CELEX: 62014TJ0343
Eiropas Savienības preču zīme
Spēkā neesamības atzīšanas process
Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “CIPRIANI”
Ļaunticības neesamība
Regulas (EK) Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Tiesību uz plaši pazīstamas personas personvārdu pārkāpuma neesamība
Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunkts

Tiesvedības priekšvēsture
1956. gadā
Giuseppe Cipriani
, prasītāja
Arrigo Cipriani
tēvs, un trešā persona izveidoja
Hotel Cipriani SpA
, kas ir personas, kura iestājusies lietā, –
Hotel Cipriani Srl
– tiesību priekštecis. 1958. gada martā viesnīca ar tās nosaukumā izmantotu uzvārdu
Cipriani
tika atvērta viesu uzņemšanai.
1966. gadā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča kapitāldaļas, kas piederēja trešajai personai, kura bija piedalījusies [viesnīcas] izveidošanā, tika nodotas
Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd
.
1967. gadā
Giuseppe Cipriani
un
Stondon, Ondale and Patmore Company
noslēdza vienošanos, saskaņā ar kuru visas personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča kapitāldaļas, kuras piederēja
Giuseppe Cipriani
, tika nodotas
Stondon, Ondale and Patmore Company
(turpmāk tekstā – “1967. gada vienošanās”). Saskaņā ar šo vienošanos minētajam tiesību priekštecim, ievērojot zināmus nosacījumus, tika atļauts izmantot arī uzvārdu
Cipriani
.
1969. gada 12. decembrī personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis lūdza reģistrēt Itālijas vārdisku preču zīmi “CIPRIANI”, kas 1971. gada 9. decembrī tika reģistrēta ar numuru 254410, tostarp attiecībā uz pakalpojumiem, kuri atbilst šādam aprakstam: “Viesnīcu, restorānu, bāru, kafejnīcu, uzkodu bāru un ēdināšanas uzņēmumu [pakalpojumi]”.
1996. gada 1. aprīlī personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojā (
EUIPO
) iesniedza Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1994, L 11, 1. lpp.
), kurā ir izdarīti grozījumi (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
)).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “CIPRIANI”.
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, ietilpst 16., 35. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
—
16. klase: “Iespiedprodukcija, kartons un no kartona izgatavotas preces un biļetes, laikraksti, periodikas izdevumi, brošūras, grāmatas un rakstāmlietas, materiāls rakstīšanai, adrešu grāmatas un plānotāji, personiskie plānotāji, fotogrāfijas un afišas, spēļu kārtis, apsveikuma kartiņas, pastkartes, ģeogrāfiskās kartes un attēli”;
—
35. klase: “Reklāma, sabiedriskās attiecības; ar tirdzniecību un tirdzniecības veicināšanu saistīti pakalpojumi; viesnīcu vadīšana”;
—
42. klase: “Viesnīcas, viesnīcu rezervācija, restorāni, kafejnīcas, sabiedriskās ēdināšanas vietas, bāri, pārtikas piegāde, dzērienu piegāde tūlītējai lietošanai”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 1997. gada 3. novembra
Bulletin des marques communautaires
[Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 26/1997. Reģistrācijai pieteiktā preču zīmes tika reģistrēta 1998. gada 9. jūlijā ar numuru 115824.
2006. gadā persona, kas iestājusies lietā,
EUIPO
tika reģistrēta kā apstrīdētās preču zīmes īpašniece.
2009. gada 31. jūlijā prasītājs iesniedza
EUIPO
pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tā bija reģistrēta. Minētais pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz pamatiem, kas paredzēti, pirmkārt, Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā, jo Eiropas Savienības preču zīme esot tikusi reģistrēta ļaunticīgi, un, otrkārt, Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunktā, aplūkojot to kopsakarā ar
Codice della Proprietà Industriale
(Itālijas Rūpnieciskā īpašuma kodekss, turpmāk tekstā – “
CPI
”) 8. panta 3. punktu, jo minētā preču zīme esot nodarījusi kaitējumu tiesībām uz plaši pazīstamas personas personvārdu, proti, tiesībām uz uzvārdu
Cipriani
, kura plašā pazīstamība esot strikti saistīta ar prasītāja personu, proti, kultūras vidē pazīstamu personu, kura darbība ēdināšanas jomā esot starptautiski pazīstama.
Ar 2011. gada 29. novembra lēmumu Anulēšanas nodaļa noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka tas ir nepieņemams daļā, kurā tas ir balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jo valsts tiesa, kuras piekritībā ir Eiropas Savienības preču zīmju jautājumi, jau ir galīgi izlēmusi šo jautājumu. Otrkārt, tā uzskatīja, ka attiecībā uz viesnīcu un ēdināšanas pakalpojumiem, kā arī saistītajiem pakalpojumiem, kuri ietilpst 42. klasē, prasītājs apzināti ir akceptējis apstrīdētās preču zīmes izmantošanu laikposmā, kas ilgāks par pieciem gadiem
CPI
28. panta izpratnē. Minētais ļāva tai secināt, ka attiecībā uz šiem pakalpojumiem pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu ir nepieņemams daļā, kurā tas ir balstīts uz šīs regulas 53. panta 2. punkta a) apakšpunktu. Treškārt, attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 16. un 35. klasē, tā noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu daļā, kurā tas ir balstīts uz šīs regulas 53. panta 2. punkta a) apakšpunktu, aplūkotu kopsakarā ar
CPI
8. panta 3. punktu, jo nav nodarīts kaitējums prasītāja tiesībām uz personvārdu.
2012. gada 27. janvārī prasītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.
Ar 2014. gada 14. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas ceturtā padome noraidīja apelācijas sūdzību.
Pirmām kārtām, attiecībā uz pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu daļā, kurā tas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, Apelācijas padome secināja par ļaunticības neesamību. Šajā ziņā tā norādīja, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis un pēc tam pati persona, kas iestājusies lietā, kopš [pagājušā gadsimta] sešdesmitajiem gadiem ir vadījušas [viesnīcu
Hotel Cipriani
] un persona, kas iestājusies lietā, ir Itālijas vārdiskas preču zīmes “CIPRIANI” īpašniece; šī preču zīme ir reģistrēta 1971. gada 9. decembrī ar numuru 254410 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 29., 30., 32., 33. un 42. klasē. Tā norādīja, ka prasītājs nav apstrīdējis šo preču zīmi. Tāpēc tā uzskatīja, ka, lūdzot reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmi attiecībā uz darbībām, kuras visnotaļ tiesiski veiktas daudzu gadu garumā, nekādā ziņā nav ļaunticības. Turklāt tā precizēja, ka
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) 2008. gada 9. decembra spriedums (turpmāk tekstā – “2008. gada spriedums”) ir balstīts uz izsmeļošu, skaidru un pārliecinošu argumentāciju un, lai gan šis valsts tiesas spriedums nav saistošs, tā uz to atsaucas.
Otrām kārtām, Apelācijas padome noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu daļā, kurā tas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunktu, aplūkotu kopsakarā ar
CPI
8. panta 3. punktu. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka prasītāja iesniegtie pierādījumi ietver vienīgi dokumentus, kuros tas ir norādīts atbilstoši savam vārda un uzvārda savienojumam, proti,
Arrigo Cipriani
un ka uzvārds
Cipriani
vien nav pietiekams, lai identificētu personu, uz kuru norāda šie elementi. Tas ļāva tai secināt, ka apstrīdētā preču zīme nenodara kaitējumu prasītāja uzvārdam, jo viņš labākajā gadījumā var atsaukties uz personvārda
Arrigo Cipriani
plašo pazīstamību. Otrkārt, tā uzskatīja, ka
CPI
8. panta 3. punkta mērķis ir novērst jebkādu trešās personas iespēju uzurpēt plaši pazīstamas personas personvārdu un nevar tikt piemērots tad, kad preču zīmes reģistrāciju ir lūgusi persona, kurai ir tāds pats uzvārds. Proti, tā kā izskatāmajā lietā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis ir bijis leģitīms prasītāja tēva
Giuseppe Cipriani
tiesību pārņēmējs, neeksistējot
CPI
8. panta 3. punktā paredzētā situācija. Treškārt, prasītājs neesot pierādījis, vai un saskaņā ar kādām Itālijas tiesību normām tiek regulēta situācija, kurā divām personām ir viens un tas pats uzvārds, un situācija, kurā attiecīgais personvārds ir kļuvis plaši pazīstams pēc tam, kad apstrīdēto apzīmējumu ir sākts izmantot komercdarbībā.
Trešām kārtām, Apelācijas padome uzskatīja, ka līdz ar to nav jāizvērtē, vai prasītājs ir akceptējis to, ka persona, kas iestājusies lietā, izmanto apstrīdēto preču zīmi, un vai viņa pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, tā kā jautājums par personas, kas iestājusies lietā, šķietamo ļaunticību esot atrisināts ar
res judicata
spēku, jo tas esot izlemts ar 2008. gada spriedumu, ir nepieņemams.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, saistībā ar kurām tā ir reģistrēta;
—
pakārtoti – atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, kas nav “viesnīcu” pakalpojumi un “viesnīcu rezervācijas” pakalpojumi;
—
pakārtotāk – atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz tādiem pakalpojumiem kā “restorāni, kafejnīcas, publiskās ēdināšanas vietas, bāri, pārtikas piegāde, dzērienu piegāde tūlītējai izmantošanai”;
—
vēl pakārtotāk – nodot lietu atpakaļ
EUIPO
, lai tas lemtu par šādu spēkā neesamības atzīšanu;
—
piespriest pilnībā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas tam radušies šajā tiesvedībā.
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Pamatojot savu prasību, prasītājs izvirza divus pamatus, pirmais no kuriem ir saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta b) apakšpunkta, aplūkota kopsakarā ar
CPI
8. panta 3. punktu, pārkāpumu, bet otrais ir saistīts ar šīs pašas regulas 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē otrais pamats.
Par otro pamatu – Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
Prasītājs uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir kļūdains daļā, kurā Apelācijas padome ir secinājusi par ļaunprātības [ļaunticības] Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē neesamību apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāja argumentus.
Ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības preču zīmes sistēma balstās uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punktā ietverto principu, saskaņā ar kuru ekskluzīvas tiesības tiek piešķirtas pirmajam [reģistrācijas pieteikuma] iesniedzējam. Saskaņā ar šo principu preču zīmi var reģistrēt kā Eiropas Savienības preču zīmi vienīgi tad, ja to neliedz agrāka preču zīme, kas tostarp ir Eiropas Savienības preču zīme, dalībvalstī vai Beniluksa Intelektuālā īpašuma birojā reģistrēta preču zīme, atbilstoši dalībvalstī spēkā esošiem starptautiskiem nolīgumiem reģistrēta preču zīme vai arī atbilstoši Eiropas Savienībā spēkā esošiem starptautiskiem nolīgumiem reģistrēta preču zīme. Savukārt, neskarot eventuālo Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanu, tas vien, ka trešā persona izmanto nereģistrētu preču zīmi, neliedz kā Eiropas Savienības preču zīmi reģistrēt identisku vai līdzīgu preču zīmi attiecībā uz identiskiem vai līdzīgiem pakalpojumiem (skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, SA.PAR./ITSB – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2016. gada 28. janvāris, Gugler France/ITSB – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
70.
punkts).
Šī principa piemērošanas papildu aspekts ir noteikts tostarp Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru Eiropas Savienības preču zīmi atzīst par spēkā neesošu, ja
EUIPO
iesniegts attiecīgs pieteikums vai, pamatojoties uz pretprasību tiesvedībā saistībā ar [preču zīmes] pārkāpumu, ja pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot pieteikumu par preču zīmi, ir rīkojies ļaunticīgi. Pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējam, kas vēlas atsaukties uz šo pamatu, ir jāpierāda apstākļi, kas ļauj secināt, ka Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks, iesniedzot šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies ļaunticīgi (skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, Pangyrus/ITSB – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:115
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais ļaunticības jēdziens tiesību aktos nav ne definēts, ne ierobežots tvēruma ziņā un nav pat nekādi aprakstīts (spriedums, 2012. gada 1. februāris, Carrols/ITSB – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
44.
punkts).
Ir jānorāda, ka 2009. gada 11. jūnija spriedumā Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) Tiesa sniedza vairākus precizējumus par veidu, kādā ir jāinterpretē Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētais ļaunticības jēdziens.
Tiesas ieskatā, lai novērtētu pieteikuma iesniedzēja ļaunticības esamību Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ir jāņem vērā visi faktori, kuriem ir nozīme izskatāmajā lietā un kuri eksistēja brīdī, kad tika iesniegts pieteikums par apzīmējuma kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, tostarp, pirmkārt, apstāklis, ka pieteikuma iesniedzējs zināja vai tam bija jāzina, ka trešā persona vismaz vienā dalībvalstī izmanto identisku vai līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz identisku vai līdzīgu preci vai pakalpojumu, kas var izraisīt sajaukšanas iespēju ar reģistrācijai pieteikto apzīmējumu, otrkārt, pieteikuma iesniedzēja nodoms liegt šai trešajai personai turpināt izmantot šādu apzīmējumu, kā arī, treškārt, trešās personas apzīmējumam un reģistrācijai pieteiktajam apzīmējumam piešķirtās juridiskās aizsardzības apmērs (spriedums, 2009. gada 11. jūnijs, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
53.
punkts).
Šādi no formulējuma, ko Tiesa izklāstījusi 2009. gada 11. jūnija spriedumā Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
53.
punkts), izriet, ka tajā uzskaitītie faktori ir vienīgi piemēri, kas ilustratīvi izraudzīti no visiem elementiem, kuri var tikt ņemti vērā, lai spriestu par preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja eventuālo ļaunticību pieteikuma iesniegšanas brīdī (skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, COLOURBLIND,
T‑257/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:115
,
67.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad ir jāuzskata, ka, veicot visaptverošu vērtējumu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktam, var tikt ņemta vērā arī apstrīdētā apzīmējuma izcelsme un tā izmantošana kopš tā radīšanas, uzņēmējdarbības loģika, kuras kontekstā iesniegts pieteikums par šī apzīmējuma kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, kā arī notikumu hronoloģija saistībā ar minētā pieteikuma iesniegšanu (skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, COLOURBLIND,
T‑257/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:115
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
23.
punkts).
Tieši iepriekš izklāstīto apsvērumu gaismā ir jāvērtē apstrīdētā lēmuma tiesiskums daļā, kurā Apelācijas padome ir secinājusi par ļaunticības neesamību apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī.
Vispirms ir jānorāda, ka ir skaidrs, ka apgalvotā ļaunticība bija jāpierāda kā esoša apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī, proti, 1996. gada 1. aprīlī (turpmāk tekstā – “atbilstošais datums”).
Šis [prasības] pamats būtībā ir iedalīts divās daļās, saistībā ar pirmo apgalvojot par ļoti īsu apstrīdētā lēmuma pamatojumu saistībā ar pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvērtējumu un saistībā ar otro apgalvojot par Apelācijas padomes kļūdaino vērtējumu attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunticības esamību.
Par pirmo daļu – ļoti īsu apstrīdētā lēmuma pamatojumu saistībā ar pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvērtējumu
Attiecībā uz prasītāja apgalvojumu par ļoti īsu apstrīdētā lēmuma pamatojumu, izvērtējot pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir jānorāda, ka, pat pieļaujot, ka tas ir ļoti īss, tas nevar nozīmēt nepietiekamu apstrīdētā lēmuma pamatojumu.
Ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 75. pantam
EUIPO
lēmumos ir jānorāda to pamatojums. Šis pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet arī no LESD 296. panta, ir aplūkots pastāvīgajā judikatūrā, saskaņā ar kuru pamatojumā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai akta izdevēja argumentācijai, lai ļautu, pirmkārt, ieinteresētajām personām faktiski īstenot to tiesības lūgt tiesai veikt apstrīdētā akta kontroli un, otrkārt, Savienības tiesai veikt kontroli attiecībā uz lēmuma tiesiskumu (skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Vita Phone/ITSB (LIFEDATA),
T‑318/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:96
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2011. gada 13. decembris, Meica/ITSB, – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, nav publicēts,
EU:T:2011:733
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome ir veikusi lietas apstākļu izvērtējumu un atbildējusi uz prasītāja izvirzītajiem argumentiem.
Tādējādi, apstiprinot personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča – kas jau bija identiskas valsts vārdiskas preču zīmes īpašnieks – komerciālo loģiku, Apelācijas padome noraidīja prasītāja argumentus, saskaņā ar kuriem minētais priekštecis esot mēģinājis viņam kaitēt un gūt labumu no uzvārda
Cipriani
plašās pazīstamības.
Turklāt Apelācijas padome, tieši atsaucoties uz 2008. gada spriedumu, noraidīja prasītāja argumentus attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča šķietamo vēlmi gūt labumu no viņa plašās pazīstamības, kā arī attiecībā uz sarunām Amerikas Savienotajās Valstīs, jo minētajā spriedumā ir sniegta atbilde uz līdzīgiem argumentiem un Apelācijas padomei nav jāatkārto šī sprieduma pamatojums.
Šajā ziņā, pretēji tam, uz ko netieši norāda prasītājs, apstrīdētā lēmuma pamatojumā nav nekādas pretrunas attiecībā uz to, ka Apelācijas padome ir ņēmusi vērā 2008. gada spriedumu. Neskarot jautājumu par to, vai šī iepriekš minētā sprieduma esamība var nozīmēt pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nepieņemamību tāpēc, ka šim spriedumam ir
res judicata
spēks attiecībā uz jautājumu par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča šķietamo ļaunticību, no patstāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan
EUIPO
nav saistoši valsts kompetento iestāžu lēmumi, tomēr
EUIPO
, veicot konkrētās lietas faktisko apstākļu vērtējumu, var šos lēmumus – kuri nav saistoši vai pat izšķiroši – ņemt vērā kā norādes (skat. spriedumu, 2016. gada 18. marts, Karl‑May‑Verlag/ITSB – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecīgi Apelācijas padomei nevar tikt pārmests, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir veikusi atsauci uz 2008. gada spriedumu.
No iepriekš minētā izriet, ka attiecībā uz pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvērtējumu apstrīdētais lēmums no tiesību viedokļa ir pietiekami pamatots. Attiecīgi šī prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Par otro daļu – kļūdainu Apelācijas padomes vērtējumu attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunprātības esamību
Prasītājs uzskata, ka Apelācijas padome kļūdaini ir secinājusi par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunprātības neesamību atbilstošajā datumā.
–
Par agrākas Itālijas vārdiskas preču zīmes
“CIPRIANI
” esamības ņemšanu vērā un par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča šķietamo nolūku gūt labumu no uzvārda
Cipriani
un prasītāja plašās pazīstamības
Lai secinātu par ļaunprātības Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē neesamību atbilstošajā datumā, Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 32. punktā norādīja, ka minētais tiesību priekštecis un pēc tam persona, kas iestājusies lietā, kopš [pagājušā gadsimta] sešdesmitajiem gadiem ir “vadījuši [
Hotel Cipriani
]” un ka persona, kas iestājusies lietā, bija Itālijas vārdiskas preču zīmes “CIPRIANI” īpašnieks; šī preču zīme, kas reģistrēta 1971. gada 9. decembrī attiecībā uz “29., 30., 32., 33. un 42. klasi”, nav apstrīdēta. Tāpēc tā uzskatīja, ka lūgt Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz komercdarbību, kas absolūti tiesiski veikta daudzu gadu garumā, nekādā ziņā nenozīmē ļaunticīgu rīcību.
Prasītājs apstrīd Apelācijas padomes vērtējumu, apgalvojot, ka ļaunticības esamība ir jāpierāda, balstoties uz konkrētās lietas apstākļiem, kuri var atklāt preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja ļaunticību pat tad, ja šai reģistrācijai ir bijusi saikne ar tiesiski veiktu komercdarbību. Izskatāmajā lietā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim esot bijis nodoms likt šķēršļus prasītāja darbībai neatkarīgā ēdināšanas jomā un iegūt reģistrāciju, uz ko varētu atsaukties – kā tas esot noticis –, lai uzsāktu tiesvedības un administratīvos procesus pret prasītāju un viņa ģimeni saistībā ar viņu darbību minētajā jomā. Turklāt tam esot bijis nodoms gūt labumu, kas izriet no
Cipriani
uzvārda plašās pazīstamības, kas tam šajā nozarē bijusi atbilstošajā datumā.
Šī argumentācija nav pieņemama.
Pirmām kārtām, ir jākonstatē, kā to apstrīdētā lēmuma 32. punktā būtībā norādījusi Apelācijas padome, ka prasītājs neapstrīd faktu, ka atbilstošajā datumā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis jau bija citas preču zīmes “CIPRIANI” īpašnieks, proti, Itālijas vārdiskas preču zīmes “CIPRIANI” īpašnieks, kuras reģistrācijas pieteikums iesniegts 1969. gada 12. decembrī un kura reģistrēta 1971. gada 9. decembrī ar numuru 254410 tostarp attiecībā uz “viesnīcām”, “restorāniem”, “bāriem”, “kafejnīcām”, “uzkodu bāriem” un “ēdināšanas uzņēmumiem” (skat. iepriekš 4. punktu). Tiesas sēdē prasītājs apstiprināja, ka nav apstrīdējis ne šīs preču zīmes reģistrāciju, ne izmantošanu.
Ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru valsts preču zīmes aizsardzības paplašināšana, reģistrējot to kā Eiropas Savienības preču zīmi, ir daļa no parastas uzņēmuma komercstratēģijas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 1. februāris, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
58.
punkts, un 2012. gada 14. februāris, Peeters Landbouwmachines/ITSB – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
,
23.
punkts). Attiecīgi var tikt uzskatīts, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikums bija daļa no personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča komercstratēģijas.
Protams, prasītājs apgalvo, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis, kas darbojās vienīgi viesnīcu nozarē, ir rīkojies ļaunticīgi tādā ziņā, ka tas esot iesniedzis apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu bez nodoma izmantot šo preču zīmi attiecībā uz citiem pakalpojumiem, kuri nav saistīti ar viesnīcām, it īpaši attiecībā uz neatkarīgiem ēdināšanas pakalpojumiem. Tomēr šis prasītāja arguments ir jānoraida. Ir jānorāda, kā to uzsvērusi persona, kas iestājusies lietā, ka nav strīda par to, ka atbilstošajā datumā minētais tiesību priekštecis piedāvāja ēdināšanas pakalpojumus ne vien saviem viesnīcas klientiem, bet arī citiem klientiem. Attiecīgi no lietas apstākļiem neizriet, ka šajā datumā šim tiesību priekštecim nebija nodoma izmantot apstrīdēto preču zīmi attiecībā uz ēdināšanas pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tika lūgta reģistrācija. Turklāt prasītājs nav iesniedzis nevienu pierādījumu savam apgalvojumam, saskaņā ar kuru vienīgais šī tiesību priekšteča nodoms esot bijis likt šķēršļus prasītāja darbībai neatkarīgā ēdināšanas jomā.
Visbeidzot, no fakta, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis lūdza reģistrāciju ne vien attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 42. klasē, bet arī attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas attiecīgi ietilpst 16. un 35. klasē, nevar tikt secināts, ka tas bija iecerējis īstenot citu mērķi, nevis savas darbības komerciālu un paredzamu attīstību.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim esot bijis nodoms ekspluatēt viņa plašo pazīstamību, imitējot viņa ierosmes, un gūt labumu no uzvārda
Cipriani
plašās pazīstamības, kas atbilstošajā datumā tam bija ēdināšanas pakalpojumu jomā. To it īpaši apstiprinot fakts, ka kopš 1979. gada minētais tiesību priekštecis Londonā (Apvienotā Karaliste) esot atvēris bāru ar nosaukumu “
Harry’s Bar
”, kas esot bijis Venēcijā (Itālija) esošā “
Harry’s Bar
”, kura īpašnieks esot bijis prasītājs, kopija ne vien attiecībā uz nosaukumu, bet arī stilu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat ja tas tā izrādītos, šī bāra atklāšana, kas atbilstoši prasītāja apgalvotajam notikusi 1979. gadā, ir krietni agrāka nekā atbilstošais datums. Prasītājs neizklāsta iemeslu, kādēļ šī apgalvotā bāra esamība Londonā ļautu secināt par šī tiesību priekšteča ļaunticību atbilstošajā datumā, proti, sešpadsmit gadus vēlāk. Pieņemot, ka prasītājs vēlas apgalvot, ka šis tiesību priekštecis atkārtoti bija mēģinājis gūt labumu no viņa un uzvārda
Cipriani
plašās pazīstamības, izraisot to sajaukšanu, un ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikums pēc apgalvotā bāra Londonā izveidošanas ir bijis jauns piemērs tiesību priekšteča vēlmei gūt labumu no prasītāja plašās pazīstamības un tādējādi – ļaunticīga rīcība, šim argumentam nevar būt nekādas ietekmes uz vērtējumu, vai attiecīgais tiesību priekštecis rīkojās ļaunticīgi, kad iesniedza apstrīdētās preču zīmes, proti, vārdiskās preču zīmes “CIPRIANI” reģistrācijas pieteikumu. Kā ir norādīts iepriekš 44. punktā, nav strīda par to, ka šīs preču zīmes reģistrācija ir lūgta laikā, kad attiecīgais tiesību priekštecis bija identiskas valsts preču zīmes, kas reģistrēta tostarp attiecībā uz bāriem, īpašnieks, un ka prasītājs vispār nav apstrīdējis šo preču zīmi.
Ja prasītājs būtu cēlis iebildumus pret valsts preču zīmes “CIPRIANI” reģistrāciju vai izmantošanu un ja, neraugoties uz šiem iebildumiem, personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis tomēr būtu nolēmis lūgt identiska apzīmējuma kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, šie fakti eventuāli varētu likt uzdot jautājumu par minētā tiesību priekšteča ļaunticību atbilstošajā datumā. Turpretim, tā kā agrākā Itālijas preču zīme “CIPRIANI” nav tikusi apstrīdēta un, lai gan apstrīdēto preču zīmi veido tāds pats vārdiskais elements, kurš turklāt ietverts šī tiesību priekšteča nosaukumā, nevar tikt atzīts, ka tas, ka šis tiesību priekštecis, kā apgalvots, Londonā atvēris bāru ar nosaukumu “Harry’s Bar”, var ļaut uzskatīt, ka šis pats tiesību priekštecis, iesniedzot apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies ar mērķi gūt labumu no apgalvotās uzvārda
Cipriani
un prasītāja plašās pazīstamības.
Līdz ar to prasītāja argumentācija neļauj apšaubīt Apelācijas padomes vērtējumu, saskaņā ar kuru būtībā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis ir vēlējies paplašināt savas valsts preču zīmes aizsardzību Savienības līmenī, un tas nevar tikt pielīdzināts ļaunticīgai rīcībai atbilstošajā datumā.
–
Par atsauci uz 2008. gada spriedumu
Lai secinātu par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunticības neesamību atbilstošajā datumā, Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 33. punktā precizēja, ka 2008. gada spriedums ir balstīts uz izsmeļošu, skaidru un pārliecinošu pamatojumu un, lai gan šis valsts spriedums nav saistošs, tā uz to atsaucas.
Prasītājs apstrīd interpretāciju, ko
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) 2008. gada spriedumā veikusi attiecībā uz 1967. gada vienošanās 3.1. punktu, kas attiecas uz to, kā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis izmantos uzvārdu
Cipriani
pēc kapitāldaļu nodošanas (skat. iepriekš 3. punktu). Šajā ziņā viņš apgalvo, ka jebkāda minētā punkta interpretācija, saskaņā ar kuru, balstoties vienīgi uz šajā punktā minēto vārdu “eksluzīvas”, tiek secināts par tiesību uz uzvārdu
Cipriani
nodošanu uz visiem laikiem attiecībā uz visām preču un pakalpojumu jomām, esot acīmredzamā pretrunā speciālajam un skaidrajam punktam, saskaņā ar kuru minētajam tiesību priekštecim tiek nodotas eksluzīvas tiesības uz šo uzvārdu, strikti ierobežojot tās uz piecu gadu laikposmu un viesnīcu nozari. Viņš uzskata, ka viņa sniegto šī punkta interpretāciju apstiprina pušu rīcība daudzu gadu garumā pēc minētās vienošanās parakstīšanas. Viņa ieskatā šis tiesību priekštecis tādējādi ir rīkojies ļaunticīgi, lūdzot apstrīdētās preču zīmes reģistrāciju, lai gan tas esot pilnībā apzinājies precīzos ierobežojumus, kas piemērojami tā tiesībām izmantot uzvārdu
Cipriani
saskaņā ar šo vienošanos.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš 38. punktā minētajai judikatūrai 2008. gada spriedums var tikt ņemts vērā kā norāde šīs lietas faktu vērtējumā.
Pirmkārt, lai gan Apelācijas padome nav parūpējusies par to, lai sniegtu pusēm precīzu 2008. gada sprieduma pamatojuma izklāstu, ir jānorāda, ka
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) šajā spriedumā ir uzskatījusi, ka, pretēji personas, kas iestājusies lietā, apgalvojumiem, 1967. gada vienošanās ir faktors, kas ņemams vērā, lai izvērtētu, vai personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis nav rīkojies ļaunticīgi, lūdzot apstrīdētās preču zīmes reģistrāciju.
Otrkārt, ir jāprecizē, ka 1967. gada vienošanās 3. punkts “Citi noteikumi” bija formulēts šādi:
“3.1 –
Jūs [
Giuseppe Cipriani
] piekrītat, ka [personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis] un [..] viesnīca
Villa Cipriani
, kas atrodas Azolo [
Asolo
, Itālija], var saglabāt savus pašreizējos nosaukumus un ka vispārīgi [tiem] var būt ekskluzīvas tiesības izmantot uzvārdu
Cipriani
pat tad, kad Jums un jūsu ģimenei vairs nebūs finanšu interešu attiecībā uz [minēto tiesību priekšteci], un pat tad, kad Jūs [..] vai jūsu dēls izbeigs darboties [personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča] valdē. Jūs arī apņematies piecu gadu laikposmā no [šīs vienošanās] datuma neizveidot un nodrošināt to, ka neviens no Jūsu ģimenes nemēģina izveidot jaunus uzņēmumus, kas izmanto uzvārdu
Cipriani
vai kas var jebkādā veidā piesaistīt [šī paša tiesību priekšteča] vai viesnīcas
Villa Cipriani
klientus, izņemot, ja mēs [
Stondon, Ondale and Patmore Company
] tam būsim piekrituši. Turklāt tiek uzskatīts, ka Jūs un Jūsu tiesību pārņēmēji, kā arī ikviena persona, kurai ir pamatots iemesls, varēsiet turpināt izmantot uzvārdu
Cipriani
attiecībā uz “Locanda Cipriani”, kas atrodas Torčello [
Torcello
, Itālija].
3.2 –
Savukārt mēs [proti,
Stondon, Ondale and Patmore Company
] apņemamies piecu gadu laikposmā no [šīs vienošanās] datuma neizveidot jaunus uzņēmumus, kas izmanto uzvārdu
Cipriani
, izņemot, ja Jūs tam būsiet piekritis.
3.3 –
Mēs apņemamies darīt visu iespējamo, lai nākotnē nodrošinātu [attiecīgā tiesību priekšteča] un viesnīcas
Villa Cipriani
to attiecīgajiem klientiem sniegto pakalpojumu izcilību un augstu kvalitāti.”
Ir jākonstatē, ka, pretēji prasītāja apgalvojumiem, neviens elements neļauj secināt, ka 1967. gada vienošanās 3.1. punkta interpretācijā, ko veikusi
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa), nav ņemti vērā vispārīgi atzītie līgumu interpretācijas noteikumi, it īpaši līgumslēdzēju pušu gribas ņemšana vērā [
Codice civile
[Itālijas civilkodekss] 1362. pants), visaptveroša līguma punktu interpretācija (Itālijas civilkodeksa 1363. pants) un līguma aizsardzība (Itālijas civilkodeksa 1367. pants).
Kā
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) būtībā ir nospriedusi 2008. gada spriedumā, ir jāuzskata, ka 1967. gada vienošanās 3.1. punkta daļa, saskaņā ar kuru “vispārīgi [personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim] un [..] viesnīcai
Villa Cipriani
var būt ekskluzīvas tiesības izmantot uzvārdu
Cipriani
”, aplūkojot to kopsakarā ar minētās vienošanās 3.2. punktu, nozīmē, ka šīm divām juridiskajām personām saskaņā ar šo vienošanos bija ekskluzīvas tiesības attiecībā uz trešajām personām izmantot minēto uzvārdu kā daļu no nosaukumiem saistībā ar jebkādu darbību viesnīcu nozarē, kā arī, beidzoties piecu gadu laikposmam no šī vienošanās noslēgšanas datuma (turpmāk tekstā – “piecu gadu laikposms”) – saistībā ar darbību citās jomās, tostarp ēdināšanas jomā.
Ir jānorāda, ka 1967. gada vienošanās 3.1. un 3.2. punktā ir ietverti divi līdzīgi noteikumi attiecībā uz ierobežojumiem, kas abām minētās vienošanās pusēm ir saistoši piecu gadu laikposmā attiecībā uz to komercdarbību un uzvārda
Cipriani
izmantošanu. Saskaņā ar šīs vienošanās 3.1. punktā ietverto pirmo noteikumu minētajā laikposmā
Giuseppe Cipriani
un viņa ģimenei ir noteikts pienākums neizveidot jaunus uzņēmumus, kuri izmanto uzvārdu
Cipriani
vai kuri jebkādā veidā var piesaistīt personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča vai viesnīcas
Villa Cipriani
klientus. Tādējādi šis ierobežojums bija noteikts ne vien attiecībā uz jaunu viesnīcu izveidi, bet aptvēra arī restorānus, kas var kļūt par konkurentiem restorānam viesnīcā, kura pieder pircējam, kurš iegādājies minētā tiesību priekšteča kapitāldaļas, kuras bija piederējušas
Giuseppe Cipriani
. Saskaņā ar attiecīgās vienošanās 3.2. punktā ietverto otro noteikumu minētajam pircējam bija noteikts pienākums piecu gadu laikposmā nenodibināt jaunus uzņēmumus, kas izmanto uzvārdu
Cipriani
, piemēram, viesnīcas vai restorānus.
Turpretim no 1967. gada vienošanās 3.1. un 3.2. punkta izriet, ka, beidzoties piecu gadu laikposmam, gan pircējs, kurš iegādājies personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča kapitāldaļas, kuras bija piederējušas
Giuseppe Cipriani
, gan
Giuseppe Cipriani
varēja atbilstoši šajā jomā piemērojamajām tiesību normām dibināt jaunus uzņēmumus, izmantojot uzvārdu
Cipriani
. Atbilstoši iepriekš 56. punktā atgādinātajiem līgumu interpretācijas noteikumiem nebija nekāda iemesla minētās vienošanās 3.1. punktu attiecībā uz
Giuseppe Cipriani
un viņa ģimeni interpretēt kā tādu, ar kuru viņiem pēc piecu gadu laikposma ir atļauts nodibināt jebkāda veida uzņēmumu, izmantojot uzvārdu
Cipriani
, savukārt minētajam pircējam un minētajam tiesību priekštecim būtu bijušas tiesības, izmantojot uzvārdu
Cipriani
, nodibināt vienīgi viesnīcas vai restorānus viesnīcās, nevis, piemēram, bārus vai restorānus ārpus viesnīcām.
Turklāt, runājot par prasītāja apgalvojumu, saskaņā ar kuru 1967. gada vienošanās 3.1. punkta attiecībā uz uzvārda
Cipriani
izmantošanu mērķis un sekas bija atļaut personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim turpināt savā komercdarbībā viesnīcu jomā izmantot nosaukumus
Hotel Cipriani
un
Hotel Villa Cipriani
, ir jākonstatē – līdzīgi kā
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) ir uzskatījusi 2008. gada spriedumā –, ka šāda interpretācija nebūtu saderīga ar faktu, ka minētais tiesību priekštecis un viesnīca
Villa Cipriani
ekskluzīvi varēja izmantot uzvārdu
Cipriani
, bet ne viņa attiecīgo personvārdu kopumā. Turklāt, ja būtu atbalstāma prasītāja ierosinātā minētā punkta interpretācija, šī punkta trešā daļa, saskaņā ar kuru “[
Giuseppe Cipriani
] apņemas piecu gadu [laikposmā no šīs vienošanās] datuma [..] neizveidot un nodrošināt to, ka neviens no [viņa] ģimenes nemēģina izveidot jaunus uzņēmumus, kas izmanto uzvārdu
Cipriani
vai kas var jebkādā veidā piesaistīt [šī tiesību priekšteča] vai viesnīcas
Villa Cipriani
klientus, izņemot, ja [
Giuseppe Cipriani
kapitāldaļu pircējs] tam būs piekrit[is]”, kļūtu lieka.
Tāpat, lai gan prasītājs apgalvo, ka viņa interpretāciju apstiprina [vienošanās] pušu rīcība nākamajos gados pēc minētās vienošanās parakstīšanas, piemēram, personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis ilgāk par trīsdesmit gadiem pēc vienošanās parakstīšanas nav izveidojis restorānus, izmantojot uzvārdu
Cipriani
, ir jānorāda, ka
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) ir uzsvērusi faktu, ka ilgāk nekā trīsdesmit gadu laikā
Giuseppe Cipriani
un prasītājs bija rīkojušies atbilstoši tās veiktajai 1967. gada vienošanās 3.1. punkta interpretācijai, jo līdz pat 2000. gadam, kad Porto Červo [
Porto Cervo
] (Itālija) tika atklāts restorāns
Cipriani
, tie nebija izveidojuši Itālijā vai citviet Eiropā viesnīcas vai restorānus ar nosaukumu
Cipriani
vai ar nosaukumu, kurā ietverts uzvārds
Cipriani
, un prasītājs to neapstrīd. Attiecīgi šādos apstākļos no [vienošanās] pušu rīcības pēc minētās vienošanās noslēgšanas nevar tikt izsecināts elements, kas būtu izšķirošs, interpretējot šīs vienošanās 3. punkta noteikumus.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka 2008. gada spriedumu ir apstiprinājusi C
ourt of Appeal
(
England & Wales
) (
Civil Division
) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa), Civillietu nodaļa) savā 2010. gada 24. februāra nolēmumā.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja argumentācija saistībā ar atsauci uz 2008. gada spriedumu ir jānoraida.
–
Par
Tribunale civile di Venezia
(Venēcijas Civillietu tiesa) nolēmuma neņemšanu vērā
Prasītājs pārmet Apelācijas padomei, ka tā nav ņēmusi vērā
Tribunale civile di Venezia
(Venēcijas Civillietu tiesa, Itālija) nolēmumu, ar kuru tā esot izdarījusi 2008. gada spriedumam pretējus secinājumus, apstiprinot, ka, “balstoties uz 1967. gada vienošanos [..], izbeidzoties [minētās vienošanās] 3.1. [punktā] paredzētajam piecu gadu laikposmam, nepastāv nekāds aizliegums attiecībā uz to, ka [prasītājs] un [personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis] izmanto uzvārdu
Cipriani
”. Viņš apgalvo, ka tādējādi šie secinājumi skaidri ir pretrunā argumentam, kuru izvirzījusi persona, kas iestājusies lietā, un kuru akceptējusi
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa), un saskaņā ar kuru tiesības izmantot uzvārdu
Cipriani
ir nodotas minētajam tiesību priekštecim uz visiem laikiem attiecībā uz visām precēm un pakalpojumiem, kas nozīmē, ka iepriekš minētais tiesību priekštecis tiesiski ir reģistrējis uzvārdu
Cipriani
kā Eiropas Savienības preču zīmi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan prasītājs atsaucas uz tādu dokumenta numuru, kas neatbilst nevienam no viņa Vispārējā tiesā iesniegto procesuālo rakstu pielikumiem,
Tribunale civile di Venezia
(Venēcijas Civillietu tiesa) 2011. gada 15. jūlija nolēmums ir ietverts administratīvā procesa
EUIPO
lietas materiālos.
Runājot par izrakstu no
Tribunale civile di Venezia
(Venēcijas Civillietu tiesa) 2011. gada 15. jūlija nolēmuma, uz ko atsaucas prasītājs, – no tā tomēr neizriet, ka būtu pretruna starp tajā un 2008. gada spriedumā veikto 1967. gada vienošanās interpretāciju.
Tribunale civile di Venezia
(Venēcijas Civillietu tiesa) vienīgi uzskatīja, ka tostarp prasītājam noteiktais ierobežojums attiecībā uz uzvārda
Cipriani
izmantošanu pēc piecu gadu laikposma ir atcelts. Tomēr 2008. gada spriedumā nav norādīts, ka šis ierobežojums turpināja būt spēkā pēc minētā laikposma, un no
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera nodaļa) argumentācijas izriet, ka pēc minētā laikposma izbeigšanās gan personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim un pēc tam personai, kas iestājusies lietā, gan
Giuseppe Cipriani
un viņa ģimenei, un tātad – prasītājam, bija tiesības izmantot uzvārdu
Cipriani
atbilstoši šajā jomā piemērojamajām tiesību normām (skat. iepriekš 57.–60. punktu). Līdz ar to prasītāja arguments ir jānoraida.
–
Par pārrunu Amerikas Savienotajās Valstīs 1996. gadā esamību
Prasītājs atsaucas uz pārrunām Amerikas Savienotajās Valstīs starp personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteci un viņu pašu, kuras norisinājās atbilstošajā datumā un kuru rezultātā dažus mēnešus vēlāk, 1997. gadā, tika noslēgts darījums. Šajā ziņā neviens no prasītāja izvirzītajiem argumentiem nesniedz precizējumu, kā šīs pārrunas Amerikas Savienotajās Valstīs būtu varējušas ietekmēt minētā tiesību priekšteča rīcību un palīdzēt pierādīt tā ļaunprātību atbilstošajā datumā.
Protams, prasītājs būtībā apgalvo, ka attiecīgo pārrunu noslēgumā tika apstiprināts ierobežojums viesnīcu jomā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim izmantot uzvārdu
Cipriani
Amerikas Savienotajās Valstīs, kas esot izraisījis tā vēlmi iesniegt Amerikas Savienotajās Valstīs apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav viesnīcu pakalpojumi. Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāja argumentācija šajā ziņā ir pretrunīga tāpēc, ka viņš apgalvo, ka šis ierobežojums jau eksistēja attiecībā uz šī tiesību priekšteča komercdarbību Savienībā (skat. iepriekš 52. punktu). Tāpēc, lai arī atbilstošajā datumā attiecīgajam tiesību priekštecim bija zināms šāds ierobežojums, tomēr, tā kā šīs pārrunas tika pabeigtas 1997. gada 4. aprīlī, proti, vienu gadu pēc minētā datuma, šis ierobežojums nebūtu varējis ietekmēt tā lēmumu reģistrēt apstrīdēto preču zīmi Savienībā. Ja turpretim šis ierobežojums neeksistēja attiecībā uz tā paša tiesību priekšteča komercdarbību Savienībā, jo, pretēji prasītāja apgalvojumiem, ar 1967. gada vienošanos tas nebija noteikts, tad šīs pārrunas Amerikas Savienotajās Valstīs vēl jo mazāk varēja ietekmēt attiecīgā tiesību priekšteča lēmumu reģistrēt apstrīdēto preču zīmi. Līdz ar to šis prasītāja arguments ir noraidāms.
–
Secinājums
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu, apstrīdētā lēmuma 32. punktā būtībā secinot par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunprātības neesamību atbilstošajā datumā. Tāpēc šī pamata otrā daļa ir jānoraida.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunkta, aplūkojot to kopsakarā ar
CPI
8. panta 3. punktu, pārkāpumu
Prasītājs būtībā uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir kļūdains daļā, kurā Apelācijas padome secināja, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunktu, aplūkojot to kopsakarā ar
CPI
8. panta 3. punktu, personai, kas iestājusies lietā, nevar tikt aizliegts izmantot uzvārdu
Cipriani
.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāja argumentus.
Atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunktam Eiropas Savienības preču zīme tiek atzīta par spēkā neesošu, pamatojoties uz
EUIPO
iesniegtu attiecīgu pieteikumu, ja tās izmantošana var tikt aizliegta saskaņā ar tiesībām uz nosaukumu [personvārdu], kura aizsardzību reglamentē valsts tiesību akti.
CPI
8. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Tikai īpašnieks vai ar tā piekrišanu [..] var reģistrēt kā preču zīmi šādus objektus, ja tie ir plaši pazīstami: personvārdi, apzīmējumi, kas izmantojami mākslas, literatūras, zinātnes, politikas vai sporta jomā, pasākumu un bezpeļņas organizāciju un apvienību nosaukumi un saīsināti nosaukumi, kā arī tiem raksturīgas emblēmas.”
Izskatāmajā lietā Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 24. punktā uzskatīja, ka
CPI
8. panta 3. punkts nav piemērojams, tāpēc ka būtībā prasītāja persona nav pietiekami identificēta un tādējādi apstrīdētā preču zīme nenodara kaitējumu tā tiesībām uz personvārdu. Šajā ziņā minētā lēmuma 26. punktā tā norādīja, ka prasītājs nav atsaucies uz personvārdu
Arrigo Cipriani
, bet vienīgi uz uzvārdu
Cipriani
, savukārt apstrīdēto preču zīmi veido minētais uzvārds un tajā nav ietverts neviens cits elements, kas ļautu domāt, ka tā apzīmē prasītāja personu. Tās ieskatā prasītājs labākajā gadījumā būtu varējis atsaukties uz savu personvārdu, ko veido tā vārds un uzvārds, proti, personvārdu
Arrigo Cipriani
, kura reģistrāciju viņš patiešām ir tiesīgs aizliegt.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 28. punktā Apelācijas padome uzskatīja, ka
CPI
8. panta 3. punkts noteikti ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir aizliegta jebkāda neatļauta cita personvārda izmantošana, jo tajā Itālijas preču zīmes reģistrācijai skaidri ir paredzēts nosacījums par piekrišanu. Tā uzskatīja, ka šīs normas mērķis ir nepieļaut jebkādu trešās personas iespēju uzurpēt plaši pazīstamu personvārdu un tā nevar tikt piemērota gadījumā, kad preču zīmes reģistrāciju ir lūgusi persona, kurai ir attiecīgais uzvārds. Tā kā personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis ir likumīgs
Giuseppe Cipriani
, prasītāja tēva, tiesību pēctecis, Apelācijas padome no tā secināja, ka šajā gadījumā nepastāv situācija, uz kuru attiecas
CPI
8. panta 3. punkts.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 29. punktā Apelācijas padome uzsvēra, ka prasītājs nav pierādījis, vai un kā Itālijas tiesībās ir regulēta situācija, kurā divām personām, kuras abas var būt plaši pazīstamas vienās un tajās pašās vai atšķirīgās komercdarbības vai sociālās darbības jomās, ir viens un tas pats uzvārds. Saskaņā ar judikatūru pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējam ir jāiesniedz valsts tiesību normas vai doktrīnas elementi, kas piemērojami konkrētajā gadījumā. Izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis bija sācis izmantot apzīmējumu “Cipriani” kā preču zīmi, kas aptver viesnīcu, pirms datuma, sākot no kura prasītājs varēja apgalvot, ka ir ieguvis plašu pazīstamību, pateicoties savai komercdarbībai. Attiecīgi prasītājam bija arī jāpierāda, kā Itālijas tiesībās ir regulēts gadījums, kurā personvārds ir ieguvis plašu pazīstamību pēc tam, kad apstrīdēto apzīmējumu ir sākts izmantot komercdarbībā. Šajā ziņā Apelācijas padome minētā lēmuma 30. punktā precizēja, ka persona, kas iestājusies lietā, izmantoja un varēja turpināt izmantot šo apzīmējumu saskaņā ar 1967. gada vienošanos, uz kuru puses bieži ir atsaukušās un atbilstoši kurai ir atļauts izmantot vārdu “cipriani”, lai apzīmētu tās sniegtos pakalpojumus.
Vispirms, kā Apelācijas padome ir precizējusi apstrīdētā lēmuma 22. punktā, nav strīda par to, ka izskatāmajā lietā atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunktam apstrīdētā preču zīme var tikt atzīta par spēkā neesošu, ja saskaņā ar Itālijas tiesībām tās izmantošana var tikt aizliegta attiecībā uz personvārdu, kas aizsargāts ar
CPI
8. panta 3. punktu. Turklāt netiek apstrīdēts, ka minēto tiesību uz personvārdu esamība ir jāizvērtē atbilstošajā datumā.
Pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka, pretēji Apelācijas padomes vērtējumam (apstrīdētā lēmuma 23.–27. punkts), būtu kļūdaini un pretēji Itālijas tiesībām uzskatīt, ka ar
CPI
8. panta 3. punktu personvārds tiek aizsargāts vienīgi tiktāl, ciktāl tas pilda personas identifikācijas funkciju, jo tas nozīmētu, ka minētā tiesību norma tiktu pārkāpta tikai tad, ja trešās personas darbība būtu tāda, kas “var izraisīt šaubas” par personas “identitāti”. Viņa ieskatā šī tiesību norma ir domāta vienīgi tam, lai aizsargātu personvārda komerciālo vērtību un ierobežotu tā izmantošanu, atļaujot to personvārda īpašniekam.
Šis prasītāja apgalvojums ir jānoraida, jo tas balstās uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma izpratni.
Apelācijas padomes apstiprinājums apstrīdētā lēmuma 27. punktā, saskaņā ar kuru, “tā kā tiesību uz personvārdu mērķis ir vienīgi identificēt personu, kuru aptver attiecīgais personvārds, šai personai var tikt nodarīts kaitējums tikai tad, ja apgalvotais kaitējums ir tāds, kas var izraisīt šaubas par (fiziskas vai juridiskas) personas identitāti”, kas, tiesa, ir formulēts nedaudz neveikli, ir jāsaprot tā kontekstā.
Vispirms apstrīdētā lēmuma 23. punktā Apelācijas padome norādīja, ka, tā kā pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu ir balstīts vienīgi uz personvārdu, prasītājam bija jāierobežo prasība, lūdzot aizsardzību pret jebkādu kaitējumu uzvārdam
Cipriani
kā personvārdam, un to prasītājs neapstrīd. Minētā lēmuma 24. punktā tā uzskatīja, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācija nenodara kaitējumu prasītāja personvārdam.
Turpinot – papildus apsvērumiem, kas izklāstīti apstrīdētā lēmuma 26. un 28. punktā un atgādināti iepriekš attiecīgi šī sprieduma 75. un 76. punktā, – Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 29. punktā precizēja, ka prasītājam ir jāpierāda, kā Itālijas tiesībās ir regulēta situācija, kurā personvārds ir ieguvis plašu pazīstamību pēc tam, kad apstrīdēto apzīmējumu ir sākts izmantot komercdarbībā.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 30. punktā Apelācijas padome norādīja, ka “
CPI
8. panta 3. punkts ir domāts, lai aizsargātu plaši pazīstamus personvārdus pret jebkādu patvaļīgu reģistrāciju, ja vien šie personvārdi nešaubīgi identificē attiecīgās personas”.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Apelācijas padome atbilstoši
CPI
8. panta 3. punktam ir izvērtējusi jautājumu par to, vai preču zīmes reģistrācija var nodarīt kaitējumu plaši pazīstamam personvārdam. Turklāt no tās argumentācijas pietiekami skaidri izriet, ka tā ir atsaukusies uz aizsardzību pret personvārda komerciālu uzurpāciju, nevis uz aizsardzību pret personas civilās identitātes uzurpāciju.
Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Apelācijas padome kļūdaini ir uzskatījusi, pirmkārt, ka atbilstoši
CPI
8. panta 3. punktam viņš nevar atsaukties uz uzvārda
Cipriani
plašo pazīstamību, bet var atsaukties vienīgi uz sava vārda un uzvārda kombinācijas plašo pazīstamību un, otrkārt, ka minētais personvārds neveido atsauci uz viņa personu.
Pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Apelācijas padome savas kļūdainās
CPI
8. panta 3. punkta interpretācijas dēļ ir secinājusi, ka prasītājs ir identificējams, balstoties uz vārda un uzvārda kombināciju, ņemot vērā, ka šī kombinācija viņam kalpo kā personvārds, turpretim uzvārds
Cipriani
nav pietiekams, lai viņu identificētu (apstrīdētā lēmuma 24.–27. punkts). Tomēr viņa ieskatā ir pamatoti un pat nepieciešami aizsargāt minēto uzvārdu, jo plašā pazīstamība esot ar to nesaraujami saistīta.
Izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka atbilstoši
CPI
8. panta 3. punktam apzīmējuma kā Itālijas preču zīmes reģistrācija ir jāatsaka, ja personvārds, kura reģistrācija tiek lūgta, ir Itālijā plaši pazīstams personvārds un ja minētā personvārda īpašnieks nav piekritis minētās preču zīmes reģistrācijai.
Nav strīda arī par to, ka, tā kā izskatāmajā lietā apstrīdētā preču zīme ir vārdiska preču zīme “CIPRIANI”, tā atbilstoši iepriekš 78. punktā atgādinātajām tiesību normām var tikt atzīta par spēkā neesošu, ja tā nodara kaitējumu uzvārdam
Cipriani
. Turklāt nav strīda arī par to, ka minētais uzvārds var būt personvārds un ka tas Itālijā ir plaši pazīstams.
Turklāt ir jāatgādina, ka, pretēji prasītāja apgalvojumiem, Apelācijas padome nav kļūdaini interpretējusi
CPI
8. panta 3. punktu (skat. iepriekš 79.–85. punktu).
Visbeidzot, ir jānorāda, ka Apelācijas padome centās konstatēt, vai apstrīdēto preču zīmi veido plaši pazīstams personvārds, uz kuru prasītājs var atsaukties. Apelācijas padome no tā secināja, ka prasītājam ir jāpierāda, ka uzvārda
Cipriani
, ja tas tiek izmantots viens pats, plašā pazīstamība, ņemot vērā apstrīdēto preču zīmi, kuru veido vien šis uzvārds, ir saistīta ar viņa personu. Ir jāuzsver, ka prasītājs turklāt sava pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatojumā ir norādījis, ka minētā uzvārda reputācija ir strikti saistīta ar viņa personu. Turklāt savos procesuālajos rakstos, kas iesniegti Vispārējā tiesā, un būtībā tiesas sēdē viņš apgalvoja, ka “
CPI
8. panta 3. punkta mērķis it īpaši ir nodrošināt [preču zīmes] īpašniekam ekskluzīvas tiesības komerciāli izmantot slavu un tātad konkrētu uzvārdu spēju rosināt atmiņas, kas tirgū kļūst par pārdošanas spēju”. Attiecīgi, kā Apelācijas padome būtībā pamatoti ir uzskatījusi apstrīdētā lēmuma 24., 26. un 31. punktā, lai prasītājs varētu atsaukties uz
CPI
8. panta 3. punktā paredzētajām tiesībām uz personvārda aizsardzību un iebilst pret uzvārda plašās pazīstamības un ar to saistītās komerciālās vērtības izmantošanu, viņš var atsaukties uz šī uzvārda atpazīstamību vienīgi ar nosacījumu, ka tas, izmantots viens pats, noteikti veido atsauci uz viņa personu.
Ir taisnība, ka tiesas sēdē prasītājs, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, apgalvoja, ka, tā kā uzvārds
Cipriani
ir atpazīstams kā ģimenes uzvārds,
CPI
8. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens viņa ģimenes loceklis, kuram ir minētais uzvārds, var iebilst pret preču zīmes, kura ietver uzvārdu
Cipriani
, reģistrāciju un izmantošanu, atsaucoties uz uzvārda
Cipriani
plašo pazīstamību. Tomēr pēc tam viņš norādīja, ka vienīgi viņa tēvs un viņš pats var balstīties uz šo pamatu, atsaucoties uz attiecīgā uzvārda plašo pazīstamību, jo viņi esot radījuši šo plašo pazīstamību. Papildus tam, ka šī argumentācija ir visai neskaidra, ir jānorāda, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumus, kas varētu pamatot šādu
CPI
8. panta 3. punkta interpretāciju. Attiecīgi, tā kā prasītājs nav iesniedzis šādus pierādījumus, lai gan viņam ir pienākums iesniegt
EUIPO
elementus, kas pierāda valsts tiesību normu, kuras viņš lūdz piemērot, saturu, lai varētu aizliegt apstrīdētās preču zīmes izmantošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
50.
punkts), šāda interpretācija nevar tikt apstiprināta.
Otrām kārtām, prasītājs uzskata, ka ir iesniedzis daudzus pierādījumus, ka uzvārds
Cipriani
, izmantots viens pats, ir “vispārīgi
per se
saistīts” ar viņa personu. Pamatojot šo argumentāciju, viņš konkrēti atsaucas uz 60 dokumentiem, kuri attiecoties uz viņu un kuru virsrakstos esot minēts vienīgi uzvārds
Cipriani
.
Izvērtējot šos 60 dokumentus, kuri visi, izņemot vienu, ir raksti no žurnāliem un laikrakstiem, patiešām ir jākonstatē, ka to virsrakstos ir ietverts tikai uzvārds
Cipriani
. Tomēr, kā to uzsver
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, prasītājs šajos rakstos, atsaucoties uz viņa vārdu un uzvārdu, ir norādīts pašā raksta tekstā, it īpaši tā sākumā vai pat tā ievaddaļā, kā arī 38 šajos rakstos – blakus vai zem prasītāja fotogrāfijas.
Tas, ka raksta nosaukumā ir atsauce vienīgi uz uzvārdu
Cipriani
, nevar tikt uzskatīts par norādi, ka šis uzvārds, izmantots viens pats, ir “vispārīgi
per se
saistīts” ar prasītāju, kā viņš pats to apgalvo. Kā apgalvo
EUIPO
, ir jānorāda, ka šāda atsauce var būt izskaidrojama ar parastu masu saziņas līdzekļu praksi un pamatota tostarp ar lappuses noformēšanas prasībām attiecībā uz konkrēto rakstu. Turklāt prasītāja fotogrāfijas ievietošana rakstā vai tas, ka pašā šajā rakstā ir atsauce uz prasītāja vārdu un uzvārdu, kopā ņemot, mazina iespaidu, ko rada atsauce tikai uz uzvārdu
Cipriani
šī raksta virsrakstā.
Turklāt ir jāuzskata, ka, tā kā 9 no šiem 60 dokumentiem veido raksti, kurus parakstījis pats prasītājs, tie šādos apstākļos neļauj pierādīt, ka tikai tāpēc vien, ka to virsrakstos ir atsauce vienīgi uz uzvārdu
Cipriani
, šis uzvārds, izmantots viens pats, noteikti veido atsauci uz prasītāju.
Jāteic arī, ka no 60 dokumentiem, uz kuriem konkrēti atsaucas prasītājs, vienīgais dokuments, kurā nav minēts viņa vārds, ir ielūgums uz pieņemšanu. Pieņemot, ka ir pierādīts fakts, ka šajā ielūgumā norādītais uzvārds
Cipriani
ir prasītāja uzvārds, šis dokuments bez norādīta datuma tikai pats par sevi vien nevar ļaut konstatēt, ka minētā uzvārda plašā pazīstamība noteikti ir saistīta ar prasītāja personu.
Līdz ar to, kā Apelācijas padome pamatoti būtībā ir uzskatījusi apstrīdētā lēmuma 24. punktā, prasītāja norādītie dokumenti, ar kuriem labākajā gadījumā var tikt pierādīts, ka uzvārds
Cipriani
, izmantots viens pats, noteikti veido atsauci uz viņa personu, neļauj pierādīt šādu saikni. Šāds konstatējums ir vēl jo nozīmīgāks izskatāmajā lietā, kurā uzvārds
Cipriani
, kam attiecīgā gadījumā pievienots vārds vai kāds cits elements, eventuāli varētu veidot norādi uz citām personām vai uzņēmumiem, nevis uz prasītāju.
Turklāt, kā prasītājs to ir norādījis, uzvārds
Cipriani
ir vairāku viņa paša ģimenes locekļu uzvārds. Kā Apelācijas padome pamatoti būtībā ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 26. punktā, minētais uzvārds tādējādi var eventuāli var norādīt uz
Giuseppe Cipriani
, prasītāja tēvu, proti, personas, kas iestājusies lietā, līdzdibinātāju. Ir arī jānorāda, ka divos no prasītāja iesniegtajiem un norādītajiem dokumentiem, kuru virsrakstos ir minēts tikai šis uzvārds (skat. iepriekš 93. punktu), ir atsauce uz dažādiem prasītāja ģimenes locekļiem, savukārt divos citos dokumentos, kuros minēts
Cipriani
, arī ir atsauce uz dažādiem prasītāja ģimenes locekļiem. Šajos dokumentos, pašā raksta tekstā, ir minēti arī attiecīgo personu vārdi.
Turklāt, ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus, kas atgādināti iepriekš 1., 2. un 4. punktā, uzvārds
Cipriani
var arī veidot atsauci uz personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteci, kurš iesniedza apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pēc tam – uz personu, kas iestājusies lietā, vai pat uz Itālijas vārdisku preču zīmi “CIPRIANI”. Tāpat arī prasītājam jau sen bija zināms, ka minētais tiesību priekštecis un pēc tam pati persona, kas iestājusies lietā, izmanto šo uzvārdu, jo šis tiesību priekštecis bija ieguvis atļauju izmantot šo uzvārdu, pamatojoties uz 1967. gada vienošanos, kas bija noslēgta ar prasītāja tēvu tad, kad tika pārdotas viņam piederošās tiesību priekšteča kapitāldaļas (skat. iepriekš 3. punktu), jo komercdarbība, uz kuru attiecās šī atļauja, šajā ziņā nebija nozīmīga.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka atbilstošajā datumā uzvārds
Cipriani
eventuāli varēja apzīmēt it īpaši vienas ģimenes locekļus, tostarp prasītāju, ja uzvārdam bija pievienots vārds, tāpat tas varēja apzīmēt arī personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteci un pēc tam – personu, kas iestājusies lietā, it īpaši, ja uzvārdam bija pievienots vārds “viesnīca”, vai arī viesnīcu. Turklāt tas varēja veidot atsauci uz Itālijas vārdisku preču zīmi “CIPRIANI” (skat. iepriekš 4. punktu).
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka šīs tiesvedības ietvaros Vispārējai tiesai nav jākonstatē, vai katram no lietas dalībniekiem vai iepriekš 101. punktā minētajiem uzņēmumiem, kurus varēja aptvert uzvārds
Cipriani
, piemīt apgalvotā plašā pazīstamība, ne arī attiecīgā gadījumā datums, kurā esot iegūta šāda plaša pazīstamība.
Šādos apstākļos fakts, ka atbilstošajā datumā prasītājs, pamatojoties uz
CPI
8. panta 3. punktu, nevarēja atsaukties uz uzvārda
Cipriani
plašo pazīstamību, ja šim uzvārdam nebija pievienots viņa vārds, nozīmē, ka uz šo tiesību normu nevarēja atsaukties, lai apstrīdētu strīdus preču zīmes spēkā esamību.
Visbeidzot, kā Apelācijas padome pamatoti ir precizējusi apstrīdētā lēmuma 25. punktā, ir jānorāda, ka izskatāmā lieta ir jānošķir no lietas, kas bija pamatā 2009. gada 14. maija spriedumam Fiorucci/ITSB – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), apstiprināts ar apelācijas instances 2011. gada 5. jūlija spriedumu Edwin/ITSB (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). Šajā lietā nebija strīda, ka personvārds
Elio Fiorucci
noteikti atsauc atmiņā Itālijas stilista
Elio Fiorucci
personu, kura personvārds Itālijā ir plaši pazīstams, un apstrīdēto Itālijas preču zīmi, kas bija reģistrēta tieši kā Eiropas Savienības preču zīme “Elio Fiorucci”, tādējādi acīmredzami veidojot atsauci uz attiecīgo stilistu, kurš minētajā lietā bija prasītājs.
Trešām kārtām, ir jānoraida prasītāja apgalvojumi, saistībā ar kuriem viņš apstrīd Apelācijas padomes apsvērumus apstrīdētā lēmuma 28. un 29. punktā. Pirmkārt, prasītāja argumentācija balstās uz viņa paša interpretāciju attiecībā uz 1967. gada vienošanos, kura jau ir noraidīta (skat. 52.–62. un 64.–66. punktu). Saistībā ar to – tā kā prasītājs arī būtībā apgalvo, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecis un persona, kas iestājusies lietā, vispār nav izmantojuši uzvārdu
Cipriani
attiecībā uz citiem pakalpojumiem, kas nav viesnīcu pakalpojumi, – ir jāatgādina, ka minētais tiesību priekštecis ir ieguvis Itālijas vārdiskas preču zīmes “CIPRIANI” reģistrāciju, tostarp attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav viesnīcu pakalpojumi, un prasītājs vispār nav apstrīdējis ne tās reģistrāciju, ne izmantošanu (skat. iepriekš 4. un 44. punktu). Otrkārt, prasītājs neapstrīd, ka nav iesniedzis elementus, kas ļautu konstatēt, kā
CPI
8. panta 3. punkts būtu piemērojams situācijā, kurā attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam un pusei, kas atsaucas uz šīs pašas tiesību normas piemērošanu, ir viens un tas pats uzvārds.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, kā Apelācijas padome to būtībā ir uzskatījusi apstrīdētā lēmuma 24. punktā, izriet, ka izskatāmās lietas apstākļos apstrīdētā preču zīme nevar nodarīt kaitējumu
CPI
8. panta 3. punkta izpratnē tiesībām uz personvārdu
Cipriani
, kā to apgalvo prasītājs.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā nepamatots un attiecīgi jānoraida prasība kopumā, nelemjot par prasītāja prasījumu otrās daļas pieņemamību, ne arī par personas, kas iestājusies lietā, sākotnēji izvirzītajiem iebildumiem attiecībā uz pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu daļēju nepieņemamību, kā to konstatējusi Anulēšanas nodaļa.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Arrigo Cipriani
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) un
Hotel Cipriani Srl
. tiesāšanās izdevumus.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 29. jūnijā.
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par otro pamatu – Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

Par pirmo daļu – ļoti īsu apstrīdētā lēmuma pamatojumu saistībā ar pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izvērtējumu

Par otro daļu – kļūdainu Apelācijas padomes vērtējumu attiecībā uz personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča ļaunprātības esamību

– Par agrākas Itālijas vārdiskas preču zīmes “CIPRIANI” esamības ņemšanu vērā un par personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekšteča šķietamo nolūku gūt labumu no uzvārda Cipriani un prasītāja plašās pazīstamības

– Par atsauci uz 2008. gada spriedumu

– Par Tribunale civile di Venezia (Venēcijas Civillietu tiesa) nolēmuma neņemšanu vērā

– Par pārrunu Amerikas Savienotajās Valstīs 1996. gadā esamību

– Secinājums

Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 2. punkta a) apakšpunkta, aplūkojot to kopsakarā ar CPI 8. panta 3. punktu, pārkāpumu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.