CELEX: 62019CJ0677
Преюдициално запитване
Принципи на правото на Съюза
Принцип на лоялно сътрудничество
Принципи на равностойност и ефективност
Възстановяване на такси, събрани от държава членка в нарушение на правото на Съюза
Срок за подаване на заявленията за възстановяване на такива такси
Липса на подобен срок за възстановяване на сумите, събрани от тази държава членка в нарушение на националното право

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на принципи на правото на Съюза, каквито са принципите на лоялно сътрудничество, на равностойност и на ефективност.
Запитването е отправено в рамките на спор между SC Valoris SRL (наричано по-нататък „Valoris“), от една страна, и Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Craiova — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Vâlcea (Генерална регионална дирекция на публичните финанси, Крайова — Окръжна администрация на публичните финанси, Вълча, Румъния) (наричана по-нататък „Окръжна администрация на публичните финанси, Вълча“) и Administraţia Fondului pentru Mediu (Администрация на фонда за околната среда, Румъния), от друга страна, по повод на възстановяването на сума, платена от това дружество като екологичната таксова марка за моторни превозни средства, за която е било счетено, че е несъвместима с правото на Съюза, след като е била платена.
Правна уредба
OUG № 9/2013
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 9/2013 privind timbrul de mediu pentru autovehicule (Извънредно правителствено постановление № 9/2013 за екологичната таксова марка за моторни превозни средства) от 19 февруари 2013 г. (Monitorul Oficial al României, раздел I, бр. 119 от 4 март 2013 г., наричано по-нататък „OUG № 9/2013“) е в сила от 15 март 2013 г. до 31 януари 2017 г.
Член 4 от OUG 9/2013 гласи:
„[Екологична] таксова марка [за моторни превозни средства] се заплаща еднократно в следните случаи:
a)
при вписване в регистрите на компетентния орган на придобиването на право на собственост върху моторно превозно средство от първия собственик в Румъния и издаване на свидетелство за регистрация и на регистрационен номер;
[…]“.
OUG № 52/2017
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 52/2017 privind revenirea sumelor reprezentând taxa specială pentru autovehicule, taxa pe poluare pentru autovehicule, taxa pentru emisiile poluante provenié от autovehicule și timbrul de mediu pentru autovehicule (Извънредно правителствено постановление № 52/2017 за възстановяване на специалната такса за леки пътнически автомобили и моторни превозни средства, таксата за замърсяване и таксата за замърсяващи емисии от моторни превозни средства) от 4 август 2017 г. (Monitorul Oficial al României, раздел I, бр.°644 от 7 август 2017 г., наричано по- нататък „OUG № 52/2017“) влиза в сила на 7 август 2017 г.
Съгласно член 1 от OUG № 52/2017:
„1)   Данъчнозадължените лица, които са платили специалната такса за автомобилите и моторните превозни средства по членове214
—214
от Закон № 571/2003 за Данъчния кодекс и следващите изменения и допълнения, таксата за замърсяване от моторните превозни средства, предвидена в Извънредно правителствено постановление № 50/2008 за въвеждане на такса за замърсяване от моторни превозни средства, одобрено със Закон № 140/2011, таксата за замърсяващите емисии от моторни превозни средства, предвидена в Закон № 9/2012 за таксата за замърсяващи емисии от моторни превозни средства и следващите изменения, както и екологична таксова марка за моторните превозни средства, предвидена в Извънредно правителствено постановление № 9/2013 за екологичната таксова марка за моторните превозни средства, одобрено с изменения и допълнения със Закон № 37/2014 и следващите изменения и допълнения, и които не са ползвали правото на възстановяване до влизането в сила на настоящото Извънредно правителствено постановление, могат да поискат възстановяването им, включително дължимата лихва за периода между датата на плащане и датата на възстановяване, като подадат заявление до компетентния централен данъчен орган. Лихвеният процент е предвиденият в член 174, параграф 5 от Закон № 207/2015 за Данъчнопроцесуалния кодекс и следващите изменения и допълнения.
2)   Правото по параграф 1 на данъчнозадължените лица да поискат възстановяването, възниква от датата на влизане в сила на настоящото извънредно постановление, независимо кога е била платена таксата, и в отклонение от член 219 от Закон № 207/2015 [за Данъчнопроцесуалния кодекс] и следващите изменения и допълнения, заявленията за възстановяване трябва да бъдат подадени до 31 август 2018 г., като в противен случай правото на възстановяване се погасява.
[…]“.
Данъчнопроцесуалният кодекс
Член 168 от legea nr. 207/2015 privind Codul de procedură fiscală (Закон № 207/2015 за Данъчнопроцесуалния кодекс) от 20 юли 2015 г. (Monitorul Oficial al României, раздел I, бр. 547 от 23 юли 2015 г., наричан по-нататък „Данъчнопроцесуалният кодекс“) гласи:
„1)   При поискване от данъчнозадълженото лице/платеца се възстановява всяка неправомерно платена или получена сума.
[…]“.
Член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс има следното съдържание:
„Правото на данъчнозадълженото лице/платеца да поиска възстановяване на данъчни вземания, се погасява с изтичането на 5 години, считано от 1 януари на годината, следваща тази, през която е възникнало правото на възстановяване“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 25 август 2014 г. Valoris, учредено по румънското право дружество, плаща при първата регистрация в Румъния на употребявано моторно превозно средство, закупено в Нидерландия, „екологична таксова марка за моторни превозни средства“ в размер на 2451 RON (румънски леи) (около 510 EUR) на основание член 4, буква а) от OUG № 9/2013.
На 7 август 2017 г. влиза в сила OUG № 52/2017. От преамбюла на този нормативен акт е видно, че той е приет след постановяване на решения от 9 юни 2016 г., Budiãan (
C‑586/14
,
EU:C:2016:421
), от 30 юни 2016 г., Câmpean (
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
) и от 30 юни 2016 г., Ciup (
C‑288/14
, непубликувано,
EU:C:2016:495
), в които Съдът приема, че някои от въведените в Румъния такси за замърсяване за моторните превозни средства, сред които и екологичната таксова марка, противоречат на разпоредбите на правото на Съюза, и по-специално на разпоредбите на член 110 ДФЕС.
Член 1, параграф 1 от OUG № 52/2017 предоставя право на данъчнозадължените лица да поискат възстановяване на сумите, които са платили за четирите такси, посочени в заглавието на този нормативен акт, за които е било счетено, че противоречат на правото на Съюза (наричани по-нататък общо „румънските такси за замърсяване“), заедно със заплащането на законната лихва, дължима за периода от датата на плащането до датата на възстановяването. Съгласно член 1, параграф 2 обаче в отклонение от разпоредбите на член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс заявленията за възстановяване трябва да бъдат подадени до 31 август 2018 г., като в противен случай правото на възстановяване се погасява.
На 6 декември 2018 г. Valoris подава заявление за възстановяване на сумата, която е платило като екологична таксова марка за моторните превозни средства, до областната администрация на публичните финанси на Вълча, която отхвърля заявлението с писмо от 7 януари 2019 г., с мотива че е било подадено след изтичане на срока.
На 30 януари 2019 г. Valoris подава жалба пред запитващата юрисдикция, Tribunalul Vâlcea (Окръжен съд Вълча, Румъния), с която иска отговорните румънски органи да бъдат осъдени да му възстановят спорната такса заедно със законната лихва за забава, въпреки че не е спазило преклузивния срок по член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017. В подкрепа на жалбата си то изтъква, от една страна, че този срок, който е установен ad hoc, нарушава правото на Съюза, тъй като ограничава правото на данъчнозадължените лица да им бъдат възстановени такси, за които е било счетено, че противоречат на правото на Съюза, и от друга страна, че в практиката на Съда се приеме, че разумният срок за упражняване на това право е между три и пет години.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че специалният преклузивен срок за възстановяване на таксите, посочени в OUG № 52/2017, е около една година, а именно от 7 август 2017 г., датата на влизане в сила на този акт, до 31 август 2018 г., датата на изтичане на посочения срок, докато съгласно член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс общият давностен срок за възстановяване на данъчни вземания е пет години, считано от 1 януари на годината, следваща тази, в която е възникнало правото на възстановяване.
Запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали преклузивният срок по член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017 за възстановяване на такси, събрани в нарушение на правото на Съюза, е съвместим с принципа на лоялно сътрудничество по член 4, параграф 3 ДЕС, както се тълкува в практиката на Съда, и с принципа на равностойност, както е дефиниран от Съда, при положение че не съществува подобен срок за възстановяване на суми, събрани в нарушение на националното право.
На второ място, тя се позовава на принципа на ефективност, както е дефиниран от Съда, като подчертава, че едногодишният срок по член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017 е по-кратък от преклузивните срокове, които Съдът е счел за разумни и е обявил за съвместими с посочения принцип.
При тези обстоятелства Tribunalul Vâlcea (Окръжен съд, Вълча) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли принципите на лоялно сътрудничество, на равностойност и на ефективност да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като тази по член 1, параграф 2 от [OUG] № 52/2017, която определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявленията за възстановяване на някои такси, събрани в нарушение на правото на Съюза, докато националната правна уредба не предвижда такъв срок за упражняване на правото на възстановяване на сумите, събрани в нарушение на национални разпоредби?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали:
–
от една страна, принципът на ефективност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявленията за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, който започва да тече от влизането в сила на тази правна уредба, която е била приета, за да се отстрани нарушение на това право, и
–
от друга страна, принципът на равностойност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, при положение че тази държава членка не е предвидила такъв срок по отношение на подобни заявления за възстановяване, основани на нарушение на вътрешното право.
Трябва да се отбележи, че макар спорът по главното производство да се отнася конкретно до възстановяването на сума, платена като „екологична таксова марка за моторните превозни средства“, която е въведена в Румъния с OUG № 9/2013, в поставения от запитващата юрисдикция въпрос се говори по-общо за възстановяване на „такси, събрани в нарушение на правото на Съюза“. Това генерализиране се обоснова с обстоятелството, че срокът, определен с посочената в този въпрос разпоредба, е приложим и към възстановяването на останалите три румънски такси за замърсяване за моторните превозни средства, предвидени в OUG № 52/2017, които по естеството си са аналогични на посочената екологична таксова марка и също са обявени от Съда за противоречащи на правото на Съюза. Всъщност, както се посочва в точки 10 и 11 от настоящото решение, OUG № 52/2017 е било прието именно с цел да се сложи край на нарушението на правото на Съюза, което произтича от въвеждането на всяка от тези такси.
В подкрепа на преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция изтъква факта, че в румънското право „общият“| давностен срок по член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс е „значително по-дълъг“ от преклузивния срок по член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017, който е установен „ad hoc“. Поради това тя изпитва съмнения относно съвместимостта на последната национална правна разпоредба с принципите на лоялно сътрудничество, на равностойност и на ефективност, както са определени от Съда.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика по силата на предвидения в член 4, параграф 3 ДЕС принцип на лоялно сътрудничество държавите членки са длъжни да отстранят незаконосъобразните последици от всяко нарушение на правото на Съюза и да предвидят процесуални правила за производствата, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от това право, които не са по-неблагоприятни от тези, които уреждат аналогични вътрешноправни производства (принцип на равностойност) и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения от 29 юли 2019 г., Inter-Environnement Wallonie и Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
, т.
и
и от 11 септември 2019 г., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, т.
). По-специално, когато възстановяването на неоснователно събрани национални такси не е уредено в правото на Съюза, всяка държава членка трябва да предвиди процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които произтичат от правото на Съюза, при условие обаче че тези правила са съобразени както с принципа на равностойност, така и с принципа на ефективност (вж. в този смисъл решения от 15 септември 1998 г., Edis,
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, т.
и от 11 април 2019 г., PORR Építési Kft.,
C‑691/17
,
EU:C:2019:327
, т.
), по-специално що се отнася до определянето на приложимите към такива искове преклузивни или давностни срокове (вж. в този смисъл решения от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, т.
и от 19 декември 2019 г., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, т.
).
Съдът е уточнил, че когато се преценява дали са спазени посочените изисквания, трябва да се държи сметка за мястото на съответните правила в цялото производство, за развитието на това производство и за особеностите на тези правила пред различните национални инстанции (вж. по-специално решения от 24 октомври 2018 г., XC и др.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, т.
, от 11 септември 2019 г., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, т.
и от 9 юли 2020 г., Vueling Airlines,
C‑86/19
,
EU:C:2020:538
, т.
).
Освен това Съдът многократно е постановявал, че по силата на принципа на лоялното сътрудничество държава членка не може да приема разпоредби, обвързващи връщането на събрани данък или такса, които са били обявени за несъвместими с правото на Съюза с решение на Съда или чиято несъвместимост с това право следва от такова решение, с условия, отнасящи се конкретно до този данък, които са по-неблагоприятни от тези, които биха били приложими, при липсата им, спрямо такова връщане (вж. в този смисъл решения от 9 февруари 1999 г., Dilexport,
C‑343/96
,
EU:C:1999:59
, т.
, от 30 юни 2016 г., Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, т.
и от 30 юни 2016 г., Ciup,
C‑288/14
, непубликувано,
EU:C:2016:495
, т.
).
По принципа на ефективност
Съгласно постоянната съдебна практика при липсата на хармонизирани правила, уреждащи възстановяването на такси, наложени в нарушение на правото на Съюза, държавите членки запазват правото да прилагат процесуалните правила, предвидени в техния вътрешен правен ред, по-специално в областта на давностните и преклузивните срокове, при условие обаче че в съответствие с принципа на ефективност тези правила не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза. В това отношение следва да се вземат предвид не само припомнените в точка 22 от настоящото решение общи критерии за преценка, но при необходимост и принципът за гарантиране на правото на защита, принципът на правна сигурност и правилното протичане на производството (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2019 г., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, т.
,
и
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-специално до давностните или преклузивните срокове, Съдът е постановил, че определянето на разумни срокове принципно отговаря на изискването за ефективност, доколкото представлява приложение на основния принцип на правна сигурност, който осигурява закрила както на заинтересованото лице, така и на съответната администрация, дори когато изтичането на такива срокове може поради своето естество да възпрепятства засегнатите лица да предявят частично или в пълна степен правата си (вж. в този смисъл решения от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, т.
, от 11 септември 2019 г., Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, т.
и от 19 декември 2019 г., Cargill Deutschland,
C‑360/18
,
EU:C:2019:1124
, т.
).
В настоящото дело запитващата юрисдикция посочва, че срокът от около една година по член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017 е „по-кратък от останалите срокове, [счетени] за съвместими“ с принципа на ефективност, които тя е открила в практиката на Съда. В акта за преюдициално запитване се споменават по-специално решения от 15 септември 1998 г., Edis (
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, т.
), и от 17 ноември 1998 г., Aprile (
C‑228/96
,
EU:C:1998:544
, т.
и цитираната съдебна практика), в които се приема, че национални срокове с продължителност от три години, които започват да текат, считано от датата на спорното плащане, са разумни.
Въпреки това Съдът вече е постановявал, че с оглед на анализираните случаи срок от една година за подаването на молби или жалби, основани на нарушение на правото на Съюза, сам по себе си не изглежда неразумен, стига обаче моментът, от който започва да тече този срок, да не е определен така, че да направи практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването от съответното лице на правата, предоставени от правото на Съюза. Прието е по-конкретно, че срок от една година за предявяване на иск за обезщетение за вреди, претърпени в резултат на късното транспониране на директива, е в съответствие с принципа на ефективност (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2009 г., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, т.
—
).
В случая трябва да се приеме, че принципът на ефективност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявленията за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, който започва да тече от влизането в сила на тази правна уредба, която е била приета, за да се отстрани нарушение на това право.
По принципа на равностойност
Съгласно постоянната съдебна практика спазването на принципа на равностойност предполага държавите членки да не предвиждат процесуални правила относно заявленията за възстановяване на такса, основани на нарушение на правото на Съюза, които са по-неблагоприятни от тези, приложими към заявленията, основани на нарушение на вътрешното право, които имат сходни предмет и основание. Само националният съд, който познава непосредствено процесуалните правила, чието предназначение е да гарантират във вътрешното право защитата на правата, които субектите на правото черпят от правовия ред на Съюза, следва да провери дали тези правила съответстват на принципа на равностойност. Въпреки това с оглед на преценката, която националната юрисдикция трябва да извърши, Съдът може да ѝ даде някои насоки относно тълкуването на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 30 юни 2016 г., Câmpean,
C‑200/14
,
EU:C:2016:494
, т.
и
, от 31 май 2018 г., Sziber,
C‑483/16
,
EU:C:2018:367
, т.
,
и
и от 9 юли 2020 г., Raiffeisen Bank и BRD Groupe Socéité Générale,
C‑698/18 и C‑699/18
,
EU:C:2020:537
, т.
и
).
В настоящото дело самата запитваща юрисдикция прави сравнение между преклузивния срок от около една година, който тя квалифицира като „специален срок“, предвиден в член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017 за подаване на заявленията за възстановяването на недължимо платени като румънски такси за замърсяване суми, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, от една страна, и петгодишния давностен срок, който тя квалифицира като „общ срок“ и като „значително по-дълъг“, предвиден в член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс за възстановяването на данъчни задължения, от друга страна.
Макар да оспорва основателността на това сравнение, румънското правителство изтъква, че посоченият „специален срок“ е предвиден, за да се избегне натоварването на бюджета на Румъния с плащането на лихви в общ размер, който би могъл да се окаже прекалено голям, ако заявленията за възстановяване на такси по OUG № 52/2017 подлежаха на подаване не в специален едногодишен срок като въведения с този нормативен акт, а в общия петгодишен срок по Данъчнопроцесуалния кодекс.
Освен това в член 1, параграф 2 от OUG № 52/2017 се посочва изрично, че предвиденият в него преклузивен срок се прилага към заявленията за възстановяване по този нормативен акт „в отклонение от разпоредбите на член 219 [от Данъчнопроцесуалния кодекс]“, който се отнася до заявленията за „възстановяване на данъчни вземания“ от всякакъв вид. Както правилно посочва Европейската комисия в писменото си становище, макар румънското право да предвижда не преклузивен, а давностен срок — който може да бъде прекъснат или спрян при определени условия — за възстановяването на суми, събрани в нарушение на националното право, предмет на заявлението по член 1 от OUG № 52/2017 е искане за възстановяване на такса, какъвто, изглежда, е и предметът на член 219 от Данъчнопроцесуалния кодекс. Следователно изглежда, че заявленията по първата и по втората разпоредба имат сходни предмет и основание. Само запитващата юрисдикция обаче може да установи дали това е така.
При това положение, ако се установи сходство на въпросните заявления, трябва да се провери дали процесуалните правила за искове, които като разглеждания в главното производство се основават на OUG № 52/2017, което цели да отстрани нарушение на нормите на правото на Съюза, са по-неблагоприятни от процесуалните правила за искове, които се основават изключително на нарушение на нормите на националното право.
В това отношение е достатъчно да се констатира, че както по същество отбелязват и запитващата юрисдикция в своето решение, и Комисията в писменото си становище, за подаване на заявленията за възстановяване на посочените в OUG № 52/2017 такси, основани на нарушение на правото на Съюза, е предвиден процесуален срок от около една година, който е значително по-къс и следователно по-неблагоприятен от петгодишния срок за подаване на заявленията за възстановяване на данъчни вземания, основани на нарушение на вътрешното право.
Тази констатация не може да бъде поставена под въпрос от доводите на румънското правителство, че от една страна, OUG № 52/2017 е дало нов срок на данъчнозадължените лица, по отношение на които по силата на предходното законодателство петгодишният давностен за упражняване на правото им на възстановяване на данъци и такси е изтекъл или изтича, и от друга страна, че въведената с това постановление система на румънските такси за замърсяване може да се приложи и по отношение на възстановяването на тези такси, доколкото те противоречат на националното право.
Всъщност, макар приемането на OUG № 52/2017, което определя 31 август 2018 г. като крайна дата за подаване на заявление за възстановяване на недължимо платените от гледна точка на правото на Съюза румънски такси за замърсяване, да е имало за благоприятна последица удължаването на срока за възстановяване, приложим по отношение на някои данъчнозадължени лица, платили тези такси, безспорно е, че приемането на това постановление е имало за неблагоприятна последица намаляването на срока за възстановяване, приложим по отношение на други данъчнозадължени лица, които са загубили напълно възможността да се ползват от предвидения в член 219 от Данъчния кодекс петгодишен срок, като обаче тази разпоредба продължава да се прилага с пълна сила по отношение на недължимо платените от гледна точка на националното право данъчни вземания. Принципът на равностойност обаче не позволява да се компенсира неблагоприятното положение на група данъчнозадължени лица с предимство, предоставено на друга група, която се намира в сходно положение.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че принципът на равностойност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество не допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, при положение че тази държава членка не е предвидила такъв срок по отношение на подобни заявления за възстановяване, основани на нарушение на вътрешното право.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори по следния начин:
–
Принципът на ефективност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, който тече, считано от влизането в сила на тази правна уредба, която е била приета, за да се отстрани нарушението на това право.
–
Принципът на равностойност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, при положение че тази държава членка не е предвидила такъв срок по отношение на подобни заявления за възстановяване, основани на нарушение на вътрешното право.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разноските, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Принципът на ефективност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, който тече, считано от влизането в сила на тази правна уредба, която е била приета, за да се отстрани нарушението на това право.

Принципът на равностойност във връзка с принципа на лоялно сътрудничество трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка да определя преклузивен срок от около една година за подаване на заявления за възстановяване на такси, за които е било счетено, че са несъвместими с правото на Съюза, при положение че тази държава членка не е предвидила такъв срок по отношение на подобни заявления за възстановяване, основани на нарушение на вътрешното право.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.