CELEX: 62018CJ0366
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 2010/18/EL
Vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepe
Riigisisesed õigusnormid, mis seavad vanemapuhkuse kasutamise tingimuseks tööaja vähendamise töötasu proportsionaalse vähenemisega
Vahetustega töö
Töötaja taotlus alati samal ajal töötamiseks, et tegeleda enda alaealiste lastega
Direktiiv 2006/54/EÜ
Meeste ja naiste võrdsed võimalused ja võrdne kohtlemine tööhõive ja elukutse küsimustes
Kaudne diskrimineerimine
Osaline vastuvõetamatus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada ELTL artikleid 8, 10 ja 157, ELL artiklit 3, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiivi 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (
ELT 2006, L 204, lk 23
) artiklit 1 ja artikli 14 lõiget 1 koostoimes nõukogu 8. märtsi 2010. aasta direktiiviga 2010/18/EL, millega rakendatakse Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepet ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/34/EÜ (
ELT 2010, L 68, lk 13
).
Taotlus on esitatud José Manuel Ortiz Mesonero ja UTE Luz Madrid Centro vahelises kohtuvaidluses viimase keeldumise üle lubada J. M. Ortiz Mesonerol töötada alati samal ajal, et tegeleda enda lastega.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2006/54
Direktiivi 2006/54 artikli 1 „Eesmärk“ kohaselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine tööhõive ja elukutse küsimustes.
Selleks sisaldab käesolev direktiiv sätteid võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamiseks järgmistes valdkondades:
a)
töö saamine, sealhulgas edutamine ja kutseõpe;
b)
töötingimused, sealhulgas töötasu;
c)
kutsealased sotsiaalkindlustusskeemid.
See sisaldab ka sätteid, millega tagatakse asjakohaste menetluste kehtestamine nimetatud põhimõtte tõhusamaks rakendamiseks.“
Direktiivi artikli 2 „Mõisted“ lõike 1 kohaselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
kaudne diskrimineerimine
– kui väliselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab ühest soost isikud võrreldes teisest soost isikutega ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealusel sättel, kriteeriumil või taval on objektiivselt põhjendatav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud;
[…]“.
Direktiivi artikli 14 „Diskrimineerimise keeld“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Ei avalikus ega erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslikes asutustes, ei tohi esineda otsest ega kaudset soolist diskrimineerimist seoses järgmisega:
[…]
c)
töö saamise ja töö tingimused, kaasa arvatud töölt vabastamine ja töötasu [EÜ] artikli 141 kohaselt“.
Direktiiv 2010/18
Vanemapuhkust käsitlev muudetud raamkokkulepe (edaspidi „vanemapuhkuse raamkokkulepe“), mis on sõlmitud 18. juunil 2009, on esitatud direktiivi 2010/18 lisas. Selle raamkokkuleppe üldkaalutluste punktide 15 ja 16 kohaselt:
„15.
Arvestatakse, et käesolev kokkulepe on raamkokkulepe, mis määrab kindlaks miinimumnõuded ja sätted sünnituspuhkusest eraldi seisva vanemapuhkuse ja vääramatu jõu tõttu töölt puudumise kohta ning jätab selle puhkuse saamistingimuste ja üksikasjalike kohaldamiseeskirjade kehtestamise liikmesriikide ja sotsiaalpartnerite hooleks, et oleks võimalik arvesse võtta iga liikmesriigi olukorda.
16.
Arvestatakse, et õigus vanemapuhkusele on individuaalne ja põhimõtteliselt mitteülekantav õigus, mille liikmesriigid võivad muuta ülekantavaks; kuna kogemus näitab, et vanemapuhkuse muutmine mitteülekantavaks ajendab isasid seda puhkust võtma, on Euroopa sotsiaalpartnerid nõus muutma osa puhkusest mitteülekantavaks“.
Raamkokkuleppe klausli 1 „Eesmärk ja reguleerimisala“ punktides 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.
Käesolev kokkulepe kehtestab miinimumnõuded, mille eesmärk on muuta töötavate vanemate jaoks lihtsamaks töö- ja perekohustuste ühitamine, võttes arvesse perestruktuuride kasvavat mitmekesisust ning pidades kinni liikmesriikide õigusest, kollektiivlepingutest ja/või tavadest.
2.
Käesolevat kokkulepet kohaldatakse kõikide mees- ja naistöötajate suhtes, kellel on liikmesriigi kehtiva seaduse, kollektiivlepingu või tava kohaselt määratletud tööleping või -suhe.“
Vanemapuhkuse raamkokkuleppe klausel 2 „Vanemapuhkus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.
Käesolev kokkulepe tagab mees- ja naistöötajatele individuaalse õiguse saada vanemapuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest kuni lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8-aastaseks saamiseni; nimetatud vanuse määravad kindlaks liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid.
2.
Vanemapuhkust antakse vähemalt neljaks kuuks ja see ei tohi põhimõtteliselt olla ülekantav, et edendada meeste ja naiste võrdseid võimalusi ja võrdset kohtlemist. Selleks et ajendada mõlemaid vanemaid vanemapuhkust võtma, ei tohi vähemalt üks kuu neljast olla ülekantav. Mitteülekantava puhkuseosa kohaldamistingimused kehtestatakse riigi tasandil õigusaktide ja/või kollektiivlepingutega, mis võtavad arvesse liikmesriigis kehtivaid puhkusesätteid.“
Raamkokkuleppe klausli 3 „Kohaldamiseeskirjad“ punktis 1 on sätestatud:
„Vanemapuhkuse saamise tingimused ja üksikasjalikud kohaldamiseeskirjad määratakse kindlaks liikmesriikide õigusaktide ja/või kollektiivlepinguga, tingimusel et käesoleva kokkuleppe miinimumnõudeid on arvesse võetud. Eelkõige võivad liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid
a)
otsustada, kas vanemapuhkust antakse täistööaja või osalise tööaja alusel, osade kaupa või avansina, arvestades nii tööandjate kui ka töötajate vajadusi;
[…]“.
Raamkokkuleppe klausli 6 „Tööle naasmine“ punkti 1 kohaselt:
„Selleks et töö- ja eraelu paremini ühitada, võtavad liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid vajalikke meetmeid tagamaks, et vanemapuhkuselt naasvatel töötajatel oleks võimalik taotleda tööaja ja/või töökorralduse muutmist teatavaks ajavahemikuks. Tööandjad võtavad paindliku töökorralduse taotluste kaalumisel ja neile vastamisel arvesse enda ja töötajate vajadusi.
Käesolevat lõiget käsitlevad üksikasjad määratakse kindlaks kooskõlas liikmesriikide õiguse, kollektiivlepingute ja/või tavadega.“
Hispaania õigus
Kuninga 23. oktoobri 2015. aasta seadusandliku dekreedi 2/2015, millega kiidetakse heaks töötajate põhimääruse konsolideeritud tekst (Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) (
BOE
nr 255, 24.10.2015, lk 100224), põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsiooni (edaspidi „töötajate põhimäärus“), artikli 34 lõike 8 kohaselt:
„Töötajal on õigus muuta oma tööaja kestust ja töökorraldust, et teostada tõhusalt oma õigust isikliku, pere- ja tööelu ühitamisele kollektiivlepingus või tööandjaga sõlmitud kokkuleppes kehtestatud tingimustel, järgides igal juhul kollektiivlepingu tingimusi.
[…]“.
Töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6 on sõnastatud järgmiselt:
„Igaühel, kelle otsese hoole all on seadusjärgse hoolduskohustuse alusel alla 12 aasta vanune laps või puudega isik, kes ei tööta tasu eest, on õigus tööaja lühendamisele minimaalselt kaheksandiku ja maksimaalselt poole võrra, millega kaasneb töötasu proportsionaalne vähenemine.
Sama õigus on igaühel, kes peab otseselt hooldama kuni teise astme sugulast või hõimlast, kes ei suuda vanuse, õnnetusjuhtumi või haiguse tõttu ise enda eest hoolitseda ega tööta tasu eest.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
J. M. Ortiz Mesonero tööandja on ettevõtjate ajutine ühendus UTE Luz Madrid Centro, mille moodustavad SICE SA, Urbalux SA, ImesAPI SA, Extralux SA ja Citelum Ibérica SA ning kellega on sõlmitud hankeleping Madridi (Hispaania) linna elektrivalgustuse korrashoiuks. Poolte sõlmitud töölepingu suhtes kohaldub Madridi metallisektori kollektiivleping.
J. M. Ortiz Mesonerol on kaks last, kes on sündinud vastavalt 2010. aastal ja 2014. aastal. Tema abikaasa töötab advokaadina.
UTE Luz Madrid Centro töö on korraldatud vahetustega: hommikune vahetus töötab 7.15–15.15, õhtune vahetus 15.15–23.15 ja öine vahetus 23.15–7.15. J. M. Ortiz Mesonero töötab rotatsiooni alusel nimetatud kolmes vahetuses ja tal on nädalas kaks puhkepäeva, mis on erineval ajal vastavalt tööandja koostatud tööajakavale.
J. M. Ortiz Mesonero esitas 26. märtsil 2018 UTE Luz Madrid Centrole taotluse võimaldada tal töötada esmaspäevast reedeni ja ainult hommikuses vahetuses, kusjuures töötundide arv jääks samaks ja samuti ei väheneks töötasu, et ta saaks tegeleda enda lastega. Tööandja jättis selle taotluse rahuldamata.
J. M. Ortiz Mesonero vaidlustas selle keeldumise otsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus, Juzgado de lo Social n
o
33 de Madridis (Madridi töökohus nr 33, Hispaania).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et J. M. Ortiz Mesonero esitas taotluse hommikuses vahetuses töötamiseks töötajate põhimääruse artikli 34 lõikele 8 tuginedes. Samas puudub J. M. Ortiz Mesonero ja tema tööandja vahel kokkulepe selle sätte rakendamiseks ja see ei tulene ka Madridi metallisektori kollektiivlepingust. Sellises olukorras otsustas kohus Hispaania tsiviilkohtumenetluse seadustikule tuginedes, mis lubab kohtul lahendada asi kohaldamisele kuuluvate normide alusel, isegi kui kohtuvaidluse pooled ei ole neile nõuetekohaselt tuginenud, et J. M. Ortiz Mesonero taotlus põhineb tegelikult töötajate põhimääruse artikli 37 lõikel 6.
Selles sättes antakse töötajale õigus ainult pere- ja tööelu ühitamiseks vähendada tavalist tööaega koos töötasu proportsionaalse vähenemisega.
Selles sättes ei ole töötajale ette nähtud võimalust taotleda teises ajavahemikus töötamist ilma tööaja ja töötasu vähendamiseta. Kui aga tootmine toimub pikemas ajavahemikus kui töötaja igapäevane tööaeg, siis oleks küll võimalik sobitada igapäevane tööaeg pere vajadustele vastava ajavahemikuga ilma tööaega lühendamata. Käesolevas asjas oleks see J. M. Ortiz Mesonero puhul võimalik, sest töö toimub kolmes vahetuses, mille vahel toimub rotatsioon.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib muu hulgas, et Hispaania Riikliku Statistikainstituudi (Instituto Nacional de Estadística) 2011. aasta rahvaloenduse statistika järgi lühendasid 23,79% naistöötajatest oma tööaega laste eest hoolitsemise tõttu rohkem kui ühe kuu võrra, meestöötajate puhul oli see osakaal 2,05%.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et isegi kui eelotsuse küsimus tugineb väitele, et kohaldamisele kuuluvates riigisisestes õigusnormides on tegemist naistöötajate kaudse soolise diskrimineerimisega, ei näita asjaolu, et käesolevas asjas palub pere- ja tööelu ühitamiseks enda tööaja muutmist mees ja mitte naine, et tegemist oleks hüpoteetilise küsimusega. Nimelt, kui jõuda seisukohale, et need riigisisesed õigusnormid diskrimineerivad kaudselt naistöötajaid, siis sellise järelduse tagajärgi kohaldatakse samamoodi meestöötajate suhtes, kes tuginevad pere- ja tööelu ühitamise õigusele.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et Hispaania seadusandja kehtestatud normid pere- ja tööelu ühitamise kohta on soodsamad kui need normid, mis on ette nähtud vanemapuhkuse raamkokkuleppe klausli 2 lõikes 2. Siiski ei õigusta see riigisiseste õigusnormide kohaldamist vastuolus soolise võrdõiguslikkuse põhimõttega.
Seega kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, viidates seejuures Euroopa Kohtu 30. septembri 2010. aasta kohtuotsusele Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), 20. juuni 2013. aasta kohtuotsusele Riežniece (
C‑7/12
,
EU:C:2013:410
) ja 16. juuli 2015. aasta kohtuotsusele Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
), kas töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6 diskrimineerib kaudselt naistöötajaid, kes on peamiselt vanemapuhkuse kasutajad.
Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (Madridi töökohus nr 33) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ELTL artiklitega 8, 10 ja 157, ELL artikliga 3, [harta] artikliga 23 ja artikli 33 lõikega 2 ning direktiivi [2006/54] artikli 1 ja artikli 14 lõikega 1 – kõik koostoimes direktiiviga [2010/18] – on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm nagu töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6, mis seab töötaja otsese hoole all olevate ülalpeetavate alaealiste või pereliikmete eest hoolitsemiseks töötaja pere- ja tööelu ühitamise õiguse teostamise tingimuseks, et töötaja peab selleks igal juhul oma tavalist tööaega lühendama, mille tagajärjel väheneb proportsionaalselt töötasu?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
Hispaania valitsus leiab enda kirjalikes seisukohtades, et eelotsuse küsimus on selgelt vastuvõetamatu.
Esiteks väidab nimetatud valitsus 30. septembri 2010. aasta kohtuotsuse Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
) punktile 43 viidates, et isegi kui ei ole välistatud, et töötajate põhimääruse artikli 37 lõikes 6 ette nähtud õigus kuulub mõiste „vanemapuhkus“ alla direktiivi 2010/18 tähenduses, ei selgitata eelotsusetaotluses riigisiseste vanemapuhkust käsitlevate õigusnormide sisu ega täpsustata põhjusi, miks seda õigust tuleb pidada vanemapuhkuseks direktiivi tähenduses.
Teiseks ei selgita eelotsusetaotluse esitanud kohus, kuidas on tema arvates seotud töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6 ning direktiivi 2006/54 artikkel 1 ja artikli 14 lõige 1, millele ta enda küsimuses viitab.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul kohtuasja eripärasid arvesse võttes õigus hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema (2. mai 2019. aasta kohtuotsus Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega, vajadus jõuda liidu õiguse sellise tõlgenduseni, mis on liikmesriigi kohtule tarvilik, nõuab, et liikmesriigi kohus määratleks esitatavate küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi olukordi. Nimelt on Euroopa Kohus pädev tegema otsuse liidu õigusakti tõlgenduse kohta üksnes nende asjaolude põhjal, mille liikmesriigi kohus on talle esitanud (2. mai 2019. aasta kohtuotsus Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ühtlasi peab eelotsusetaotluse esitanud kohus esitama täpsed põhjendused, miks tal tekkisid küsimused liidu õiguse teatavate sätete tõlgendamise kohta ja miks ta pidas vajalikuks pöörduda eelotsuse küsimustega Euroopa Kohtu poole. Lisaks on tingimata vaja, et liikmesriigi kohus selgitaks natukenegi põhjusi, miks ta on valinud välja liidu õiguse sätted, mida ta palub tõlgendada, ning samuti seost, mida ta näeb nende sätete ja tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel (2. mai 2019. aasta kohtuotsus Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Need nõuded puudutavad eelotsusetaotluse sisu ja sisalduvad sõnaselgelt Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94, mille kohaselt peab eelotsusetaotluses olema „lühiülevaade vaidluse esemest ja asjassepuutuvatest asjaoludest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on need välja selgitanud, või vähemalt ülevaade faktilistest andmetest, millel eelotsuse küsimused põhinevad“, „ülevaade kohaldamisele kuuluvatest siseriiklikest õigusnormidest ja vajaduse korral asjakohasest siseriiklikust kohtupraktikast“ ning „selgitus, millistel põhjustel siseriiklik kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb“.
Käesolevas asjas tuleb märkida, et töötajate põhimääruse artikli 37 lõike 6 esimese lõigu järgi on igaühel, kelle otsese hoole all on seadusjärgse hoolduskohustuse alusel alla 12 aasta vanune laps või puudega isik, kes ei tööta tasu eest, õigus tööaja lühendamisele minimaalselt kaheksandiku ja maksimaalselt poole võrra, millega kaasneb töötasu proportsionaalne vähenemine.
Esiteks, mis puudutab direktiivi 2010/18 kohaldamist sellises kohtuasjas nagu põhikohtuasi, siis selle kohta leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nimetatud direktiivi puhul on tegemist avatud regulatsiooniga, mida tuleb täiendada igas liikmesriigis, ja Hispaania Kuningriik on vastavalt töötajate põhimääruse artikli 34 lõikele 8 ja artikli 37 lõikele 6 kehtestanud minimaalse õigusliku raamistiku, mida võib paremaks muuta kollektiivlepingutega või individuaalsete töölepingutega. Järelikult on see kohus seisukohal, et töötajale töötajate põhimääruse artikli 37 lõikes 6 antud õigus kuulub mõiste „vanemapuhkus“ alla direktiivi 2010/18 tähenduses.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus on seega näidanud, kuidas on omavahel seotud direktiiv ja töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6, ei saa esitatud küsimust direktiivi 2010/18 puudutavas osas pidada vastuvõetamatuks.
Teiseks selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, et direktiivi 2010/18 tõlgendamisel tuleb arvestada naiste ja meeste võrdõiguslikkuse põhimõttega ja õigusega perekonnaelule, mis on ette nähtud harta artiklis 23 ja artikli 33 lõikes 2. Järelikult tuleb esitatud küsimus harta viidatud sätteid puudutavas osas tunnistada vastuvõetavaks.
Kolmandaks, mis puudutab direktiivi 2006/54, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et töötajate põhimääruse artikli 37 lõige 6 diskrimineerib kaudselt naistöötajaid selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses.
Selle kohta tuleb märkida, et nimetatud artikli 37 lõike 6 puhul on tegemist normiga, mida kohaldatakse vahet tegemata nii mees- kui naistöötajate suhtes, erinevalt riigisisestest õigusnormidest, mille suhtes tehti 30. septembri 2010. aasta kohtuotsus Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
) ja 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
).
Kuid eelotsusetaotluse esitanud kohus ei näita, kuidas seab selline erisusteta kohaldatav õigusnorm sellises asjas nagu põhikohtuasi meestöötaja J. M. Ortiz Mesonero täpsemalt ebasoodsamasse olukorda, kui kaudne sooline diskrimineerimine puudutab naistöötajaid.
Seega ei ole naistöötajate kaudse diskrimineerimise tuvastamine, oletades, et sellega on tegemist, põhikohtuasja lahendamisel tähtsust omav. Järelikult on esitatud küsimus direktiivi 2006/54 puudutavas osas hüpoteetiline ja seda tuleb seetõttu pidada vastuvõetamatuks.
Lõpuks viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus enda küsimuses ELTL artiklitele 8, 10 ja 157 ning ELL artiklile 3.
Siiski ei täpsusta see kohus põhjuseid, miks ta soovib nende sätete tõlgendamist, ega nende sätete seost tema menetluses olevas kohtuasjas vaidlusaluste õigusnormidega. Järelikult ei ole vaja neid sätteid tõlgendada.
Eeltoodust nähtuvalt tuleb nentida, et esiteks on eelotsuse küsimus vastuvõetav direktiivi 2010/18 ning harta artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2 puudutavas osas, ning teiseks ei ole see vastuvõetav direktiivi 2006/54 ja ELTL artikleid 8, 10 ja 157 ja ELL artiklit 3 puudutavas osas.
Sisulised küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas direktiivi 2010/18 ning harta artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud töötaja õigus tema poolt ülalpeetavate alaealiste või pereliikmete eest otseseks hoolitsemiseks vähendada oma tavalist tööaega koos töötasu proportsionaalse vähenemisega, samas ei või ta juhul, kui tema töö on korraldatud vahetustega, asuda tööle vaid kindlal kellaajal, säilitades enda tavalise tööaja.
Selle kohta tuleb märkida, et vanemapuhkuse raamkokkuleppe klausli 1 punkti 1 järgi kehtestatakse sellega miinimumnõuded, mille eesmärk on muuta töötavate vanemate jaoks lihtsamaks töö- ja perekohustuste ühitamine, pidades kinni liikmesriikide õigusest, kollektiivlepingutest ja/või tavadest.
Tööaja muutmist puudutab ainult üks vanemapuhkuse raamkokkuleppe säte, nimelt klausli 6 punkt 1, mille kohaselt võtavad liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid vajalikke meetmeid tagamaks, et „vanemapuhkuselt naasvatel“ töötajatel oleks võimalik taotleda tööaja ja/või töökorralduse muutmist teatavaks ajavahemikuks.
Käesolevas asjas soovib J. M. Ortiz Mesonero, kelle tavaline tööaeg jaguneb vahetuste vahel, oma tööaja muutmist nii, et ta saaks töötada alati samal ajal. Eelotsusetaotlusest ei nähtu, et ta oleks vanemapuhkuselt naasnud selle raamkokkuleppe klausli 6 punkti 1 tähenduses.
Sellises olukorras tuleb tõdeda, et ei direktiiv 2010/18 ega vanemapuhkuse raamkokkulepe ei sisalda sätet, mis paneks liikmesriikidele kohustuse anda vanemapuhkuse taotluse raames taotlejale õiguse töötada alati samal ajal, kui tema tavaline töö toimub vahetustega.
Mis puudutab harta artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2, siis tuleb märkida, et harta sätted on vastavalt selle artikli 51 lõikele 1 ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. ELL artikli 6 lõige 1 ning harta artikli 51 lõige 2 täpsustavad, et harta sätted ei laienda liidu õiguse kohaldamisala kaugemale liidule antud pädevusest, nagu see on määratletud aluslepingutes.
Selle kohta ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kui õiguslik olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul pädevus kõnealuses küsimuses ning harta osutatud sätted ei saa iseenesest olla selle pädevuse aluseks (26 veebruari 2013. aasta kohtuotsus Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punkt
, ning 15. mai 2019. aasta kohtumäärus Corte dei Conti jt,
C‑789/18 ja C‑790/18
, ei avaldata,
EU:C:2019:417
, punkt
).
Käesolevas asjas, kuivõrd käesoleva kohtuotsuse punktidest 40, 42 ja 48 nähtub, et ei direktiiv 2010/18 ega ükski muu eelotsuse küsimuses viidatud säte ei ole põhikohtuasjas kohaldatav, ei ole näha, et kohtuvaidlus puudutaks riigisiseseid õigusnorme, millega kohaldatakse liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses (vt analoogia alusel 15. mai 2019. aasta kohtumäärus Corte dei Conti jt,
C‑789/18 ja C‑790/18
, ei avaldata,
EU:C:2019:417
, punkt
).
Järelikult puudub alus tõlgendada harta artiklit 23 ja artikli 33 lõiget 2.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2010/18 tuleb tõlgendada nii, et seda ei kohaldata selliste riigisiseste õigusnormide suhtes nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud töötaja õigus tema poolt ülalpeetavate alaealiste või pereliikmete eest otseseks hoolitsemiseks vähendada oma tavalist tööaega koos töötasu proportsionaalse vähenemisega, samas ei või ta juhul, kui tema töö on korraldatud vahetustega, asuda tööle vaid kindlal kellaajal, säilitades enda tavalise tööaja.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

Nõukogu 8. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/18/EL, millega rakendatakse Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepet ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/34/EÜ, tuleb tõlgendada nii, et seda ei kohaldata selliste riigisiseste õigusnormide suhtes nagu põhikohtuasjas, milles on ette nähtud töötaja õigus tema poolt ülalpeetavate alaealiste või pereliikmete eest otseseks hoolitsemiseks vähendada oma tavalist tööaega koos töötasu proportsionaalse vähenemisega, samas ei või ta juhul, kui tema töö on korraldatud vahetustega, asuda tööle vaid kindlal kellaajal, säilitades enda tavalise tööaja.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.