TZI‑ja od 17. siječnja 2017.
TZI je 24. srpnja 2017. povukao svoju odluku o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. te je osoba PV dopisom glavnog direktora GU‑a za ljudske resurse i sigurnost obaviještena da će 16. rujna 2017. biti raspoređena u odjel „Računalni i konferencijski sustavi” GU‑a za usmeno prevođenje. Žalba koju je osoba PV podnijela protiv odluke o povlačenju svojeg udaljavanja s radnog mjesta odbijena je odlukom TZI‑ja od 15. siječnja 2018.
Dopisom od 12. rujna 2017. direktor PMO‑a proveo je prijeboj dugovanih iznosa osobi PV za razdoblje tijekom kojeg je bila udaljena s radnog mjesta i dugova te osobe prema Komisiji, što je dovelo do plaćanja iznosa od 9550 eura u korist osobe PV. Žalba koju je protiv tog dopisa o prijeboju podnijela osoba PV odbijena je odlukom TZI‑ja od 9. ožujka 2018.
Osoba PV obaviještena je 20. rujna 2017. da se njezini izostanci od 16. rujna 2017. smatraju neodobrenima.
Komisija je 6. listopada 2017. pokrenula stegovni postupak CMS 17/025 zbog istih prigovora kao što su oni u stegovnom postupku CMS 13/087. Žalba koju je osoba PV podnijela protiv pokretanja novog stegovnog postupka odbijena je odlukom TZI‑ja od 2. svibnja 2018.
Glavni direktor GU‑a za usmeno prevođenje 13. listopada 2017. donio je odluku o obustavi isplate plaće osobi PV od 1. listopada 2017.
Porukom elektroničke pošte od 15. studenoga 2017. osoba PV pozvana je da sudjeluje u postupku ocjenjivanja FP 2016. Žalba koju je osoba PV podnijela protiv tog poziva odbijena je odlukom TZI‑ja od 16. ožujka 2018.
Porukom elektroničke pošte od 22. veljače 2018. osoba PV pozvana je da sudjeluje u postupku ocjenjivanja FP 2017. Žalba koju je osoba PV podnijela protiv tog poziva odbijena je odlukom TZI‑ja od 20. lipnja 2018.
Odlukom od 21. listopada 2019., donesenom nakon stegovnog postupka CMS 17/025, Komisija je udaljila osobu PV s radnog mjesta (u daljnjem tekstu: odluka o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019.). To udaljavanje s radnog mjesta stupilo je na snagu 1. studenoga 2019.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2017., nakon što joj je predsjednik Općeg suda odobrio besplatnu pravnu pomoć, osoba PV pokrenula je pred Općim sudom postupak, upisan pod brojem T‑786/16, radi, kao prvo, poništenja spornih akata iz točke 1. prve i druge alineje ove presude. Kao drugo, osoba PV zahtijevala je da se Komisiji naloži da joj plati 889000 eura i 132828,67 eura radi naknade navodno pretrpljene neimovinske odnosno imovinske štete.
U prilog toj tužbi osoba PV istaknula je pet tužbenih razloga, koji se u biti temelje na povredi, kao prvo, članka 12.a Pravilnika o osoblju, kao drugo, članaka 21.a i 23. Pravilnika o osoblju, kao treće, načela brižnog postupanja i članka 24. Pravilnika o osoblju, kao četvrto, članaka 59. i 60. Pravilnika o osoblju te, kao peto, članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. travnja 2018. osoba PV pokrenula je pred Općim sudom postupak, upisan pod brojem T‑224/18, kojim je tražila, kao prvo, da Opći sud utvrdi da je bila žrtva uznemiravanja, kao drugo, poništenje spornih akata iz točke 1. četvrte alineje ove presude te, kao treće, da se Komisiji naloži plaćanje, najprije, iznosa od 98000 eura i 23190,44 eura kao naknade za navodno pretrpljenu neimovinsku odnosno imovinsku štetu kao i, podredno, iznosa od 7612,87 kao naknade za navodno pretrpljenu imovinsku štetu.
U prilog toj tužbi osoba PV istaknula je sedam tužbenih razloga, koji se u biti temelje na povredi, kao prvo, članka 12.a Pravilnika o osoblju, kao drugo, članaka 21.a i 23. Pravilnika o osoblju, kao treće, članka 11.a Pravilnika o osoblju i članka 41. Povelje, kao četvrto, načela brižnog postupanja, kao peto, načela prigovora neizvršavanja i načela zakonitosti, kao šesto, načela
ne bis in idem
te, kao sedmo, članka 41. Povelje.
Pobijanom presudom Opći sud odbio je dvije tužbe koje je podnijela osoba PV.
Opći sud je, kao prvo, u točkama 67. do 130. te presude odbacio kao nedopušten zahtjev kojim je osoba PV od Općeg suda tražila da utvrdi da je bila žrtva uznemiravanja kao i zahtjev za poništenje, među ostalim, odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016., stegovnih postupaka CMS 13/087 i CMS 17/025 te odluka čije se poništenje podredno tražilo u predmetu T‑786/16.
Kao drugo, Opći sud je u točkama 131. i 132. te presude smatrao da nije potrebno ispitati peti tužbeni razlog istaknut u predmetu T‑786/16 ni šesti i sedmi tužbeni razlog istaknut u predmetu T‑224/18, s obzirom na to da su ti tužbeni razlozi istaknuti u prilog zahtjevu za poništenje prvog odnosno drugog stegovnog postupka, a koji je proglašen nedopuštenim.
Opći sud je, kao treće, u točkama 135. do 248. pobijane presude odbio ostale tužbene razloge.
Kako bi to učinio, s jedne strane, u točki 173. te presude smatrao je da činjenice o uznemiravanju koje navodi osoba PV nisu u dovoljnoj mjeri dokazane.
S druge strane, Opći sud je u točkama 177. do 241. navedene presude odbio tužbene razloge osobe PV koji se temelje na povredi članaka 11.a, 21.a, 23., 24., 59. i 60. Pravilnika o osoblju kao i načela zakonitosti, brižnog postupanja i prigovora neizvršavanja.
Kao četvrto, Opći sud odbio je u točkama 249. do 255. te presude zahtjeve osobe PV za naknadu štete jer je smatrao da se u biti temelje na navodnoj nezakonitosti odluka protiv kojih su podnesene tužbe za poništenje, a da njihovu nezakonitost osoba PV nije dokazala.
Zahtjevi stranaka
Svojom žalbom osoba PV zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
odluči o sporu i
–
naloži Komisiji snošenje troškova obaju postupaka.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži osobi PV snošenje troškova.
O žalbi
Osoba PV u prilog svojoj žalbi ističe deset žalbenih razloga, koji se temelje, kao prvo, na povredi članaka 72. i 270. UFEU‑a te članka 23. Pravilnika o osoblju, kao drugo, na povredi članka 4. UEU‑a, članka 41. Povelje i članka 11.a Pravilnika o osoblju, kao treće, na povredi načela
fraus omnia corrumpit
i članka 36. Statuta Suda Europske unije, kao četvrto, na povredi članaka 1., 3., 4., 31. i 41. Povelje kao i članaka 1.e i 12.a Pravilnika o osoblju, kao peto, na pogrešnom tumačenju članka 59. Pravilnika o osoblju i na povredi Komisijine interne odluke, kao šesto, na povredi načela prigovora neizvršavanja, kao sedmo, na povredi članka 41. Povelje i članka 25. Pravilnika o osoblju, kao osmo, na iskrivljavanju činjenica, kao deveto, na povredi članka 15. Povelje te, kao deseto, na povredi zabrane odlučivanja
ultra petita
.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom osoba PV osporava ocjenu Općeg suda iz točaka 184. i 185. pobijane presude u pogledu njezinih argumenata koji se temelje na povredi članaka 21.a i 23. Pravilnika o osoblju.
Kao prvo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 184. pobijane presude smatrao da se činjenice uznemiravanja ili davanja lažnog iskaza mogu utvrditi isključivo osuđujućom presudom te da rješenje o izvođenju dokaza uopće nije relevantno prilikom ispitivanja osnovanosti takvih činjenica.
Kao drugo, Opći sud povrijedio je članak 270. UEFU‑a time što je u točki 185. navedene presude utvrdio da je radni odnos između dužnosnika i njegove institucije uređen isključivo Pravilnikom o osoblju, iako su relevantni i drugi izvori prava, osobito kazneno pravo države članice na čijem državnom području dotični službenik radi. Stoga svako kazneno djelo koje je počinio službenik, kao što je uznemiravanje, krivotvorenje javnih isprava ili korupcija, koje se sankcionira belgijskim Kaznenim zakonikom, predstavlja i povredu članka 23. Pravilnika o osoblju. Na temelju rješenja koja je belgijski sudac istrage izdao na temelju prijava koje je osoba PV podnijela protiv više dužnosnika može se utvrditi da su počinjena takva kaznena djela. Time što nije uzeo u obzir dokaze na kojima se temelje te sudske odluke, Opći sud također je povrijedio članak 2. UEU‑a i članak 67. stavak 3. UFEU‑a.
Kao treće, Opći sud iskrivio je činjenice time što je propustio uzeti u obzir nekoliko odlučujućih elemenata. Prije svega, Opći sud nije uzeo u obzir rješenja koja je donio belgijski sudac istrage radi saslušanja određenih Komisijinih dužnosnika uključenih u donošenje određenih spornih akata, premda su ta rješenja donesena prema postupovnom sustavu koji pokazuje da se te osobe smatralo osumnjičenima da su počinile kaznena djela koja im se stavljaju na teret. Nadalje, Opći sud trebao je uzeti u obzir oduzimanje spisa stegovnog postupka CMS 17/025, koje je 19. rujna 2018. proveo belgijski sudac istrage, kao dokaz o kaznenom djelu krivotvorenja javnih isprava. Naposljetku, krivotvoreni potpis koji se nalazi na odluci o odbijanju od plaće od 15. rujna 2016. trebao je navesti Opći sud da primijeni načelo
fraus omnia corrumpit
.
Osim toga, Opći sud iskrivio je činjenice time što je u točki 184. pobijane presude utvrdio da je Komisija na raspravi istaknula, a da osoba PV to nije osporila, da su belgijski sudovi naložili toj osobi da Komisijinu službenom liječniku plati iznos od 25000 eura na ime naknade. Naime, osobi PV nije naloženo plaćanje takvog iznosa na ime naknade. Nasuprot tomu, tribunal correctionnel de Bruxelles (Kazneni sud u Bruxellesu, Belgija) utvrdio je nedopuštenost izravne tužbe protiv Komisijina službenog liječnika te je naložio osobi PV plaćanje naknade sudskih troškova u iznosu od 440 eura.
Komisija smatra da prvi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, pogreške koja se tiče prava na koju se poziva osoba PV u pogledu utvrđenja Općeg suda iz točke 184. pobijane presude, valja istaknuti da ta osoba prigovara Općem sudu, s jedne strane, da je smatrao da se činjenice uznemiravanja ili davanja lažnog iskaza mogu utvrditi isključivo osuđujućom presudom te, s druge strane, da je smatrao da rješenje o izvođenju dokaza uopće nije relevantno prilikom ispitivanja osnovanosti takvih činjenica.
U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da je Opći sud u toj točki 184. pravilno smatrao da se samo na temelju akata koji po svojoj prirodi ne sadržavaju konačno utvrđenje činjenica davanja lažnog iskaza ili uznemiravanja ne može utvrditi postojanje tih kaznenih djela.
Kao drugo, tvrdnja osobe PV prema kojoj je Opći sud u točki 184. pobijane presude smatrao da rješenje o izvođenju dokaza uopće nije relevantno prilikom utvrđivanja postojanja kaznenih djela uznemiravanja ili davanja lažnog iskaza proizlazi iz pogrešnog tumačenja te točke 184.
Naime, time što je u navedenoj točki 184. zaključio da nijedno od kaznenih djela koja je osoba PV smatrala uznemiravanjem ili davanjem lažnog iskaza nije utvrđeno kao takvo niti je bilo predmet osuđujuće kaznene presude belgijskog suda Opći sud je smatrao da rješenja donesena u okviru kaznenog istražnog postupka na koja se poziva osoba PV ne omogućuju sama po sebi utvrđenje postojanja tih kaznenih djela te stoga nisu odlučujuća u okviru te ocjene, a pritom nije smatrao da ona nisu relevantna.
Slijedom toga, argumentacija osobe PV prema kojoj je Opći sud u toj točki 184. počinio pogrešku koja se tiče prava nije osnovana.
Kao drugo, kad je riječ o tumačenju članka 270. UFEU‑a koje je Opći sud prihvatio u točki 185. pobijane presude – kojim je na temelju te odredbe odbacio svaku relevantnost nacionalnog prava u ispitivanju argumenata osobe PV koji se odnose na povredu članaka 21.a i 23. Pravilnika o osoblju – valja istaknuti da članak 270. UFEU‑a predviđa da je Sud nadležan u svim sporovima između Unije i njezinih službenika u granicama i prema uvjetima utvrđenima u Pravilniku o osoblju i Uvjetima zaposlenja za ostale službenike Unije.
Iz te odredbe proizlazi da je svaki spor između dužnosnika ili službenika Unije i institucije o kojoj on ovisi, a koji proizlazi iz veze zaposlenja koja povezuje dotičnu osobu i tu instituciju, u isključivoj nadležnosti Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2021., OH (Imunitet od sudskih postupaka),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, t.
24.
i
34.
).
Nasuprot tomu, iz teksta članka 270. UFEU‑a nipošto ne proizlazi da je radni odnos između dužnosnika i njegove institucije uređen isključivo Pravilnikom o osoblju.
Naime, s jedne strane, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 62. do 71. svojeg mišljenja, i druge odredbe prava Unije, kako primarnog tako i sekundarnog, primjenjuju se na radni odnos između dužnosnika i njegove institucije.
S druge strane, određene odredbe Pravilnika o osoblju sadržavaju upućivanja na nacionalno pravo država članica.
To osobito vrijedi za članke 21.a i 23. Pravilnika o osoblju, na koje se osoba PV poziva u prilog svojim tužbama za poništenje.
Tako članak 23. Pravilnika o osoblju, koji se odnosi na povlastice i imunitete koji se dodjeljuju dužnosnicima, u prvom stavku pojašnjava da se dužnosnici ne izuzimaju od poštovanja zakonâ i policijskih propisa koji su na snazi. Stoga iz te odredbe proizlazi da su dužnosnici obvezni poštovati zakone koje je donijela država članica njihova mjesta rada, čije se poštovanje nalaže svakoj osobi koja se nalazi na njezinu državnom području, što obuhvaća kazneno pravo te države članice.
Isto tako, članak 21.a stavak 1. Pravilnika o osoblju predviđa da dužnosnik nije obvezan izvršiti nalog koji je očito nezakonit ili se njime krše mjerodavni sigurnosni standardi. Ta odredba, u vezi s člankom 23. prvim stavkom Pravilnika o osoblju, stoga dužnosniku omogućuje da odbije izvršiti nalog koji je primio pozivajući se na povredu kaznenog prava države članice u svojem mjestu rada do koje bi došlo izvršenjem tog naloga.
Iz tih razmatranja proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 185. pobijane presude presudio da je radni odnos između dužnosnika i njegove institucije uređen isključivo Pravilnikom o osoblju, negirajući tako, na temelju članka 270. UFEU‑a, svaku relevantnost nacionalnog kaznenog prava.
Međutim, čak i ako je u obrazloženju presude Općeg suda počinjena povreda prava Unije, ali je njezina izreka osnovana iz drugih pravnih razloga, žalbu treba odbiti (presuda od 25. veljače 2021., Dalli/Komisija,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, t.
165.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja istaknuti da članak 21.a Pravilnika o osoblju omogućuje dužnosniku da odbije izvršiti nalog ako je on očito nezakonit ili protivan primjenjivim sigurnosnim standardima.
Iz toga slijedi da se na navedenu odredbu ne može pozivati u prilog tužbi za poništenje odluka koje nisu donesene nakon što je dužnosnik odbio postupiti po nalogu koji je primio.
Međutim, valja utvrditi da u ovom slučaju nijedna od spornih odluka u okviru predmeta T‑786/16 i T‑224/18 nije uslijedila nakon odbijanja osobe PV da izvrši nalog.
Što se tiče prigovora koji se temelji na povredi članka 23. Pravilnika o osoblju, valja utvrditi da puka tvrdnja da su dužnosnici koji su sudjelovali u donošenju spornih odluka počinili kaznena djela te da su bile pokrenute kaznene istrage u vezi s tim djelima, u okviru kojih su ti dužnosnici bili saslušani, nije dovoljna kako bi se dokazalo da su prilikom donošenja tih odluka bila počinjena takva kaznena djela. S obzirom na to da se argumentacija osobe PV na koju se odnosi točka 185. pobijane presude temelji na takvim nepotkrijepljenim navodima, u svakom ju je slučaju trebalo odbiti kao neosnovanu.
Slijedom toga, argumentaciju koja se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u toj točki 185. treba odbiti kao bespredmetnu.
Što se tiče tvrdnje osobe PV prema kojoj je Opći sud povrijedio članak 2. UEU‑a i članak 67. stavak 3. UFEU‑a time što nije uzeo u obzir dokaze na kojima se temelje rješenja belgijskog suca istrage na koja se ta osoba poziva, dovoljno je istaknuti da ni predmet ni učinak tih odredaba nije utvrđivanje pravila o ocjeni činjenica i dokaza suda Unije.
Kao treće, kad je riječ o tvrdnji osobe PV prema kojoj je Opći sud počinio „iskrivljavanja propustom”, valja istaknuti da, premda se argumentacija koju je osoba PV iznijela u okviru prvog žalbenog razloga odnosi na točke 184. i 185. pobijane presude, Opći sud u toj točki 185. nije izveo činjenična utvrđenja, tako da argumentaciju osobe PV koja se temelji na iskrivljavanju činjenica treba shvatiti kao da se njome osporavaju činjenice utvrđene u točki 184. te presude.
U toj točki 184. Opći sud je, među ostalim, smatrao da nijedna od činjenica koje je osoba PV smatrala uznemiravanjem ili davanjem lažnog iskaza nije utvrđena kao takva niti je bila predmet osuđujuće kaznene presude belgijskog nacionalnog suda. Također je istaknuo da su prijave koje je osoba PV podnijela belgijskim sudovima dovele do kaznenih istraga.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava. Stoga je Opći sud jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu relevantnih činjenica i za ocjenu dokaza. Ocjena tih činjenica i tih dokaza ne čini, dakle – osim u slučaju njihova iskrivljavanja – pitanje prava koje bi samo po sebi bilo predmet nadzora Suda u okviru žalbe (presuda od 21. listopada 2021., Parlament/UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Takvo iskrivljavanje postoji kada je i bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito pogrešna. Međutim, to iskrivljavanje treba očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da pritom nije potrebno izvršiti novu ocjenu činjenica i dokaza. Usto, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, treba precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koje su prema njegovoj ocjeni dovele do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (presuda od 27. veljače 2020., Litva/Komisija,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
, t.
71.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na tu sudsku praksu, činjenična utvrđenja Općeg suda u točki 184. pobijane presude mogla bi se osporiti samo ako bi se dokazalo da iz sadržaja spisa koji je podnesen Općem sudu očito proizlazi da su ta utvrđenja netočna.
Osoba PV u tom pogledu najprije se poziva na nekoliko dokaza koje je podnijela u prvostupanjskom postupku, a koje Opći sud nije uzeo u obzir.
Točno je da se činjenična utvrđenja Općeg suda u točki 184. pobijane presude temelje na okolnosti da su prijave koje je osoba PV podnijela belgijskim sudovima dovele do pokretanja kaznenih istraga, na dvjema presudama optužnog vijeća coura d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) i na jednoj drugoj presudi belgijskog suda.
Međutim, time što je samo navela elemente koje Opći sud nije ispitao, osoba PV i dalje nije dokazala da bi oni mogli dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda iz točke 184. te presude, prema kojoj nijedna od činjenica koje je osoba PV smatrala davanjem lažnog iskaza ili uznemiravanjem nije utvrđena kao takva niti je bila predmet osuđujuće kaznene presude belgijskog suda.
Nadalje, što se tiče navodnog iskrivljavanja Komisijinih navoda na raspravi pred Općim sudom, valja istaknuti da – čak i pod pretpostavkom da je Opći sud pogrešno utvrdio da je Komisija na toj raspravi istaknula da su belgijski sudovi osobi PV naložili da Komisijinu službenom liječniku plati iznos od 25000 eura na ime naknade, iako je u stvarnosti osoba PV morala platiti samo iznos od 440 eura – takva pogreška ni u kojem slučaju ne može dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda iz točke 184. pobijane presude, navedenu u točki 76. ove presude. Taj argument stoga treba odbiti kao bespredmetan.
Naposljetku, što se tiče tvrdnje osobe PV prema kojoj je Opći sud trebao ispitati je li navodni krivotvoreni potpis na odluci o odbijanju od plaće od 15. rujna 2016. doveo do primjene načela
fraus omnia corrumpit
, valja podsjetiti na to da je nadzor Suda u okviru žalbe ograničen na ocjenu pravnog rješenja koje je dano na temelju razloga i argumenata o kojima se raspravljalo pred Općim sudom. Stoga stranka ne može prvi put pred Sudom navoditi razloge ili argumente koje nije navela pred Općim sudom (presuda od 18. ožujka 2021., Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, t.
51.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju osoba PV u prvostupanjskom postupku pozvala se na načelo
fraus omnia corrumpit
samo u prilog zahtjevu za poništenje stegovnog postupka CMS 17/025, tako da prigovor koji se temelji na povredi tog načela treba smatrati nedopuštenim u pogledu drugih spornih akata iz prvog žalbenog razloga, kao što je odluka o odbijanju od plaće od 15. rujna 2016.
Što se tiče stegovnog postupka CMS 17/025, s obzirom na to da je Opći sud u točki 94. pobijane presude zahtjev za poništenje tog stegovnog postupka proglasio nedopuštenim a da osoba PV tu ocjenu u svojoj žalbi nije dovela u pitanje, Općem sudu ne može se valjano prigovoriti da prilikom ocjene tog zahtjeva nije ispitao argumentaciju koja se temelji na povredi načela
fraus omnia corrumpit
, tako da argumentaciju osobe PV koja se odnosi na propust Općeg suda da odluči o navodnoj povredi tog načela treba odbiti kao neosnovanu.
Stoga prvi žalbeni razlog treba dijelom odbaciti kao nedopušten, a dijelom odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi, s jedne strane, da utvrđenje Općeg suda iz točke 184. pobijane presude – prema kojem nijedna od činjenica koje je osoba PV smatrala uznemiravanjem ili davanjem lažnog iskaza nije utvrđena kao takva niti je bila predmet osuđujuće kaznene presude belgijskog nacionalnog suda – proizlazi iz Komisijina sustavnog „sabotiranja” kaznenih istražnih postupaka, čime je povrijeđeno pravo osobe PV na pošteno suđenje. Ta institucija zloupotrebljavala je funkcionalni imunitet time što je sustavno odbijala odobriti da sudac istrage sasluša dužnosnike, čime je povrijedila načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, pri čemu nije bila riječ o aktima tijela javne vlasti. Osim toga, Komisija i neki njezini dužnosnici uplitali su se u kaznene istrage koje su vodila belgijska tijela, čime su povrijedili članak 72. UFEU‑a, članak 23. Pravilnika o osoblju kao i prava koja članak 41. Povelje dodjeljuje osobi PV u svojstvu oštećenika u okviru tih kaznenih postupaka.
S druge strane, Opći sud iskrivio je sadržaj spisa time što je u točki 192. pobijane presude odbio prigovor koji se temelji na povredi članka 11.a Pravilnika o osoblju uz obrazloženje da obična kaznena prijava koju je osoba PV podnijela protiv članova TZI‑ja koji su odgovorni za donošenje odluka u vezi s tom osobom ne može biti dovoljna da dovede te osobe u situaciju sukoba interesa, iako je više kaznenih prijava koje je podnijela osoba PV dovelo do pokretanja kaznenih istraga. Prema mišljenju osobe PV, ta je okolnost trebala navesti Opći sud na to da utvrdi postojanje sukoba interesa tih članova TZI‑ja u okviru stegovnog postupka CMS 17/025 kao i prilikom donošenja odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019. Slijedom toga, Opći sud trebao je utvrditi povredu članka 41. Povelje, članka 11.a Pravilnika o osoblju i članka 6. stavka 5. Priloga IX. Pravilniku o osoblju.
Komisija smatra da drugi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Kao prvo, što se tiče tvrdnje prema kojoj je Komisija sustavno zloupotrebljavala funkcionalni imunitet i uplitala se u kaznene istrage u Belgiji, valja istaknuti da je osoba PV pred Općim sudom tvrdila samo da protivljenje bivšeg glavnog tajnika Komisije saslušanju osobe koja je sudjelovala u donošenju određenih spornih akata može predstavljati povredu načela lojalne suradnje.
Stoga tu tvrdnju treba odbaciti kao nedopuštenu, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 84. ove presude, u dijelu u kojem se temelji na drugim navodnim odbijanjima saslušanja i navodnim uplitanjima u kaznene istrage u Belgiji.
Što se tiče argumentacije koja se temelji na povredi načela lojalne suradnje zbog protivljenja bivšeg glavnog tajnika Komisije saslušanju osobe koja je sudjelovala u donošenju određenih spornih akata, valja istaknuti da se prva rečenica točke 184. pobijane presude ograničava na tvrdnju da nijedna od činjenica koje je osoba PV smatrala uznemiravanjem ili davanjem lažnog iskaza nije utvrđena kao takva niti je bila predmet osuđujuće kaznene presude belgijskog suda. Međutim, budući da takvo utvrđenje ne sadržava nikakvu ocjenu zakonitosti tog protivljenja, valja utvrditi da argumentacija osobe PV proizlazi iz pogrešnog tumačenja te rečenice pobijane presude i da je stoga treba odbiti kao neosnovanu.
Kao drugo, što se tiče pogrešaka koje je Opći sud počinio u točki 192. pobijane presude, valja istaknuti da se argumentacija osobe PV koja se odnosi na povredu članka 11.a Pravilnika o osoblju odnosi na stegovni postupak CMS 17/025 i odluku o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019.
Međutim, kao što je to istaknuto u točki 86. ove presude, Opći sud proglasio je zahtjev za poništenje tog stegovnog postupka nedopuštenim, a osoba PV u svojoj žalbi tu ocjenu nije dovela u pitanje. Osim toga, zahtjevi osobe PV u okviru njezinih tužbi u predmetima T‑786/16 i T‑224/18 nisu se odnosili na odluku o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019.
S obzirom na to, argumentacija koja se temelji na pogrešci koja se tiče prava što ju je Opći sud počinio u točki 192. pobijane presude je bespredmetna.
Stoga drugi žalbeni razlog treba dijelom odbaciti kao nedopušten, a dijelom odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Trećim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi da je Opći sud „propustom iskrivio činjenice” i povrijedio obvezu obrazlaganja koja proizlazi iz članka 36. Statuta Suda Europske unije, time što nije ispitao primjenu načela
fraus omnia corrumpit
na stegovni postupak CMS 17/025, zbog toga što je u tom postupku korištena odluka na kojoj se nalazio krivotvoreni potpis.
Ispitivanje tog načela trebalo je navesti Opći sud da poništi upravnu istragu, stegovni postupak CMS 17/025 i više odluka koje se odnose na plaću osobe PV.
Komisija smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 84. ove presude, stranka u okviru žalbe ne može prvi put pred Sudom iznijeti razloge ili argumente na koje se nije pozvala pred Općim sudom.
U ovom slučaju osoba PV u prvostupanjskom postupku pozvala se na načelo
fraus omnia corrumpit
samo u odnosu na stegovni postupak CMS 17/025. Stoga treći žalbeni razlog treba smatrati nedopuštenim u dijelu u kojem se njime Općem sudu prigovara da nije primijenio navedeno načelo u pogledu odluka koje se odnose na plaću osobe PV.
Što se tiče stegovnog postupka CMS 17/025, kao što je to istaknuto u točki 86. ove presude, Opći sud proglasio je u točki 94. pobijane presude zahtjev za poništenje tog postupka nedopuštenim, a ta ocjena u žalbi nije dovedena u pitanje. Slijedom toga, Općem sudu ne može se valjano prigovoriti da nije meritorno odlučio o primjeni načela
fraus omnia corrumpit
. Prigovor osobe PV koji se temelji na propustu u odlučivanju o primjeni načela
fraus omnia corrumpit
stoga treba odbiti kao neosnovan.
Stoga treći žalbeni razlog treba dijelom odbaciti kao nedopušten, a dijelom odbiti kao neosnovan.
Peti žalbeni razlog
Svojim petim žalbenim razlogom, koji je u biti podijeljen na tri dijela i koji valja ispitati na četvrtom mjestu, osoba PV tvrdi da je Opći sud počinio više pogrešaka time što je odbio njezinu argumentaciju koja se odnosi na povredu članka 59. Pravilnika o osoblju i Komisijino korištenje lažnim iskazima.
Drugi dio petog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom petog žalbenog razloga, koji valja ispitati na prvome mjestu, osoba PV tvrdi da je Opći sud iskrivio činjenice i počinio pogreške koje se tiču prava u svojoj ocjeni, u točkama 112. do 116. pobijane presude, argumentacije prema kojoj Komisijino korištenje lažnim iskazima u obliku liječničkih mišljenja koja je dao službeni liječnik institucije podrazumijeva da su sporni akti pravno nepostojeći.
Kao prvo, Opći sud u točki 114. te presude nije mogao valjano utvrditi da okolnost da su određene bilješke o neodazivanju bile naslovljene „liječnička mišljenja” proizlazi iz pogreške u pisanju koja je obuhvaćena nepažnjom. Osoba PV tvrdi da, s obzirom na broj liječničkih mišljenja koja je izdao Komisijin službeni liječnik, ne može biti riječ o nepažnji. Naprotiv, treba smatrati da je postupanje tog liječnika namjerno.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u toj točki 114. utvrdio da je ta pogreška u pisanju kasnije bila pojašnjena i ispravljena. Osoba PV tvrdi da predmetna liječnička mišljenja nisu bila ispravljena, tako da navodna nezakonitost i dalje postoji. Osim toga, Opći sud nije pojasnio na koji su način ta liječnička mišljenja bila ispravljena.
Ta pogreška koja se tiče prava navela je Opći sud da u točkama 115. i 116. pobijane presude pogrešno smatra da navodne nezakonitosti nisu dovoljno očite i teške da bi se sporni akti proglasili pravno nepostojećima.
Kao treće, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 114. te presude smatrao da bilješka službenog liječnika o neodazivanju ne predstavlja akt koji negativno utječe i da se takva bilješka ne može osporavati mišljenjem neovisnog liječnika u skladu s člankom 59. stavkom 1. petim podstavkom Pravilnika o osoblju. Naime, dva uvjeta koja se zahtijevaju tom odredbom, odnosno postojanje liječničkog zaključka i medicinska neutemeljenost tog zaključka, ispunjena su i u pogledu mišljenjâ i u pogledu spornih bilješki službenog liječnika. Stoga te akte treba poništiti jer je službeni liječnik bez obrazloženja odbio zahtjeve za mišljenjem neovisnog liječnika koje je podnijela osoba PV.
Komisija smatra da drugi dio petog žalbenog razloga valja odbiti.
–
Ocjena Suda
Kad je riječ o pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio u točki 114. pobijane presude, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se „aktima koji se mogu pobijati” u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju sve odredbe koje su donijele institucije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na njihov oblik (presuda od 6. listopada 2021., Tognoli i dr./Parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, t.
33.
i navedena sudska praksa).
Sud je također istaknuo da međumjere čiji je cilj priprema, u okviru postupka koji obuhvaća više faza, konačne odluke načelno nisu akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje (presuda od 6. listopada 2021., Tognoli i dr./Parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, kao što je to Opći sud u biti istaknuo u točki 114. pobijane presude, bilješke službenog liječnika o neodazivanju predstavljaju međumjere koje nemaju samostalne pravne učinke i koje se, prema potrebi, mogu osporavati u okviru tužbi podnesenih protiv odluka donesenih na njihovu temelju.
Iz toga slijedi da navod osobe PV prema kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u toj točki 114. presudio da bilješka o neodazivanju ne predstavlja akt kojim se nanosi šteta treba odbiti kao neosnovan.
Osim toga, budući da iz prethodnih razmatranja proizlazi da bilješke o neodazivanju ne predstavljaju akte koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a, argument osobe PV koji se temelji na povredi članka 59. stavka 1. petog podstavka Pravilnika o osoblju valja odbiti kao u svakom slučaju bespredmetan.
Isto vrijedi i za druge pogreške koje se tiču prava koje navodi osoba PV u okviru drugog dijela petog žalbenog razloga.
Naime, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud u točki 114. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je pogreška u pisanju kojom su zahvaćene određene bilješke o neodazivanju bila pojašnjena i ispravljena, valja istaknuti, s jedne strane, da te bilješke o neodazivanju kao takve ne predstavljaju akte koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a te, s druge strane, da takva pogreška, kad je riječ o spornim aktima koji su doneseni u vezi s tim obavijestima o neodazivanju, ne može dovesti u pitanje zaključak Općeg suda iz točke 115. te presude prema kojem nije dosegnuta potrebna razina dokazivanja i težina koja bi dovela do pravnog nepostojanja tih akata.
Iz toga proizlazi da drugi dio petog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Treći dio petog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Trećim dijelom petog žalbenog razloga osoba PV osporava točke 112. i 113. pobijane presude, u kojima je Opći sud utvrdio nepostojanje popisa upravnih odluka za koje je ona smatrala da sadržavaju lažne iskaze. Osoba PV tvrdi, s jedne strane, da je Općem sudu dostavila popis odluka čije poništenje traži. S druge strane, svaku upravnu odluku o odbijanju ili kojom se nanosi šteta koja se temelji na utvrđenju neopravdanog izostanka treba smatrati lažnim iskazivanjem jer su svi izostanci osobe PV bili opravdani potvrdama o nesposobnosti za rad.
Komisija smatra da treći dio petog žalbenog razloga valja odbiti.
–
Ocjena Suda
Kao prvo, argument osobe PV prema kojem joj je Opći sud u točkama 112. i 113. pobijane presude pogrešno prigovorio da nije dostavila popis akata koje smatra lažnim iskazima treba odbiti kao neosnovan jer se temelji na pogrešnom tumačenju tih točaka.
Naime, Opći sud je u točki 112. pobijane presude utvrdio da je na osobi PV da za svaki sporni akt dokaže kako je Komisijino navodno korištenje lažnim iskazima zahvaćeno nepravilnošću čija je težina tako očita da je pravni poredak Unije ne može tolerirati. Potom je u točki 113. te presude utvrdio da se osoba PV u tom pogledu ograničila na iznošenje općih navoda, zbog čega je u točki 115. navedene presude presudio da nije dosegnuta razina dokazivanja i težina koja bi dovela do pravnog nepostojanja akta.
Odlučujući tako, Opći sud je smatrao da iz argumentacije osobe PV ne proizlazi da je dosegnuta potrebna razina dokazivanja i težina, a pritom se nije pozvao na to da osoba PV nije podnijela popis akata koje je smatrala davanjem lažnih iskaza.
Kao drugo, argumentacija osobe PV koja se temelji na sadržaju potvrda o nesposobnosti za rad nedopuštena je, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 77. ove presude, s obzirom na to da se odnosi na ocjenu činjenica Općeg suda, a osoba PV u tom se pogledu ne poziva na iskrivljavanje.
Iz toga proizlazi da treći dio petog žalbenog razloga treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.
Prvi dio petog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom petog žalbenog razloga, koji valja ispitati na trećem mjestu, osoba PV tvrdi, kao prvo, da je Opći sud u točki 226. pobijane presude iskrivio činjenice.
S jedne strane, Opći sud utvrdio je da neodazivanja osobe PV na kontrolne preglede nisu bila medicinski utemeljena, iako su izostanci osobe PV bili opravdani potvrdama njezina liječnika kojima se preporučivalo izbjegavanje svakog kontakta sa svojim radnim okruženjem, što uključuje Komisijinu liječničku službu za preglede. Osim toga, prema mišljenju osobe PV, ta institucija mogla je organizirati liječnički pregled u njezinu domu, što ona nije učinila.
S druge strane, Opći sud iskrivio je činjenice time što je propustio istaknuti da je osam poziva na liječničke preglede poslano sa zakašnjenjem te da ih je osoba PV primila nakon dana predmetnog kontrolnog pregleda. Iz toga proizlazi da je ocjena iz točke 220. pobijane presude, prema kojoj se neodazivanje na različite pozive na liječničke preglede može pripisati osobi PV, pogrešna u pogledu tih osam poziva.
Kao drugo, liječnička mišljenja od 27. lipnja i 10. listopada 2014., prema kojima je osoba PV mogla nastaviti s radom, vjerojatno proizlaze iz uputa primljenih od GU‑a za usmeno prevođenje te stoga predstavljaju aktivno sudjelovanje u uznemiravanju kojeg je osoba PV bila žrtva kao i kršenje etičkih pravila i načela opreznosti.
Osim toga, prema mišljenju osobe PV, Opći sud propustio je ispitati nepravilnosti kojima su zahvaćena mišljenja Komisijina službenog liječnika. Naime, ta liječnička mišljenja predstavljaju lažne iskaze. S jedne strane, njima se utvrđuje da su izostanci osobe PV bili neopravdani, iako je ona dostavila potvrde o nesposobnosti za rad koje je izdao njezin liječnik. S druge strane, ona se ne temelje ni na kakvom liječničkom pregledu. Osim toga, nepostojanje liječničkog pregleda lišava svakog značenja utvrđenje neodobrenog izostanka do budućeg datuma jer se takvo utvrđenje ne temelji na ocjeni sposobnosti za rad.
Kao treće, Opći sud iskrivio je činjenice time što nije utvrdio da ne postoji popis neovisnih liječnika, koji je trebao biti sastavljen u skladu s člankom 59. stavkom 6. Pravilnika o osoblju.
Komisija smatra da prvi dio petog žalbenog razloga valja odbiti.
–
Ocjena Suda
Kao prvo, s obzirom na to da osoba PV tvrdi da je Opći sud pogrešnim tumačenjem potvrda koje je izdao njezin liječnik iskrivio dokaze, valja istaknuti da, premda tumačenje dokumenta suprotno njegovu sadržaju može predstavljati iskrivljavanje dokaza, kako bi se utvrdilo postojanje takvog iskrivljavanja, nije dovoljno dokazati da se taj dokument mogao tumačiti drukčije nego što je to učinio Opći sud. U tu svrhu potrebno je dokazati da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene tog dokumenta, osobito tako što ga je tumačio protivno njegovu tekstu (presuda od 25. veljače 2021., Dalli/Komisija,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, t.
139.
i navedena sudska praksa).
Međutim, iako nije isključeno da se liječničke potvrde koje je podnijela osoba PV – a kojima se, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 219. pobijane presude, preporučuje da osoba PV izbjegava „svaki kontakt s radnim okruženjem […], kako bi se izbjegla druga psihofizička iscrpljenost uzrokovana poslom” – mogu tumačiti na način da je liječnik osobe PV ocijenio da se ona ne bi smjela podvrgnuti liječničkom pregledu koji organizira Komisija, neupitno je da Opći sud nije očito prekoračio granice razumne ocjene tih dokumenata time što je u toj točki 219. smatrao da liječnička služba nije radno okruženje osobe PV i da je stoga te liječničke potvrde ne ovlašćuju da se ne podvrgne liječničkim pregledima koje organizira Komisija.
Stoga argument koji se temelji na iskrivljavanju navedenih dokumenata treba odbiti kao neosnovan.
Što se tiče, kao drugo, prigovora kojima osoba PV, s jedne strane, prigovara Komisiji da nije organizirala liječnički pregled u njezinu domu, da je sa zakašnjenjem poslala određene pozive na liječničke preglede te da je navodno Komisijinu službenom liječniku uputila upute za sastavljanje određenih liječničkih mišljenja kao i kojima se, s druge strane, poziva na nepostojanje popisa neovisnih liječnika, te prigovore treba odbaciti kao nedopuštene, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 84. ove presude, s obzirom na to da se osoba PV na njih nije pozvala pred Općim sudom.
Kao treće, budući da je prigovor usmjeren protiv točke 114. pobijane presude – prema kojem bilješka službenog liječnika o neodazivanju ne predstavlja akt kojim se nanosi šteta – u točki 115. ove presude odbijen kao neosnovan, prigovore usmjerene protiv bilješki o neodazivanju valja odbiti kao u svakom slučaju bespredmetne.
S obzirom na navedeno, prvi dio petog žalbenog razloga treba djelomično odbiti kao neosnovan i djelomično odbaciti kao nedopušten.
Iz navedenog proizlazi da peti žalbeni razlog treba u cijelosti odbiti.
Šesti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Šestim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi, kao prvo, da je Opći sud iskrivio spis utvrdivši u točki 237. pobijane presude da nije poštovano pravilo o podudarnosti između upravne žalbe i naknadne tužbe kada je riječ o tužbenom razlogu koji se temelji na povredi načela prigovora neizvršavanja belgijskog prava, iako je taj tužbeni razlog istaknut u žalbi R/413/17.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 239. te presude smatrao da se u ovom slučaju ne primjenjuje načelo prigovora neizvršavanja belgijskog prava. Osoba PV tvrdi da se to načelo općenito primjenjuje u dvostranoobveznim odnosima.
Kao treće, Opći sud je u točki 241. navedene presude „preoblikovanjem” kronologije događaja odbio argumentaciju u prilog kojoj se osoba PV pozvala na navedeno načelo. Naime, Opći sud utvrdio je u točki 240. te presude da se osoba PV – kako bi opravdala svoje odbijanje da se pridruži GU‑u za usmeno prevođenje – pozvala na odluku donesenu nakon tog odbijanja, iako je događaj na koji se osoba PV poziva u tu svrhu prethodio tom odbijanju.
Komisija smatra da šesti žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Kad je riječ, kao prvo, o pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točki 239. pobijane presude, valja utvrditi da je Opći sud u toj točki 239. pravilno utvrdio da se načelo prigovora neizvršavanja belgijskog prava ne primjenjuje na odnose između dužnosnika i njegove institucije.
Naime, radni odnos između dužnosnika i njegove institucije uređen je Pravilnikom o osoblju. Stoga je uređen pravom Unije. Međutim, načelo prigovora neizvršavanja belgijskog prava je načelo belgijskog građanskog prava koje se, prema mišljenju osobe PV, primjenjuje u ugovornim odnosima. U tim okolnostima, u nedostatku izričitog upućivanja u primjenjivim odredbama prava Unije, ne može se smatrati da se takvo načelo primjenjuje na radni odnos između dužnosnika i njegove institucije.
Taj argument stoga valja odbiti kao neosnovan.
Kao drugo, s obzirom na prethodna razmatranja – čak i ako se pretpostavi, s jedne strane, da je Opći sud iskrivio spis utvrdivši da tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela prigovora neizvršavanja belgijskog prava osoba PV nije istaknula u svojoj žalbi R/413/17 te, s druge strane, da je Opći sud „preoblikovao” kronologiju događaja – takve pogreške nemaju utjecaja na odbijanje tužbenog razloga koji se temelji na povredi navedenog načela u točki 241. pobijane presude.
Stoga je argumentacija osobe PV koja se temelji na iskrivljavanju spisa i kronologije događaja u svakom slučaju bespredmetna.
Prema tome, šesti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Sedmi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Sedmim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi, s jedne strane, da je Opći sud iskrivio dopis o prethodnoj obavijesti PMO‑a od 21. rujna 2016. time što je u točki 20. pobijane presude utvrdio da dug iz tog dopisa iznosi 42704,74 eura, iako iz tablice priložene tužbi u prvostupanjskom postupku u predmetu T‑786/16 proizlazi da je iznos tog duga bio 58837,20 eura.
Opći sud je, s druge strane, iskrivio činjenice time što nije uzeo u obzir prijevarnost te tablice, u kojoj su preuzeti nepostojeći dugovi. Osoba PV u tom pogledu ističe da je PMO povrijedio svoju obvezu obrazlaganja, predviđenu člankom 41. Povelje i člankom 25. Pravilnika o osoblju, s obzirom na to da nije dostavio nikakve popratne dokaze u prilog odbijanjima od plaće izvršenima kako bi se podmirili ti dugovi. Usto, na odluci o odbijanju od plaće od 15. rujna 2016. nalazio se krivotvoreni potpis, što je trebalo navesti Opći sud na primjenu načela
fraus omnia corrumpit
. Ta iskrivljavanja navela su Opći sud da u točkama 165. i 206. pobijane presude počini pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da su dugovi redovito utvrđivani, premda se ukupan dug od 58837,20 eura temeljio na nepravilnostima.
Osoba PV u tom pogledu također se poziva na povredu svojih prava obrane jer nije mogla osporiti te dugove zbog toga što je PMO povrijedio svoju obvezu obrazlaganja.
Komisija smatra da sedmi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Kao prvo, kad je riječ o navodnom iskrivljavanju dopisa o prethodnoj obavijesti PMO‑a od 21. rujna 2016., valja istaknuti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 134. ove presude, da, iako tumačenje dokumenta suprotno njegovu sadržaju može predstavljati iskrivljavanje dokaza, kako bi se utvrdilo postojanje takvog iskrivljavanja, nije dovoljno dokazati da se taj dokument mogao tumačiti drukčije nego što je to učinio Opći sud. U tu svrhu potrebno je utvrditi da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene tog dokumenta, osobito time što ga je tumačio suprotno njegovu tekstu.
U ovom slučaju u dopisu o prethodnoj obavijesti PMO‑a od 21. rujna 2016., koji je priložen tužbi u prvostupanjskom postupku u predmetu T‑786/16 i na koji se Opći sud poziva u točki 20. pobijane presude, spominje se dug od 42704,74 eura. Osim toga, isti se iznos nalazi u tablici priloženoj navedenom dopisu, također priloženoj tužbi u prvostupanjskom postupku, u stupcu pod nazivom „preostali dugovani iznos”.
Stoga utvrđenje Općeg suda iz točke 20. pobijane presude, prema kojem je dug iz tog dopisa iznosio 42704,74 eura, nije očito netočno s obzirom na tablicu koju je dostavila osoba PV.
Argument osobe PV koji se temelji na iskrivljavanju te tablice stoga treba odbiti kao neosnovan.
Kao drugo, argumenti o prijevarnom karakteru navedene tablice i povredi prava obrane osobe PV nedopušteni su, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 84. ove presude, jer nisu bili izneseni pred Općim sudom.
Kad je riječ o tvrdnji osobe PV prema kojoj je Opći sud trebao primijeniti načelo
fraus omnia corrumpit
zbog navodnog krivotvorenog potpisa koji se nalazi na odluci o odbijanju od plaće od 15. rujna 2016., zbog razloga izloženih u točkama 84. do 86. ove presude treba je odbiti kao neosnovanu u odnosu na stegovni postupak CMS 17/025 i odbaciti kao nedopuštenu u odnosu na druge sporne akte navedene u okviru sedmog žalbenog razloga.
Prema tome, argumentaciju osobe PV koja se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točkama 165. i 206. pobijane presude zbog iskrivljavanja na koja se osoba PV poziva u okviru sedmog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovanu.
Iz toga slijedi da sedmi žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Četvrtim žalbenim razlogom, koji valja ispitati na sedmome mjestu, osoba PV tvrdi, kao prvo, da je Opći sud u točkama 6., 8., 17., 20., 54., 147., 162., 163., 164., 166., 173., 205., 206., 242. i 246. pobijane presude iskrivio i „preoblikovao” više elemenata, na temelju čega je pogrešno smatrao da uznemiravanje nije dokazano.
Kao prvo, osoba PV prigovara Općem sudu da nije spomenuo uznemiravanje koje je pretrpjela u GU‑u za proračun između srpnja 2010. i prosinca 2011., a koje je utvrđeno stručnim izvješćima njezina psihijatra.
Kao drugo, Opći sud trebao je uzeti u obzir okolnost da je GU za ljudske resurse i sigurnost odobrio i preporučio mjere udaljavanja koje je predložila osoba od povjerenja kojoj se osoba PV obratila tijekom razdoblja rada u GU‑u za usmeno prevođenje kao i odbijanje tog GU‑a da postupi u skladu s tim mjerama.
Kao treće, Opći sud iskrivio je činjenice time što je u točki 242. pobijane presude smatrao da činjenice koje se odnose na uznemiravanje koje je pretrpjela osoba PV, kako ih je navela u svojim pismenima, nisu potkrijepljene svjedocima, iako je ona iznijela svjedočenja dvoje bivših kolega koja potvrđuju te činjenice.
Kao četvrto, Opći sud „preoblikovao” je izjave osobe PV time što je, osobito u točkama 6., 17., 20. i 54. te presude, u vezi s njezinim tvrdnjama upotrijebio izraze „kako tvrdi” ili „navodno”, čime je dao do znanja da su te tvrdnje pogrešne ili dane u zloj vjeri.
Isto vrijedi i kad je riječ o ocjeni iz točke 166. navedene presude, prema kojoj u GU‑u za usmeno prevođenje nije utvrđeno nikakvo uznemiravanje.
Kao peto, Opći sud „preoblikovao” je doseg liječničkih izvješća koja je podnijela osoba PV, smatrajući u točki 164. te presude da se na temelju tih liječničkih izvješća ne može utvrditi da su njezini problemi posljedica uznemiravanja.
Isto vrijedi i za razmatranje iz točke 205. pobijane presude, prema kojem osoba PV nije podnijela nijedan dokaz o navodnom uznemiravanju u GU‑u za usmeno prevođenje.
Kao šesto, Opći sud namjerno je zanemario druge dokaze o uznemiravanju koje je osoba PV navodno pretrpjela u GU‑u za usmeno prevođenje, osobito priznanje jedne od umiješanih osoba i odluku belgijskog suca istrage da tu osobu smatra osumnjičenikom, zbog čega je u točki 173. te presude pogrešno smatrao da činjenice uznemiravanja koje navodi osoba PV nisu u dovoljnoj mjeri dokazane.
Točka 163. navedene presude, u kojoj je Opći sud smatrao da se samo na temelju liječničkih izvješća liječnika osobe PV ne može utvrditi postojanje uznemiravanja, i točka 206. iste presude, u kojoj je Opći sud utvrdio da osoba PV nije podnijela nijedan dokaz na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da je ona bila predmet bilo kakvog uznemiravanja u GU‑u za usmeno prevođenje ni da su neopravdani izostanci koji su doveli do donošenja pobijanih odluka bili posljedica tog osporavanog uznemiravanja, također su zahvaćene iskrivljavanjem činjenica.
Kao sedmo, Opći sud je u točkama 8. i 162. pobijane presude trebao uzeti u obzir činjenicu da se odluka o odbijanju žalbe koju je osoba PV podnijela protiv odbijanja donošenja traženih mjera udaljavanja temelji na zlonamjernom oklijevanju GU‑a za usmeno prevođenje jer je do odbijanja tog GU‑a da primijeni te mjere udaljavanja došlo prije sastavljanja izvješća o internoj istrazi u kojem je utvrđeno da ne postoji uznemiravanje.
Osim toga, Opći sud počinio je očitu pogrešku u ocjeni time što je u točki 162. te presude utvrdio da je odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć podnesenog 23. prosinca 2014. postala konačna. Naime, uznemiravanje predstavlja neprimjereno postupanje koje se trajno očituje te stoga ne prestaje nužno na dan donošenja odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć.
Kao osmo, Opći sud iskrivio je činjenice time što je u točki 147. navedene presude utvrdio da osoba PV nije podnijela nijedan element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da je TZI zahtijevao dokaz zle namjere navodnih uznemiravatelja, iako je ta okolnost potvrđena dopisom koji je osoba PV primila 12. prosinca 2019.
Osim toga, Opći sud iskrivio je stvarno stanje smatrajući u točki 246. pobijane presude da određena ponašanja, iako se mogu činiti neprimjerenima, nisu dovoljna da bi ih se kvalificiralo kao uznemiravanje.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što, s obzirom na dokaze koje je osoba PV podnijela radi utvrđivanja uznemiravanja, nije priznao da odbijanje zahtjeva za promjenu mjesta rada i spornih zahtjeva za pomoć predstavlja povredu članaka 1., 3., 4. i 31. Povelje kao i članaka 1.e i 12.a Pravilnika o osoblju.
Kao treće, Opći sud trebao je poništiti odbijanja zahtjeva za pomoć osobe PV zbog povrede njezina prava na saslušanje, utvrđenog u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje. Naime, da je osoba PV bila saslušana, mogla je iznijeti rezultate kaznenih istraga koje su se odnosile na uznemiravanje koje je navodno pretrpjela u GU‑u za usmeno prevođenje, što je moglo navesti TZI na donošenje mjera udaljavanja.
Komisija smatra da četvrti žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Najprije valja ispitati iskrivljenja i „preoblikovanja” na koja se osoba PV poziva u okviru četvrtog žalbenog razloga.
U tom pogledu, kao prvo, kad je riječ o argumentaciji osobe PV prema kojoj je Opći sud u pobijanoj presudi propustio navesti navodno uznemiravanje koje je ona pretrpjela u GU‑u za proračun, valja istaknuti, s jedne strane, da je Opći sud u točki 150. pobijane presude utvrdio kako osoba PV ističe da je od 1. rujna 2008. bila predmet neprekidnog uznemiravanja te da je pretrpjela različite odvojene epizode uznemiravanja u trima različitim glavnim upravama, a što obuhvaća, kao što to proizlazi iz točaka 3. i 4. te presude, GU za proračun, u koji je osoba PV bila raspoređena u razdoblju od 1. listopada 2009. do 31. ožujka 2013.
S druge strane, iz točke 155. navedene presude, koja u žalbi nije osporavana, proizlazi da tvrdnja osobe PV da su je njezini neposredno nadređeni uznemiravali nije dovoljna kako bi se utvrdilo da je svaki akt koji su donijele te osobe nezakonit te da je za utvrđivanje te nezakonitosti potrebno da osoba PV dokaže utjecaj postupanja koja predstavljaju uznemiravanje na sadržaj svake sporne odluke.
Međutim, nijedan od spornih akata iz točaka 129. i 130. pobijane presude nije donesen tijekom razdoblja u kojem je osoba PV bila raspoređena u GU za proračun.
Stoga je Opći sud implicitno, ali nužno smatrao da osoba PV nije dokazala utjecaj navodnog uznemiravanja u GU‑u za proračun na ispitivanje tužbi za poništenje koje je podnijela. S obzirom na to, Općem sudu ne može se prigovoriti da nije uzeo u obzir postojanje uznemiravanja u tom GU‑u.
Kao drugo, što se tiče stajališta GU‑a za ljudske resurse i sigurnost o mjerama udaljavanja koje je predložila osoba od povjerenja kojoj se osoba PV obratila tijekom razdoblja rada u GU‑u za usmeno prevođenje, valja podsjetiti na to da žalitelj, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 78. ove presude, kada navodi da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze, mora precizno navesti dokaze koje je Opći sud iskrivio te dokazati pogreške u analizi koje su, prema njegovu mišljenju, dovele do toga da je Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze.
Međutim, valja istaknuti da osoba PV u okviru svoje argumentacije ne upućuje na utvrđenje Općeg suda u pobijanoj presudi koje je zahvaćeno iskrivljavanjem činjenica ili dokaza na temelju dokumenata na koje se poziva, tako da tu argumentaciju treba odbaciti kao nedopuštenu.
Kao treće, što se tiče navodnog uznemiravanja u GU‑u za usmeno prevođenje, osoba PV poziva se na nekoliko dokaza koji su podneseni u prvostupanjskom postupku.
Međutim, pozivajući se na te dokaze, koje je Opći sud u pobijanoj presudi zanemario, osoba PV nema namjeru utvrditi iskrivljavanje ili pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točki 173. pobijane presude, nego poziva Sud da ponovno ocijeni te dokaze, što nije u njegovoj nadležnosti.
Kao četvrto, u prilog prigovoru prema kojem je Opći sud iskrivio činjenice time što je u točki 147. pobijane presude odbio navod prema kojem je TZI zahtijevao dokaz zle namjere navodnih uznemiravatelja osoba PV poziva se na dopis za koji tvrdi da ga je primila 12. prosinca 2019. Međutim, budući da taj dopis nije podnesen Općem sudu, taj prigovor treba odbiti kao neosnovan.
Kao peto, što se tiče argumentacije koja se odnosi na iskrivljavanje činjenica koje je Opći sud počinio u točki 242. pobijane presude, treba je u svakom slučaju odbiti kao bespredmetnu.
Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da prigovori protiv sporednih obrazloženja sadržanih u odluci Općeg suda ne mogu dovesti do njezina ukidanja te su, slijedom toga, bespredmetni (presuda od 2. listopada 2019., Crédit mutuel Arkéa/ESB,
C‑152/18 P i C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
, t.
68.
i navedena sudska praksa).
Budući da je Opći sud u točkama 135. do 241. pobijane presude odbio sve tužbene razloge koje je osoba PV istaknula u prilog svojoj tužbi za poništenje, tvrdnje iz točke 242. te presude ne mogu pobiti to odbijanje. Stoga te tvrdnje treba smatrati sporednim obrazloženjima.
Kao šesto, argument osobe PV koji se odnosi na to da je Opći sud u vezi s njezinim tvrdnjama upotrijebio izraze „kako tvrdi” i „navodno” temelji se na pogrešnom tumačenju navedene presude, s obzirom na to da je cilj uporabe tih izraza samo pojasniti da elementi na koje se oni odnose predstavljaju navode, a da pritom ne sadržavaju nikakvu ocjenu osnovanosti ili dobre vjere njihova autora. Stoga taj argument treba odbiti kao neosnovan.
Što se tiče argumenata osobe PV koji se temelje na navodnom zlonamjernom oklijevanju GU‑a za usmeno prevođenje i na povredi njezina prava na saslušanje, s obzirom na to da ti argumenti nisu istaknuti u prvostupanjskom postupku, treba ih odbaciti kao nedopuštene, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 84. ove presude.
Kao sedmo, što se tiče navodnih iskrivljavanja kojima se zahvaćene točke 163., 164., 166., 205., 206. i 246. pobijane presude, dovoljno je utvrditi da osoba PV nije dokazala da je ocjena činjenica ili dokaza koju je Opći sud proveo u tim točkama očito pogrešna.
Kao osmo, kad je riječ o argumentu koji se odnosi na očitu pogrešku u ocjeni koju je Opći sud počinio u točki 162. pobijane presude, valja istaknuti da su razlozi navedeni u točkama 163. do 165. navedene presude – koje, kao što je to istaknuto u točkama 161. i 195. ove presude, osoba PV nije učinkovito osporavala u okviru svoje žalbe – dovoljni da opravdaju ocjenu iz točke 173. pobijane presude prema kojoj osoba PV nije u dovoljnoj mjeri dokazala navedene činjenice uznemiravanja u tom odjelu GU‑a za usmeno prevođenje.
Iz toga slijedi da je obrazloženje navedeno u točki 162. te presude, kojim se nastoji potkrijepiti ta ocjena, sporedno u odnosu na točke 163. do 165. navedene presude.
Stoga je argumentacija osobe PV koja se odnosi na točku 162. iste presude bespredmetna, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 191. ove presude.
Kao drugo, valja podsjetiti na to da iz članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije kao i iz članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju precizno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji konkretno idu tomu u prilog jer će u protivnom žalba ili dotični žalbeni razlog biti nedopušten (presuda od 29. rujna 2022., ABLV Bank/SRB,
C‑202/21 P
,
EU:C:2022:734
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Stoga navedene zahtjeve ne ispunjava, pa ga se mora proglasiti nedopuštenim, onaj žalbeni razlog koji nije dovoljno jasno i precizno argumentiran da bi Sud mogao provesti svoj nadzor zakonitosti, osobito zato što ključni elementi na kojima se žalbeni razlog temelji ne proizlaze na dovoljno smislen i razumljiv način iz teksta te žalbe, koji je u tom pogledu formuliran nejasno i dvoznačno (presuda od 3. ožujka 2022.,WV/ESVD,
C‑162/20 P
,
EU:C:2022:153
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja utvrditi da argumentacija osobe PV prema kojoj je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije smatrao da odbijanja promjena mjesta rada i zahtjeva za pomoć predstavljaju povrede članaka 1., 3., 4. i 31. Povelje kao i članaka 1.e i 12.a Pravilnika o osoblju ne sadržava precizne naznake o točkama pobijane presude koje bi eventualno sadržavale takvu pogrešku koja se tiče prava. Osim toga, osoba PV ne navodi pravne argumente koji konkretno podupiru tu argumentaciju, koju stoga treba proglasiti nedopuštenom.
Stoga četvrti žalbeni razlog treba dijelom odbaciti kao nedopušten, a dijelom odbiti kao neosnovan.
Osmi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim osmim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi, kao prvo, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što se u točki 81. pobijane presude oslonio na prijeboj koji je TZI proveo između dugova osobe PV i Komisije. Naime, prema tvrdnjama osobe PV, povlačenje odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. dovelo je do retroaktivnog nestanka svih posljedica te odluke, uključujući utvrđenja o neopravdanim izostancima. Iz toga slijedi da opomene o dugovanju i odbijanja od njezine plaće nakon tog udaljavanja s radnog mjesta više nisu imali pravni temelj, tako da se prijeboj nije mogao provesti.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 82. te presude smatrao da je, s obzirom na to da je odluka o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. povučena i da su njezini financijski učinci poništeni prije podnošenja tužbe u predmetu T‑786/16, zahtjev za poništenje te odluke bespredmetan.
Naime, TZI nije naknadio financijske posljedice navedene odluke jer je u tu svrhu bilo potrebno da osoba PV dobije naknadu imovinske i neimovinske štete.
Komisija smatra da osmi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, pogreške koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točki 81. pobijane presude, valja istaknuti da nezakonitost izostanaka koji se stavljaju na teret osobi PV nije jedan od učinaka odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. Stoga, suprotno onomu što tvrdi osoba PV, povlačenje te odluke ne može imati za učinak opravdanje tih izostanaka. Iz toga proizlazi da je argument koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava što ju je Opći sud počinio u toj točki 81. neosnovan.
Kao drugo, što se tiče argumentacije osobe PV koja se odnosi na pogrešku koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u točki 82. te presude, valja istaknuti da je on u istoj toj točki također smatrao da, s obzirom na to da je odluka o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. povučena, osoba PV više nema pravni interes za njezino osporavanje. Stoga, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud u toj točki 82. pogrešno ocijenio da su financijski učinci navedene odluke o udaljavanju s radnog mjesta bili poništeni prije podnošenja tužbe u predmetu T‑786/16, takva pogreška ne može dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda iz točke 85. navedene presude, prema kojoj je zahtjev za poništenje te odluke nedopušten. Tu argumentaciju stoga treba odbiti kao u svakom slučaju bespredmetnu.
Prema tome, osmi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Deveti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Devetim žalbenim razlogom osoba PV tvrdi, kao prvo, da je Opći sud iskrivio činjenice time što je u točki 25. pobijane presude utvrdio da je njezin radni odnos s privatnim poslodavcem započeo u srpnju 2017., iako je taj radni odnos započeo 26. lipnja 2017. To iskrivljavanje omogućilo je Općem sudu da ignorira činjenicu da je navedeni radni odnos počeo prije povlačenja odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016.
Kao drugo, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 170. te presude utvrdio da je osobu PV nakon povlačenja odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016. trebalo rasporediti u GU za usmeno prevođenje. Naime, njezino raspoređivanje pretpostavljalo bi zaključenje novog radnog odnosa jer se osoba PV prije povlačenja te odluke zaposlila kod drugog poslodavca, što znači da bi prije raspoređivanja u taj GU trebalo dobiti njezin pristanak. Međutim, ona nije pristala na to raspoređivanje.
Osim toga, Komisija nije naknadila gubitak plaće koji je pretrpjela osoba PV dok je bila nezaposlena, nakon što je udaljena s radnog mjesta, što je toj osobi omogućilo da primijeni načelo prigovora neizvršavanja belgijskog prava. Usto, osoba PV nema potrebne tehničke sposobnosti za obavljanje nove funkcije na koju je bila raspoređena. Utvrđenjem Općeg suda prema kojem se osoba PV nakon povlačenja svojeg udaljavanja s radnog mjesta trebala uključiti u GU za usmeno prevođenje stoga je povrijeđen i članak 15. Povelje.
Kao treće, Opći sud iskrivio je činjenice time što nije spomenuo podnošenje žalbe osobe PV protiv odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019.
Komisija smatra da deveti žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, prigovora iskrivljavanja prvostupanjskih tužbi u točki 25. pobijane presude, valja utvrditi da je osoba PV u točki 131. tužbe u predmetu T‑786/16 i u točki 23. tužbe u predmetu T‑224/18 pojasnila da nije mogla biti raspoređena u GU za usmeno prevođenje zbog postojanja drugog radnog odnosa od srpnja 2017. Osoba PV stoga ne može valjano prigovoriti Općem sudu zbog toga što je u točki 25. pobijane presude ponovio tu tvrdnju. Stoga taj prigovor iskrivljavanja nije osnovan.
Kao drugo, što se tiče pogreške koja se tiče prava koju je Opći sud navodno počinio u točki 170. te presude, povlačenje akta podrazumijeva nestanak učinaka tog akta, tako da je Opći sud u toj točki 170. pravilno smatrao da je, nakon povlačenja odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 26. srpnja 2016., osoba PV bila punopravni dužnosnik s pravima i obvezama svojstvenima tom statusu.
Slijedom toga, argumentaciju osobe PV koja se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio u toj točki 170. treba odbiti kao neosnovanu.
Kao treće, argumentacija osobe PV o propustu da se navede žalba podnesena protiv odluke o udaljavanju s radnog mjesta od 21. listopada 2019. nedopuštena je, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 199. i 200. ove presude, jer se u njoj ne pojašnjava po čemu takav propust predstavlja iskrivljavanje činjenica.
Iz toga slijedi da deveti žalbeni razlog treba djelomično odbaciti kao nedopušten i djelomično odbiti kao neosnovan.
Deseti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Desetim žalbenim razlogom osoba PV podredno tvrdi da je Opći sud povrijedio zabranu odlučivanja
ultra petita
, time što je u posljednjoj rečenici točke 246. pobijane presude odlučio o pitanju koje mu nije bilo podneseno.
Komisija smatra da deseti žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Iz pravila koja uređuju postupak pred sudovima Unije, a osobito iz članka 21. Statuta Suda Europske unije te iz članka 76. i članka 84. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, proizlazi da spor i njegove granice načelno određuju stranke te da sud Unije ne može odlučivati
ultra petita
. Stoga, budući da sud koji odlučuje o zakonitosti ne može odlučivati
ultra petita
, poništenje koje izriče ne može prekoračiti ono što je tražio tužitelj (presuda od 22. prosinca 2022., Parlament/Moi,
C‑246/21 P
, neobjavljena,
EU:C:2022:1026
, t.
55.
i
56.
).
U ovom je slučaju nesporno da je Opći sud odbio tužbu, pa stoga nije ništa poništio i, s obzirom na to, nije odlučio
ultra petita
.
Osim toga, budući da je Opći sud u točkama 135. do 241. pobijane presude odbio sve tužbene razloge koje je osoba PV istaknula u prilog svojim tužbama za poništenje, tvrdnje iz zadnje rečenice točke 246. te presude treba smatrati sporednim obrazloženjima.
Prema tome, deseti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija zatražila da osoba PV snosi troškove te s obzirom na to da ta osoba nije uspjela u postupku, treba joj naložiti da, uz vlastite, snosi i Komisijine troškove.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Osobi PV nalaže se da, uz vlastite troškove, snosi i troškove Europske komisije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski