CELEX: 62021CJ0410
Преюдициално запитване
Работници мигранти
Социална сигурност
Приложимо законодателство
Регламент (ЕО) № 987/2009
Член 5
Удостоверение A 1
Временно отнемане
Обвързващо действие
Удостоверение, получено или предявено с измама
Регламент (ЕО) № 883/2004
Член 13, параграф 1, буква б), подточка i)
Лица, които обичайно упражняват дейност като наети лица в две или повече държави членки
Приложимост на законодателството на държавата членка по седалището
Понятие „седалище“
Предприятие, което е получило лиценз на Общността за транспорт по силата на регламенти (ЕО) № 1071/2009 и (ЕО) № 1072/2009
Значение
Лиценз, получен или предявен с измама

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (
ОВ L 166, 2004 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в
ОВ L 33, 2008 г., стр. 12
), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (
OВ L 149, 2012 г., стр. 4
) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“), на член 5 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004 (
OВ L 284, 2009 г., стр. 1
), изменен с Регламент № 465/2012 (наричан по-нататък „Регламент № 987/2009“), на член 3, параграф 1, буква а) и на член 11, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1071/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 година за установяване на общи правила относно условията, които трябва да бъдат спазени за упражняване на професията автомобилен превозвач и за отмяна на Директива 96/26/ЕО на Съвета (
OВ L 300, 2009 г., стр. 51
), както и на член 4, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 1072/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 година относно общите правила за достъп до пазара на международни автомобилни превози на товари (
OВ L 300, 2009 г., стр. 72
).
Запитванията са представени в хода на две наказателни производства, образувани, от една страна, срещу FU и DRV Intertrans BV (дело C‑410/21) и от друга страна, срещу Verbraeken J. en Zonen BV и PN (дело C‑661/21), за извършването на измами в областта на социалноосигурителните вноски.
Правна уредба
Регламент № 883/2004
Съображение 15 от Регламент № 883/2004 гласи:
„Необходимо е лицата, които се движат в Общността, да бъдат подчинени на схемата за социална сигурност само на една отделна държава членка, за да се избегн[ат припокриването] на приложимите […] националн[и] законодателств[а] и усложненията, които биха могли да възникнат от това“.
Дял II от Регламент № 883/2004 е озаглавен „Определяне на приложимото законодателство“ и включа членове 11—16.
Член 11, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с настоящия дял“.
Член 13, параграф 1 от същия регламента гласи:
„Лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки е подчинено:
[…]
б)
ако не осъществява значителна част от дейността си в държавата членка на пребиваване:
i)
на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, ако лицето е наето от едно предприятие или работодател; […]
[…]“.
Съгласно член 72, буква а) от същия регламент Административната комисия за координация на системите за социална сигурност (наричана по-нататък „Административната комисия“) отговаря по-специално за разглеждането на всички административни въпроси и въпросите, свързани с тълкуването, произтичащи от разпоредбите на Регламент № 883/2004 или Регламент № 987/2009.
Съгласно член 76 от Регламент № 883/2004, озаглавен „Сътрудничество“:
„[…]
4.   Институциите и лицата, обхванати от настоящия регламент, имат задължението за взаимно информиране и сътрудничество за осигуряване на правилното прилагане на настоящия регламент.
[…]
6.   В случай на трудности в тълкуването или прилагането на настоящия регламент, които биха могли да засегнат правата на лицата, обхванати от него, институцията на компетентната държава членка или на държавата членка по пребиваване на заинтересованото лице се свързва с институцията(ите) на съответната(ите) държава(и) членка(и). Ако не може да бъде намерено решение в приемлив срок, съответните власти могат да се обърнат към Административната комисия за съдействие“.
Член 90, параграф 1 от този регламент гласи:
„[Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (
ОВ L 149, 1971 г., стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26)] се отменя от датата на прилагане на настоящия регламент.
[…]“.
Регламент № 987/2009
Съображения 2 и 6 от Регламент № 987/2009 гласят:
„(2)
По-тясното и ефективно сътрудничество между институциите за социална сигурност е основен фактор, даващ възможност на лицата, попадащи в обхвата на [Регламент № 883/2004], да се възползват от правата си във възможно най-кратък срок и при оптимални условия.
[…]
(6)
Подобряването на определени процедури следва да осигури по-голяма правна сигурност и прозрачност за лицата, които се ползват от [Регламент № 883/2004]. […]“.
Член 5 (озаглавен „Правна стойност на документи и подкрепящи доказателства, издадени в друга държава членка“) от този регламент гласи:
„1.   Документи, които са издадени от институция на държава членка и показват положението на дадено лице за целите на прилагането на [Регламент № 883/2004] и на [настоящия регламент], и подкрепящите доказателства, въз основа на които са издадени документите, се приемат от институциите на останалите държави членки, доколкото не са отнети или обявени за невалидни от държавата членка, в която са били издадени.
2.   При съмнение относно валидността на документ или точността на фактите, на които се основават съдържащите се в него сведения, институцията на държавата членка, която получава документа, отправя питане до издаващата институция за необходимите разяснения и, когато е уместно, отнемането на този документ. Издаващата институция преценява отново основанията за издаването на документа и, при необходимост, го отнема.
3.   По силата на параграф 2 когато има съмнение относно предоставената от заинтересованите лица информация, валидността на даден документ или подкрепящи доказателства, или относно точността на фактите, на които се основават съдържащите се в съответния документ сведения, институцията по мястото на престой или пребиваване извършва доколкото е възможно, по искане на компетентната институция, необходимата проверка на тази информация или документ.
4.   Ако не бъде постигнато споразумение между съответните институции, въпросът може да бъде отнесен до Административната комисия посредством компетентните органи не по-рано от един месец след датата, на която институцията, получила документа, е отправила искането си. Административната комисия полага усилия за отстраняване на различията в становищата в срок от шест месеца от датата, на която въпросът е бил отнесен до нея“.
Член 14, параграф 5а, първа алинея от посочения регламент гласи:
„За целите на прилагането на дял II от [Регламент № 883/2004] „седалище или място на дейност“ се отнася за седалище или място на дейност, в което се вземат основните решения на предприятието и където се изпълняват функциите по неговото централно управление“.
Съгласно член 19, параграф 2 от същия регламент:
„По искане на съответното лице или на работодателя компетентната институция на държавата членка, чието законодателство е приложимо по силата на дял II от [Регламент № 883/2004], предоставя атестация, че [това] законодателство е приложимо и, където е уместно, посочва до коя дата и при какви условия“.
Член 20 от Регламент № 987/2009, озаглавен „Сътрудничество между институциите“, гласи:
„1.   Съответните институции съобщават на компетентната институция на държавата членка, чието законодателство се прилага за дадено лице по силата на дял II от [Регламент № 883/2004], необходимата информация за установяване на датата, на която същото законодателство става приложимо, и вноските, които това лице и неговият(ите) работодател(и) са длъжни да плащат съгласно това законодателство.
2.   Компетентната институция на държавата членка, чието законодателство става приложимо за дадено лице по силата на дял II от [Регламент № 883/2004], предоставя информацията, посочваща датата, на която прилагането на това законодателство поражда действие, на институцията, определена от компетентния орган на държавата членка, чието законодателство последно се е прилагало“.
Член 96, параграф 1 от този регламент гласи:
„Регламент (ЕИО) № 574/72 [на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 (
ОВ L 74, 1972 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74)] се отменя, считано от 1 май 2010 г.
[…]“.
Регламент № 1071/2009
Член 3 от Регламент № 1071/2009, озаглавен „Изисквания за упражняване на професията автомобилен превозвач“, предвижда в параграф 1:
„Предприятия, които упражняват професията автомобилен превозвач, трябва да:
а)
са действително и трайно установени в една от държавите членки;
[…]“.
Член 5 („Условия, свързани с изискването за установяване“) от този регламент гласи следното:
„За да спази изискването, предвидено в член 3, параграф 1, буква а), предприятието трябва, в съответната държава членка:
а)
да разполага с място на дейност, разположено в тази държава членка, с помещения, в които да държи основните си търговски документи, по-специално счетоводни документи, документи, свързани с управлението на персонала, документи за периодите на управление на превозното средство и почивка, както и всякакви други документи, които трябва да се предоставят на компетентния орган при проверки за спазване на условията, предвидени в настоящия регламент. Държавите членки могат да поставят изискване установените на тяхна територия предприятия да разполагат също така с други документи в своите помещения по всяко време;
б)
след получаване на разрешението, да разполага с едно или повече превозни средства, които са регистрирани или по друг начин са пуснати в движение в съответствие със законодателството на съответната държава членка, независимо дали тези превозни средства са изцяло негова собственост или се ползват например съгласно договор за покупко-продажба на изплащане, наем или лизинг;
в)
да извършва действително и постоянно с необходимото административно оборудване своята дейност, свързана с посочените в буква б) превозни средства, и с подходящото техническо оборудване и съоръжения в експлоатационен център, разположен в съответната държава членка“.
Член 11, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Предприятие за превози, което отговаря на изискванията, предвидени в член 3, при подаване на заявление получава разрешение за упражняване на професията автомобилен превозвач. Компетентният орган проверява, че предприятието, което подава заявление, отговаря на изискванията, предвидени в посочения член“.
Член 12, параграф 1 от същия регламент гласи:
„Компетентните органи следят предприятията, на които са дали разрешения за упражняване на професията автомобилен превозвач, да отговарят постоянно на изискванията, предвидени в член 3. […]“.
Регламент № 1072/2009
Съгласно член 3 от Регламент № 1072/2009:
„Международни превози се извършват при притежаване на лиценз на Общността и когато водачът е гражданин на трета държава — заедно с атестация за водач“.
Член 4, параграф 1 от същия регламент предвижда:
„Държавите членки издават лиценз на Общността в съответствие с настоящия регламент на всеки превозвач, извършващ автомобилен превоз на товари за чужда сметка или срещу възнаграждение, който:
а)
е установен в тази държава членка в съответствие със законодателството на Общността и националното законодателство на тази държава членка; и
б)
има право да извършва в държавата членка на установяване международен автомобилен превоз на товари в съответствие със законодателството на Общността и националното законодателство на тази държава членка относно достъпа до професията автомобилен превозвач“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑410/21
FU е управител на DRV Intertrans BV — дружество, установено в Белгия. Той учредява със съпругата си дружеството Md Intercargo s. r. o., установено в Словакия. Дейността на тези две дружества е национален и международен транспорт.
Компетентният словашки орган издава удостоверения A 1, посочващи съгласно член 19, параграф 2 от Регламент № 987/2009 осигуряването на няколко работници от дружеството Md Intercargo в словашката система за социална сигурност (наричани по-нататък „съответните работници“).
Дейността на FU и връзките между гореспоменатите дружества са обект на проверка от Sociale Inspectie (Служба за социален надзор, Белгия) (наричана по-нататък „белгийската служба за социален надзор“), която е установила, че Md Intercargo всъщност се управлява от Белгия, където се извършват повечето от транспортните му услуги. Според белгийската служба за социален надзор Md Intercargo е било създадено с цел да предоставя на DRV Intertrans евтина работна ръка, като командирова работници. Въпреки че притежавало лиценз на Общността за автомобилен транспорт, издаден от словашките власти, Md Intercargo не извършвало никаква релевантна икономическа дейност в Словакия, което било потвърдено от органите на тази държава членка в отговор на въпрос на белгийската служба за социален надзор.
Въз основа на така извършената проверка от белгийската служба за социален надзор е образувано наказателно производство срещу FU и DRV Intertrans пред Сorrectionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Наказателен съд на Западна Фландрия, отделение Брюж, Белгия) за измама в областта на социалноосигурителните вноски през периода от 17 юли 2013 г. до 11 октомври 2014 г.
На 26 октомври 2016 г. в хода на това наказателно производство белгийската служба за социален надзор отправя искане до словашката издаваща институция да отнеме с обратна сила удостоверенията A 1, отнасящи се до съответните работници.
С писмо от 20 декември 2016 г. словашката издаваща институция отговаря, че нeуспешно е опитала да направи проверка на дружеството MD Intercargo, и иска от белгийската служба за социален надзор да ѝ изпрати резултатите от своето разследване и всички събрани в рамките на това дело доказателства, за да ѝ позволи да реши дали приема да се приложи с обратна сила белгийската схема за социална сигурност към съответните работници. Предвид сериозните съмнения, които изпитва по отношение на действителното седалище на това дружество и на съществуването на посоченото в точки 25 и 26 от настоящото съдебно решение наказателно производство, словашката издаваща институция посочва, че временно отнема всички удостоверения A1, отнасящи се до съответните работници, така че тези удостоверения вече нямат задължителна сила и по този начин белгийските власти биха могли да продължат посоченото наказателно производство. Тази издаваща институция обаче подчертава, първо, че както доказателствата, които белгийската служба за социален надзор трябва да ѝ представи, така и изходът на висящото пред белгийските съдилища наказателно производство ще ѝ позволят да определи окончателно приложимото за съответните работници законодателство и второ, че междувременно за тези работници ще продължава да се прилага словашката схема за социална сигурност и нито едно от разглежданите удостоверения A 1 няма да бъде окончателно отнето.
С присъда от 10 май 2017 г. Сorrectionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Наказателен съд на Западна Фландрия, отделение Брюж) признава FU и DRV Intertrans за виновни за измами в областта на социалноосигурителните вноски. Първоначално тази присъда е потвърдена с присъда от 4 октомври 2018 г. на Hof van beroep te Gent (Апелативен съд Гент, Белгия), а след това е отменена с присъда от 9 април 2019 г. на Hof van Cassatie (Касационен съд, Белгия), който връща делото на Hof van beroep te Antwerpen (Апелативен съд Антверпен, Белгия).
С присъда от 11 февруари 2021 г., постановена от последната юрисдикция, FU и DRV Intertrans са признати за виновни за измама в областта на социалноосигурителните вноски. От тази присъда следва, че предвид временното им отнемане от словашката издаваща институция разглежданите в главното производство удостоверения A 1 са счетени за необвързващи и следователно за лишени от всякаква доказателствена сила по отношение на приложимата за съответните работници схема за социална сигурност. Също така е прието, че лицензът на Общността за автомобилен транспорт, който ползва дружеството MD Intercargo, е без значение за определянето на посочената схема и не налага да се приеме, че това дружество е действително и трайно установено в Словакия за целите на регламенти № 883/2004 и № 987/2009.
FU и DRV Intertrans обжалват тази присъда пред запитващата юрисдикция, а именно Hof van Cassatie (Касационен съд). В рамките на тази жалба, от една страна, жалбоподателите в главното производство изтъкват по-специално, че член 5 от Регламент № 987/2009 не допуска отнемането или временното спиране на действието на удостоверенията A 1, поради което временно отнетите от словашката издаваща институция удостоверения A 1 запазват изцяло стойността си. От друга страна, същите жалбоподатели в главното производство поддържат, че в приложение по-специално на членове 5, 11 и 12 от Регламент № 1071/2009, както и на членове 3 и 4 от Регламент № 1072/2009, притежаването от дадено дружество на лиценз на Общността за автомобилен транспорт съставлява неопровержимо доказателство за наличието на действително и трайно установяване в държавата членка, която го е издала, и следователно за седалище на това дружество в тази държава членка за целите на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004.
При тези условия Hof van Cassatie (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 5 от [Регламент № 987/2009] да се тълкува в смисъл, че ако органът на държавата членка, издал удостоверения А1, по искане за отнемане със задна дата на тези удостоверения, отправено от органите на държавата членка на осъществяване на дейност, се ограничи до това временно да [ги] отнеме и да съобщи, че същите вече нямат обвързващо действие, поради което наказателното производство в държавата членка на осъществяване на дейност може да бъде продължено, и държавата членка, издала [посочените удостоверения], ще вземе окончателно решение едва след окончателното приключване на това наказателно производство, обоснованото от удостоверенията A 1 предположение, че заинтересованите работници са надлежно включени в схемата за социална сигурност на тази издаваща държава членка, вече не е валидно и тези удостоверения А 1 вече нямат обвързващо действие за органите на държавата членка на осъществяване на дейност? При отрицателен отговор на този въпрос: с оглед на практиката на [Съда] относно измамата органите на държавата членка на осъществяване на дейност могат ли да не вземат предвид съответните удостоверения А 1?
2)
Трябва ли член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от [Регламент № 883/2004], член 3, параграф 1, буква а) и член 11, параграф 1 от [Регламент № 1071/2009] и член 4, параграф 1, буква а) от [Регламент № 1072/2009] да се тълкуват в смисъл, че обстоятелството, че предприятие, което е получило лиценз за превоз в държава членка съгласно [Регламент № 1071/2009] и [Регламент № 1072/2009] и следователно трябва да е действително и трайно установено в тази държава членка, задължително съставлява неопровержимо доказателство, че седалището му се намира в тази държава членка по смисъла на член 13, параграф 1 от [Регламент № 883/2004] за целите на определянето на приложимата схема за социална сигурност и че [в този смисъл] органите на държавата членка на осъществяване на дейност са обвързани от тази констатация?“.
Дело C‑661/21
PN е управител на Verbraeken J. en Zonen BV (наричано по-нататък „Verbraeken“) — транспортно дружество, установено в Меле (Белгия). Освен това PN е съдружник в UAB Van Daele F. (наричано по-нататък „Van Daele“) — установено в Литва дружество, специализирано в областта на транспорта и логистичните услуги, което има лиценз на Общността за автомобилен транспорт, издаден от литовските органи.
Съгласно проведено от белгийската служба за социален надзор разследване PN и Verbraeken използвали Van Daele, за да наемат литовски шофьори в Белгия. Последните след наемането си в Литва незабавно отивали в Белгия, за да подпишат трудовите си договори и да упражняват дейността си от тази държава членка, от помещенията на Verbraeken. Те се движели главно в Белгия и в съседните държави и се връщали в тези помещения за задължителните периоди на почивка. Транспортните документи и тахографските дискове се обработвали в офиса на PN в Меле.
Срещу PN и Verbraeken е образувано наказателно производство по-специално за измама в областта на социалноосигурителните вноски в периода от 1 юли 2011 г. до 4 декември 2015 г.
С присъда от 18 септември 2019 г. Сorrectionele rechtbank van Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (Наказателен съд на Източна Фландрия, отделение Гент, Белгия) признава PN и Verbraeken за виновни в извършването на това престъпление. Тази присъда е отменена с присъда от 18 март 2021 г. на Hof van beroep te Gent (Апелативен съд Гент) в частта, в която деянията, осъществяващи състава на посоченото престъпление, се приемат за доказани по отношение на PN и Verbraeken за периода от 20 януари 2014 г. до 4 декември 2015 г.
PN и Verbraeken обжалват тази присъда пред запитващата юрисдикция, като изтъкват по-специално, че в приложение на членове 5, 11 и 12 от Регламент № 1071/2009, както и на член 4 от Регламент № 1072/2009 притежаването от дружеството на лиценз на Общността за автомобилен транспорт съставлява неопровержимо доказателство за наличието на действително и трайно установяване в държавата членка, която го е издала, и следователно за това, че седалището на дружеството се намира в тази държава членка за целите на член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004.
При тези условия Hof van Cassatie (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
1)
Трябва ли член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от [Регламент № 883/2004], член 3, параграф 1, буква а) и член 11, параграф 1 от [Регламент № 1071/2009] и член 4, параграф 1, буква а) от [Регламент № 1072/2009] да се тълкуват в смисъл, че обстоятелството, че предприятие е получило лиценз за транспортна дейност в държава членка съгласно [Регламент № 1071/2009] и [Регламент № 1072/2009] и следователно трябва да е действително и трайно установено в тази държава членка, съставлява неопровержимо доказателство, че седалището му се намира в тази държава членка по смисъла на член 13, параграф 1 от [Регламент № 883/2004] за целите на определянето на приложимата схема за социална сигурност и [в този смисъл] органите на държавата членка на осъществяване на дейност са обвързани от тази констатация?
2)
Може ли националният съд на държавата членка на осъществяване на дейност, който установява, че съответният лиценз за автомобилен превоз е получен с измама, да не взема предвид този лиценз, или въз основа на констатацията за извършена измама органите на държавата членка на осъществяване на дейност са длъжни най-напред да сезират органите, издали лиценза, с искане за отнемане на този лиценз?“.
С решение на председателя на Съда от 13 септември 2022 г. дела С‑410/21 и C‑661/21 са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос по дело C‑410/21
От акта за преюдициално запитване по дело C‑410/21 е видно, че след искане за нова преценка и отнемане на удостоверенията A 1 — предмет на главното производство, отправено от белгийската служба за социален надзор до словашката издаваща институция, последната обявява, тъй като има съмнения относно фактите, които са в основата на издаването на тези удостоверения, и относно приложимото по отношение на съответните работници законодателство в областта на социалната сигурност, че временно ще отнеме посочените удостоверения, които няма да имат задължителна сила, докато тя определи приложимата по отношение на съответните работници схема за социална сигурност и впоследствие се произнесе по посоченото искане след приключването на образуваното пред белгийските съдилища наказателно производство срещу подсъдимите в главното производство за действия, които могат да включват получаване или предявяване на същите удостоверения с цел измама.
В този смисъл, като „отнема временно“ разглежданите в главното производство удостоверения A 1, словашката издаваща институция в крайна сметка възнамерява да спре за определен период правните последици на тези удостоверения.
При тези условия следва да се приеме, че с първия си въпрос по дело C‑410/21 запитващата юрисдикция по същество иска най-напред да се установи дали член 5 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че удостоверение A 1, издадено от компетентната институция на държава членка, престава да обвързва институциите и юрисдикциите на държавата членка, в която се извършва работата, когато след искане за нова преценка и отнемане, отправено от компетентната институция в последната държава членка до издаващата институция, последната е обявила, че спира обвързващото действие на това удостоверение до окончателното си произнасяне по това искане. При отрицателен отговор на този първи въпрос запитващата юрисдикция по-нататък иска да се установи дали при такива обстоятелства съд на държавата членка, в която се извършва работата, сезиран с наказателно производство, образувано срещу лица, заподозрени в получаването или предявяването чрез измама на същото удостоверение A 1, все пак може да констатира наличието на измама и съответно да не вземе предвид посоченото удостоверение.
В самото начало следва да се припомни, че удостоверение A 1, което заменя предвиденото в Регламент № 574/72 удостоверение E 101, съответства на формуляр-образец, издаван на основание дял II от Регламент № 987/2009 от институцията, определена от компетентния орган на държавата членка, чието законодателство в областта на социалната сигурност се прилага, за да се удостовери по-специално по смисъла на член 19, параграф 2 от този регламент, че за работниците, които се намират в едно от положенията, посочени в дял II от Регламент № 883/2004, се прилага законодателството на тази държава членка. По този начин поради принципа, че работниците трябва да бъдат осигурени само по една схема за социална сигурност, това удостоверение по необходимост предполага, че схемите за социална сигурност на другите държави членки не могат да се прилагат (решение от 14 май 2020 г., Bouygues travaux publics и др.,
C‑17/19
,
EU:C:2020:379
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Както Съдът вече е отбелязал, Регламент № 987/2009 кодифицира практиката на Съда относно обхвата и правните последици на удостоверението Е 101 и процедурата, която трябва да се следва, за да се разрешат евентуалните спорове между институциите на съответните държави членки относно валидността или точността на това удостоверение, като утвърждава, от една страна, задължителния характер на такива удостоверения и изключителната компетентност на издаващата институция по отношение на преценката на тяхната валидност и възпроизвежда изрично, от друга страна, процедурата на диалог между компетентните институции на съответните държави членки и помирение пред Административната комисия като средство за разрешаване на споровете между тези институции, както относно точността на изготвените документи, така и относно определянето на приложимото спрямо съответния работник законодателство (вж. решение от 6 септември 2018 г., Alpenrind и др.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално, член 5, параграф 1 от Регламент № 987/2009 предвижда, че документите, които са издадени от институция на държава членка и показват положението на дадено лице за целите на прилагането на регламенти № 883/2004 и № 987/2009, и подкрепящите доказателства, въз основа на които са издадени документите, се приемат от институциите на останалите държави членки, доколкото не са отнети или обявени за невалидни от държавата членка, в която са били издадени.
В това отношение Съдът вече е пояснил, че удостоверение A 1, издадено от компетентната институция на държава членка, има обвързващо действие не само за институциите на държавата членка, в която се упражнява дейността, но и спрямо юрисдикциите на тази държава членка (решение от 6 септември 2018 г., Alpenrind и др.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, т.
).
Член 5, параграфи 2—4 от Регламент № 987/2009 уточнява реда за прилагане на процедурата, предвидена в член 76, параграф 6 от Регламент № 883/2004 за целите на разрешаването на споровете между институцията на държавата членка, която получава посочените в член 5, параграф 1 документи и доказателства, и издалата тези документи институция. По-специално параграфи 2 и 3 от посочения член 5 уточняват действията, които тези институции трябва да предприемат в случай на съмнение относно валидността на такива документи и подкрепящи доказателства или относно точността на фактите, на които се основават съдържащите се в тях сведения, като задължават издаващата институция да прецени отново дали е имало основания за издаване на посочените документи и евентуално да ги отнеме. Параграф 4 от същия член 5 от своя страна гласи, че ако не бъде постигнато споразумение между съответните институции, въпросът може да бъде отнесен посредством компетентните органи до Административната комисия, която полага усилия за отстраняване на различията в становищата в срок от шест месеца от датата, на която въпросът е бил отнесен до нея.
Най-напред следва да се провери дали удостоверение A 1, чието действие е временно спряно, няма обвързващи последици по отношение на институциите и юрисдикциите на държавите членки през този период на временно спиране.
В това отношение, на първо място, от текста на член 5, параграф 1 от Регламент № 987/2009 следва, че само отнемането и обявяването на невалидността на удостоверенията A 1 ги лишава от обвързващото им действие по отношение на институциите и юрисдикциите на държавите членки.
Тъй като използваният от законодателя на Европейския съюз термин „отнемане“ означава в неговия установен правен смисъл премахването на даден акт или неговото заличаване с обратна сила въз основа на решение на администрацията, която го е издала, текстът на член 5, параграф 1 от Регламент № 987/2009 предполага, че решението на издаващата институция временно да спре действието на удостоверение A 1, не води до отпадане на свързаните с него задължителни последици. Това тълкуване се подкрепя и от факта, че освен хипотезата на отнемането, законодателят на Съюза е предвидил отпадане на задължителните последици на удостоверенията A 1 само в случай на обявяването на тези удостоверения за невалидни — обявяване, което също има характер на окончателен акт, равностоен на отмяна на посочените удостоверения.
На второ място, решението на издаващата институция, сезирана с искане за отнемане на удостоверение A 1, подадено от институцията на друга държава членка, да отнеме това удостоверение за целите на член 5, параграф 1 от Регламент № 987/2009, трябва да се вземе в рамките на процедурата на диалог и помирение между институциите, предвидена в член 76, параграф 6 от Регламент № 883/2004, чийто ред за прилагане е уточнен в член 5, параграфи 2—4 от Регламент № 987/2009, когато след нова преценка дали има основания за издаване на посоченото удостоверение, издаващата институция счита, предвид действителното положение на съответния работник, че нейната схема за социална сигурност не се прилага за този работник.
От това следва, че само решението за отнемане на удостоверение A 1, прието от издаващата институция в съответствие с тази процедура на диалог и помирение и следователно след нова преценка дали е имало основания за издаване на такова удостоверение и определяне на приложимата за съответния работник схема на социална сигурност, може да лиши посоченото удостоверение от неговото обвързващо действие.
В този контекст е важно да се припомни, както Съдът вече е посочил, че споменатата процедура на диалог и помирение трябва да се спазва от институциите на държавите членки, които трябва да прилагат регламенти № 883/2004 и № 987/2009, когато има спорове между институциите на съответните държави членки относно валидността или точността на дадено удостоверение A 1 (вж. в този смисъл, що се отнася до Регламент № 1408/71, решение от 27 април 2017 г., A‑Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, т.
).
Да се приеме обаче, че издаващата институция може да лиши, макар и временно, удостоверение A 1 от обвързващото му действие, без преди това да е преценила отново дали е имало основания за издаването му, нито да е определила коя схема за социална сигурност се прилага за съответния работник, би означавало да се пренебрегнат както редът за прилагане, така и целта на посочената процедура на диалог и помирение.
На трето място, следва да се припомни важността, в рамките на регламенти № 883/2004 и № 987/2009, на принципите на прилагане само на едно национално законодателство, на лоялно сътрудничество и на правна сигурност, които са в основата на практиката на Съда относно обвързващото действие на удостоверенията E 101. Всъщност принципът на правна сигурност е споменат в частност в съображение 6 от Регламент № 987/2009, принципът за прилагане на социалноосигурителното законодателство само на една държава членка спрямо наетите на работа работници е установен в съображение 15, както и в член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004, докато значимостта на принципа на лоялно сътрудничество произтича както от член 76 от Регламент № 883/2004, така и от съображение 2 и член 20 от Регламент № 987/2009 (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Alpenrind и др.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, т.
).
В посочената в точка 53 от настоящото съдебно решение хипотеза принципът на лоялно сътрудничество, на който се основава процедурата на диалог и помирение, обаче би бил накърнен поради неспазването на тази процедура.
Освен това в подобна хипотеза липсата на обвързващо действие на разглежданото удостоверение A 1 би позволила на институциите на другите държави членки, и по-специално на институцията на държавата членка, която е изразила съмнения относно точността и валидността на посоченото удостоверение, да приложат за съответния работник своите схеми за социална сигурност. В този смисъл тълкуване на член 5 от Регламент № 987/2009, което позволява на издаващата институция временно да спре действието на удостоверение A 1, лишавайки го през този период от присъщото му обвързващо действие, може да увеличи риска от припокриване на схеми за социална сигурност, което ще засегне принципа на осигуряване на заетите лица само по една схема за социална сигурност и предвидимостта на приложимата схема, а оттам и принципа на правна сигурност (вж. в този смисъл, що се отнася до Регламент № 1408/71, решение от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines,
C‑370/17 и C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение е важно да се отбележи, че такъв риск не може да се избегне с декларация на институцията, издала удостоверение A 1, в която се уточнява, че през периода на временно преустановяване на задължителните последици на посоченото удостоверение съответният работник продължава да се осигурява по своята схема за социална сигурност. Всъщност такава декларация не може да породи присъщите на удостоверение A 1 последици, сред които е и обвързващото действие по отношение на институциите и юрисдикциите на държавите членки, различни от тази, към която принадлежи институцията, издала такива удостоверения.
На четвърто и последно място, предвид усложненията, които може да предизвика евентуалното припокриване на схемите за социална сигурност, тълкуване на член 5 от Регламент № 987/2009 като посоченото в точка 56 от настоящото съдебно решение може да застраши и крайната цел както на удостоверенията A 1, така и на материалноправната уредба, предвидена в дял II от този регламент, а именно да улеснят свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги (вж. по аналогия решение от 6 февруари 2018 г., Altun и др.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, т.
и цитираната съдебна практика).
От гореизложеното следва, че макар действието му да е било временно спряно с решение на издаващата институция, удостоверение A 1 не е лишено от обвързващото си действие през този период на временно спиране, така че продължава да обвързва институциите и юрисдикциите на държавите членки.
Ето защо следва да се провери, на второ място, дали при обстоятелства като посочените в точка 39 от настоящото съдебно решение съдът на държавата членка, в която се извършва работата, сезиран в рамките на наказателно производство, образувано срещу лица, заподозрени в получаването или предявяването чрез измама на разглежданото удостоверение A 1, все пак може да констатира наличието на измама и съответно да не вземе предвид това удостоверение.
В това отношение е важно да се припомни, че Съдът вече е постановил, че в рамките на производство, образувано срещу работодател за действия, които биха могли да разкрият получаването или предявяването с измама на удостоверения А 1, съдът на приемащата държава членка може да се произнесе окончателно по наличието на такава измама и да не вземе предвид тези удостоверения само ако установи — като при необходимост спре преди това съдебното производство съгласно националното си право — че предвидената в член 76, параграф 6 от Регламент № 883/2004 процедура на диалог и помирение е била задействана своевременно, издалата посочените удостоверения институция не ги е преценила отново и не се е произнесла в разумен срок по представените доказателства от компетентната институция на приемащата държава членка, като евентуално отмени или отнеме същите удостоверения (вж. по аналогия решение от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines,
C‑370/17 и C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, т.
).
Всъщност, както Съдът вече е постановил, тази процедура на диалог и помирение представлява задължителна предпоставка, за да се определи дали са изпълнени условията за наличие на измама, и оттам да се изведат всички полезни последици по отношение на валидността на разглежданите удостоверения A 1 и на приложимото за съответните работници социалноосигурително законодателство. Следователно съдът на приемащата държава членка, сезиран с наказателно производство като главното, не може да пренебрегне тази процедура на диалог и помирение (вж. по аналогия решение от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines,
C‑370/17 и C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, т.
и
).
Макар в случая посочената процедура на диалог и помирение действително да е била инициирана, издалата разглежданите в главното производство удостоверения A 1 институция все пак е решила, в нарушение на реда за прилагане на тази процедура, да отложи новата преценка на валидността на тези удостоверения и оценката на приложимата за съответните работници схема за социална сигурност до приключването на висящото пред юрисдикциите на държавата членка, в която се извършва работата, наказателно производство.
При тези условия изглежда, че посочената издаваща институция не е извършила нова преценка на удостоверенията, чието получаване или предявяване с измама е обсъдено в гореспоменатото наказателно производство, и не се е произнесла в разумен срок по доказателствата, представени в това отношение от компетентната институция на приемащата държава членка.
Следователно тези доказателства трябва да могат да бъдат изтъкнати в посоченото наказателно производство, за да се поиска от съда в държавата членка, в която се извършва работата, да не взема предвид въпросните удостоверения (вж. решение от 6 февруари 2018 г., Altun и др.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, т.
).
При всички положения следва да се припомни, че лицата, които в рамките на съдебно производство са обвинени, че са използвали командировани работници под прикритието на получени чрез измама удостоверения, трябва да имат възможност да опровергаят доказателствата, на които се основава това производство, при спазване на гаранциите, свързани с правото на справедлив съдебен процес, преди националният съд да реши евентуално да не взема предвид тези удостоверения и да се произнесе по отговорността на посочените лица съгласно приложимото национално право (решение от 6 февруари 2018 г., Altun и др.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, т.
).
Ето защо при обстоятелства като посочените в точка 39 от настоящото съдебно решение съдът на държавата членка, в която се извършва работата, сезиран в рамките на наказателно производство срещу лица, които са заподозрени в получаването или предявяването чрез измама на удостоверение A 1, може да констатира наличието на измама и съответно да не вземе предвид това удостоверение, стига да са спазени гаранциите, присъщи на правото на справедлив съдебен процес, които трябва да бъдат предоставени на тези лица.
Предвид гореизложените съображения на първия въпрос по дело C‑410/21 следва да се отговори, че член 5 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че удостоверение A 1, издадено от компетентната институция на държава членка, обвързва институциите и юрисдикциите на държавата членка, в която се извършва работата, включително когато след искане за нова преценка и отнемане, отправено от компетентната институция в последната държава членка до издаващата институция, последната е обявила, че временно спира обвързващото действие на това удостоверение до окончателното си произнасяне по това искане. Все пак при такива обстоятелства съдът на държавата членка, в която се извършва работата, сезиран в рамките на наказателно производство срещу лица, заподозрени в получаването или предявяването чрез измама на същото удостоверение A 1, може да констатира наличието на измама и съответно да не вземе предвид това удостоверение за нуждите на това наказателно производство, при условие че, от една страна, е изтекъл разумен срок, без издаващата институция да прецени отново дали е имало основания за издаване на същото удостоверение и да се произнесе по конкретните доказателства, предоставени от компетентната институция на приемащата държава членка, които навеждат на мисълта, че посоченото удостоверение е било получено или предявено чрез измама, като евентуално отмени или отнеме съответното удостоверение, и от друга страна, са спазени гаранциите, присъщи на правото на справедлив съдебен процес, които трябва да бъдат предоставени на тези лица.
По втория въпрос по дело C‑410/21 и по първия въпрос по дело C‑661/21
С втория си въпрос по дело C‑410/21 и с първия си въпрос по дело C‑661/21, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 във връзка с член 3, параграф 1, буква а) и член 11, параграф 1 от Регламент № 1071/2009, както и с член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 1072/2009, трябва да се тълкува в смисъл, че притежаването от дадено дружество на лиценз на Общността за автомобилен транспорт, издаден от компетентните органи на държава членка, съставлява неопровержимо доказателство, че седалището на дружеството се намира в тази държава членка за целите на определянето съгласно член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 на приложимото национално законодателство в областта на социалната сигурност.
Както следва от актовете за преюдициално запитване, съмненията на запитващата юрисдикция произтичат от факта, че издаването на лиценз на Общността за автомобилен транспорт в полза на дадено предприятие зависи по-специално от изискването за действително и трайно установяване по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009 в издаващата държава членка.
Всъщност такова изискване следва по-специално от член 4, параграф 1 от Регламент № 1072/2009.
Ето защо следва да се провери дали понятието „седалище или място на дейност“ по смисъла на член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 съответства на понятието „действително и трайно установяване“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009.
Що се отнася, на първо място, до понятието „седалище или място на дейност“ по смисъла на член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004, тази разпоредба предвижда, че лице, което обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки и не осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на своето пребиваване, е подчинено на законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, ако то е наето от едно предприятие или работодател.
Член 14, параграф 5а от Регламент № 987/2009 уточнява, че за целите на прилагането на дял II от Регламент № 883/2004, в който се включва по-специално член 13, параграф 1, буква б), подточка i), „седалище или място на дейност“ следва да се отнася за седалището или мястото на дейност, в което се вземат основните решения на предприятието и където се изпълняват функциите по неговото централно управление.
От това следва, че критерият на привързване „седалище или място на дейност“, посочен в член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 за обозначаване на държавата членка, чието законодателство в областта на социалната сигурност е приложимо, се определя от мястото, от което предприятието действително е управлявано и организирано.
Що се отнася, на второ място, до понятието „действително и трайно установяване“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009, както следва от член 5 от този регламент, обстоятелството, че предприятието разполага с „действително и трайно място на дейност“ съгласно посочения член 3, параграф 1, буква а), по същество означава, първо, че то разполага с помещения, в които да държи основните си търговски документи, второ, че разполага с регистрирани превозни средства и трето, че извършва действително и постоянно своята дейност във връзка с тези превозни средства с подходящото техническо и административно оборудване и съоръжения в експлоатационен център.
От това следва, че понятието „действително и трайно установяване“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009 се отнася главно до мястото, където се съхраняват основните документи на предприятието и където се намират неговото техническо и административно оборудване и съоръжения.
Следователно критериите за определяне на седалището на транспортното предприятие с цел получаване на лиценз на Общността за автомобилен транспорт са различни от критериите, използвани за определяне на седалището на такова предприятие за целите на член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004.
В този смисъл, макар че действителното и трайно установяване по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009 и мястото, където предприятието или работодателят взема основните решения или изпълнява функциите по централно управление, несъмнено могат да съвпадат, това не трябва задължително да е така.
Следователно понятието „седалище или място на дейност“ по смисъла на член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 не съответства на понятието „действително и трайно установяване“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1071/2009.
При тези условия притежаването на лиценз на Общността за автомобилен транспорт от дадено предприятие може да бъде обстоятелство, което трябва да се вземе предвид при определянето на неговото седалище или място на дейност за целите на определянето на приложимото национално законодателство в областта на социалната сигурност в съответствие с член 13, параграф 1, подточка i) от Регламент № 883/2004, но не може автоматично да представлява доказателство за това, нито — на по-силно основание — безспорно доказателство, нито да обвърже органите на държавата членка, в която се извършва работата.
С оглед на гореизложените съображения на втория въпрос по дело C‑410/21 и на първия въпрос по дело C‑661/21 следва да се отговори, че член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 във връзка с член 3, параграф 1, буква а) и член 11, параграф 1 от Регламент № 1071/2009, както и с член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 1072/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че притежаването от дадено дружество на лиценз на Общността за автомобилен транспорт, издаден от компетентните органи на държава членка, не съставлява неопровержимо доказателство, че седалището на дружеството се намира в тази държава членка за целите на определянето в съответствие с член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004 на приложимото национално законодателство в областта на социалната сигурност.
По втория въпрос по дело C‑661/21
Предвид отговора на втория въпрос по дело C‑410/21 и на първия въпрос по дело C‑661/21 не следва да се отговаря на втория въпрос в последното дело.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Член 5 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
удостоверение A 1, издадено от компетентната институция на държава членка, обвързва институциите и юрисдикциите на държавата членка, в която се извършва работата, включително когато след искане за нова преценка и отнемане, отправено от компетентната институция в последната държава членка до издаващата институция, последната е обявила, че временно спира обвързващото действие на това удостоверение до окончателното си произнасяне по това искане. Все пак при такива обстоятелства съдът на държавата членка, в която се извършва работата, сезиран в рамките на наказателно производство срещу лица, заподозрени в получаването или предявяването чрез измама на същото удостоверение A 1, може да констатира наличието на измама и съответно да не вземе предвид това удостоверение за нуждите на това наказателно производство, при условие че, от една страна, е изтекъл разумен срок, без издаващата институция да прецени отново дали е имало основания за издаване на същото удостоверение и да се произнесе по конкретните доказателства, предоставени от компетентната институция на приемащата държава членка, които навеждат на мисълта, че посоченото удостоверение е било получено или предявено чрез измама, като евентуално отмени или отнеме съответното удостоверение, и от друга страна, са спазени гаранциите, присъщи на правото на справедлив съдебен процес, които трябва да бъдат предоставени на тези лица.

2)
Член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент № 465/2012, във връзка с член 3, параграф 1, буква а) и член 11, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1071/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 година за установяване на общи правила относно условията, които трябва да бъдат спазени за упражняване на професията автомобилен превозвач и за отмяна на Директива 96/26/ЕО на Съвета, както и с член 4, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 1072/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 година относно общите правила за достъп до пазара на международни автомобилни превози на товари,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
притежаването от дадено дружество на лиценз на Общността за автомобилен транспорт, издаден от компетентните органи на държава членка, не съставлява неопровержимо доказателство, че седалището на дружеството се намира в тази държава членка за целите на определянето в съответствие с член 13, параграф 1, буква б), подточка i) от Регламент № 883/2004, изменен с Регламент № 465/2012, на приложимото национално законодателство в областта на социалната сигурност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.