CELEX: 62014TJ0331
Společná zahraniční a bezpečnostní politika
Omezující opatření přijatá vzhledem k situaci na Ukrajině
Zmrazení finančních prostředků
Seznam osob, subjektů a orgánů, jimž se zmrazují finanční prostředky a hospodářské zdroje
Zařazení žalobcova jména na seznam
Důkaz o tom, že zařazení na seznam je podložené

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobce, M. J. Azarov, byl v době od 11. března 2010 do 28. ledna 2014 ukrajinským předsedou vlády.
Dne 5. března 2014 přijala Rada Evropské unie na základě článku 29 SEU rozhodnutí 2014/119/SZBP o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (
Úř. věst. L 66, s. 26
).
Článek 1 odst. 1 a 2 rozhodnutí 2014/119 stanoví:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám určeným jako osoby odpovědné za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které jsou těmito osobami nebo subjekty vlastněny, drženy či kontrolovány.
2.   Žádné finanční prostředky ani hospodářské zdroje se nezpřístupní přímo ani nepřímo fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům uvedeným v příloze ani v jejich prospěch.“
Podrobná pravidla týkající se předmětných omezujících opatření jsou stanovena v ostatních odstavcích téhož článku.
Téhož dne přijala Rada na základě čl. 215 odst. 2 SFEU nařízení (EU) č. 208/2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině (
Úř. věst. L 66, s. 1
).
Ve shodě s rozhodnutím 2014/119 ukládá nařízení č. 208/2014 přijetí předmětných omezujících opatření a stanoví k těmto omezujícím opatřením podrobná pravidla, která jsou věcně stejná jako v uvedeném rozhodnutí.
Jména osob, na které se vztahuje rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014, jsou uvedena na seznamu v příloze uvedeného rozhodnutí a v příloze I uvedeného nařízení (dále jen „seznam“) spolu s odůvodněním jejich zařazení na seznam a s dalšími údaji.
Žalobcovo jméno bylo na seznamu uvedeno s identifikačními údaji: „ukrajinský předseda vlády do ledna roku 2014“ a s odůvodněním, které zní:
Dne 6. března 2014 zveřejnila Rada v
Úředním věstníku Evropské unie
oznámení určené osobám, na něž se vztahují omezující opatření stanovená rozhodnutím 2014/119 a nařízením č. 208/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k situaci na Ukrajině (
Úř. věst. C 66, s. 1
). V tomto oznámení se uvádí, že „[d]otčené osoby mohou zaslat Radě žádost včetně podpůrných dokumentů, aby rozhodnutí o jejich zařazení na [...] seznam bylo znovu zváženo“. V oznámení jsou rovněž dotčené osoby upozorněny na to, „že mají možnost rozhodnutí Rady napadnout u Tribunálu [...] v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 275 druhém pododstavci a čl. 263 čtvrtém a šestém pododstavci [SFEU]“.
Rozhodnutí 2014/119 bylo změněno rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/143 ze dne 29. ledna 2015 (
Úř. věst. L 24, s. 16
), které vstoupilo v platnost dne 31. ledna 2015. Pokud jde o kritéria určování osob, na něž se vztahují předmětná omezující opatření, z článku 1 posledně uvedeného rozhodnutí vyplývá, že se čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 nahrazuje tímto:
„1.   Zmrazují se veškeré finanční prostředky a hospodářské zdroje, které náleží osobám odpovědným za zneužití ukrajinských státních prostředků a za porušování lidských práv na Ukrajině, a fyzickým nebo právnickým osobám, subjektům či orgánům s nimi spojeným, jak jsou uvedeny v příloze, nebo které tyto osoby vlastní, drží či kontrolují.
Pro účely tohoto rozhodnutí se osobou odpovědnou za zneužití ukrajinských státních prostředků rozumí i každá osoba, kterou ukrajinské orgány vyšetřují v souvislosti se:
a)
zneužitím ukrajinských veřejných prostředků nebo majetku či se spoluúčastí na těchto činech nebo
b)
zneužitím pravomoci veřejného činitele za účelem neoprávněného zvýhodnění sebe nebo třetí osoby, čímž vznikla ztráta na ukrajinských veřejných prostředcích nebo majetku, či v souvislosti se spoluúčastí na těchto činech.“
Nařízením Rady (EU) 2015/138 ze dne 29. ledna 2015, kterým se mění nařízení č. 208/2014 (
Úř. věst. L 24, s. 1
), bylo posledně uvedené nařízení změněno ve shodě s rozhodnutím 2015/143.
Rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 byla později změněna rozhodnutím Rady (SZBP) 2015/364 ze dne 5. března 2015, kterým se mění rozhodnutí 2014/119 (
Úř. věst. L 62, s. 25
), a prováděcím nařízením Rady (EU) 2015/357 ze dne 5. března 2015, kterým se provádí nařízení č. 208/2014 (
Úř. věst. L 62, s. 1
). Rozhodnutím 2015/364 byl změněn článek 5 rozhodnutí 2014/119, a to tak, že platnost omezujících opatření týkajících se žalobce byla prodloužena do 6. března 2016. Prováděcím nařízením 2015/357 byla odpovídajícím způsobem nahrazena příloha I nařízení č. 208/2014.
Rozhodnutím 2015/364 a prováděcím nařízením 2015/357 bylo žalobcovo jméno ponecháno na seznamu s identifikačními údaji: „ukrajinský předseda vlády do ledna roku 2014“ a s novým odůvodněním, které zní:
Rozhodnutí 2015/364 a prováděcí nařízení 2015/357 jsou předmětem nové žaloby podané žalobcem u Tribunálu dne 29. dubna 2015 (věc T‑215/15, Azarov v. Rada).
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 12. května 2014 podal žalobce projednávanou žalobu. Žalobce též podal žádost o projednání věci ve zrychleném řízení na základě článku 76a jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991.
Rozhodnutím Tribunálu ze dne 5. června 2014 byla žádost o projednání věci ve zrychleném řízení zamítnuta.
Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 28. srpna 2014 podala Evropská komise návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Rady a podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 2. září 2014 tak učinila i Polská republika. Usneseními ze dne 7. listopadu 2014 jim předseda devátého senátu Tribunálu vedlejší účastenství povolil. Polská republika předložila spis vedlejšího účastníka a žalobce k němu předložil vyjádření ve stanovených lhůtách. Komise se vzdala svého práva na předložení spisu vedlejšího účastníka.
Dne 19. prosince 2014 podala Rada v souladu s čl. 18 odst. 4 druhým pododstavcem pokynů pro vedoucího kanceláře Tribunálu odůvodněnou žádost, aby obsah jedné z příloh dupliky nebyl citován ve veřejně přístupných podkladech souvisejících s projednávanou věcí.
Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 25. března 2015 žalobce upravil návrhová žádání v tom směru, že se domáhá též zrušení rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138 v rozsahu, v němž se ho týkají.
Rozhodnutím předsedy devátého senátu Tribunálu ze dne 7. srpna 2015 byly po vyslechnutí účastníků řízení projednávaná věc a věc T‑332/14, Azarov v. Rada, spojeny pro účely ústní části řízení v souladu s článkem 68 jednacího řádu Tribunálu.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 30. září 2015.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014, jakož i rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138, v rozsahu, v němž se na něj tyto akty vztahují;
—
uložil Radě náhradu nákladů řízení.
Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl;
—
odmítl úpravu návrhových žádání žaloby v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138, z důvodu nedostatku pravomoci Tribunálu nebo z důvodu nepřípustnosti;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Polská republika v podstatě navrhuje zamítnutí žaloby.
Právní otázky
K návrhovým žádáním znějícím na zrušení rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce
K trvání žalobcova právního zájmu na řízení
Jak bylo uvedeno v bodech 12 a 13 výše, rozhodnutím 2015/364 a prováděcím nařízením 2015/357 byl změněn důvod zařazení žalobcova jména na seznam a byla jimi prodloužena platnost omezujících opatření týkajících se žalobce do 6. března 2016.
Ve vyjádření k návrhu na úpravu návrhových žádání Rada vznesla pochybnosti o tom, zda žalobcův právní zájem na řízení nadále trvá ve vztahu k návrhovým žádáním znějícím na zrušení rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 v rozsahu, v němž se na něj tyto akty vztahují, a řešení dané otázky ponechává na úvaze Tribunálu.
Podle ustálené judikatury musí předmět sporu, stejně jako právní zájem žalobce na řízení, přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nemohlo být vydáno rozhodnutí ve věci samé; předpokladem toho je, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudek ze dne 6. června 2013, Ayadi v. Komise,
C‑183/12 P
,
EU:C:2013:369
, bod
a citovaná judikatura).
Mimoto z judikatury vyplývá, že uznání protiprávnosti napadeného aktu sice nemůže samo o sobě napravit škodu ani zásah do soukromého života, avšak může dotyčnou osobu rehabilitovat či představovat formu nápravy morální újmy, kterou utrpěla v důsledku této protiprávnosti, a odůvodnit tak trvání jejího právního zájmu na řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise,
C‑239/12 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2013:331
, body
až
).
V projednávané věci je třeba konstatovat, jak uvedl žalobce v návrhu na úpravu návrhových žádání i na jednání, že jeho veřejné označení za osobu, proti níž je na Ukrajině vedeno trestní řízení v souvislosti se zneužitím státních prostředků, může narušit zejména jeho dobrou pověst politika a podnikatele.
Je třeba uvést, jak zdůraznil žalobce na jednání, že by uznání protiprávnosti rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 mohlo být základem pro následné uplatnění nároku na náhradu újmy vzniklé v důsledku těchto aktů za dobu jejich platnosti, tj. od 5. března 2014 do 6. března 2015 (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Abdulrahim v. Rada a Komise, bod 28 výše,
EU:C:2013:331
, bod
).
V tomto ohledu je nutno na rozdíl od tvrzení Rady konstatovat, že skutečnost, že rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 již nejsou v platnosti, protože byla v případě žalobce změněna rozhodnutím 2015/364 a prováděcím nařízením 2015/357, nemůže být stavěna na roveň případnému zrušení původních aktů Tribunálem, neboť uvedená změna není uznáním protiprávnosti daných aktů (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 11. června 2014, Syria International Islamic Bank v. Rada,
T‑293/12
,
EU:T:2014:439
, body
až
a citovaná judikatura).
Je tedy třeba učinit závěr, že žalobcův právní zájem na řízení trvá navzdory tomu, že rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 byla v rozsahu, v němž se ho týkají, změněna rozhodnutím 2015/364 a prováděcím nařízením 2015/357, kteréžto akty jsou ostatně předmětem nové žaloby (viz bod 14 výše).
K opodstatněnosti návrhových žádání znějících na zrušení rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/119 v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce
Na podporu žaloby předkládá žalobce pět žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění. Druhý vychází z porušení základních práv. Třetí vychází ze zneužití pravomoci. Čtvrtý vychází z porušení zásady řádné správy a pátý ze zjevně nesprávného posouzení.
Tribunál považuje za účelné zkoumat rovnou pátý žalobní důvod.
Na podporu pátého žalobního důvodu žalobce v podstatě tvrdí, že omezující opatření vůči němu byla přijata bez dostatečně pevného skutkového základu.
Podle žalobce obsahují rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 jen velmi stručné důvody pro zařazení jeho jména na seznam, neboť se v nich uvádí pouze, že je na Ukrajině vyšetřován z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí. Konkrétně uvádí, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení, když se k odůvodnění jeho zařazení na seznam zjevně opírala pouze o skutečnost, že na Ukrajině zastával politickou funkci, ačkoli s ním na Ukrajině nebylo vedeno ani trestní vyšetřování pro účast na uvedených trestných činech. Ostatně jediný důvod, o který se opíralo jeho zařazení na seznam, je podle žalobce neurčitý a obecný, neboť skutečnosti, které jsou mu vytýkány, nejsou dostatečně upřesněny z hlediska času, místa ani obsahu jeho účasti na sporných trestných činech.
Žalobce v replice zpochybňuje argument Rady, že předmětná omezující opatření mají zamezit protiprávnímu užívání státních prostředků, neboť zaprvé nemají preventivní účinek a zadruhé každopádně nelze takovým cílem odůvodnit zařazení žalobcova jména na sezam. Žalobce rovněž tvrdí, že dopis Generální prokuratury Ukrajiny ze dne 3. března 2014 vysoké představitelce Evropské unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku (dále jen „dopis ze dne 3. března 2014“) nepředstavuje dostatečně pevný skutkový základ.
V odpověď na jeden z argumentů uplatněných Polskou republikou ve spise vedlejšího účastníka žalobce uvádí, že v okamžiku odeslání dopisu ze dne 3. března 2014 neprobíhalo žádné řízení v souvislosti se zneužitím státních prostředků. To podle něj potvrzují dopisy Generální prokuratury Ukrajiny z 8. července a 10. října 2014. V prvním z nich jsou totiž zmiňovány odlišné trestné činy a druhý z nich se týká řízení zahájeného až po přijetí předmětných omezujících opatření.
Rada k tomu uvádí, že z odůvodnění rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014, jakož i z celkového kontextu, v němž byly tyto akty přijaty, vyplývá, že jejich účelem byla zejména konsolidace a podpora právního státu, včetně pomoci ukrajinským orgánům s bojem proti korupci a zneužívání státních prostředků. Mezi tyto cíle patří podle Rady také cíl spočívající v zamezení protiprávnímu užívání státních prostředků zejména osobami, které na Ukrajině zastávají nebo zastávaly politické funkce.
Důvody pro zařazení žalobcova jména na seznam tedy podle Rady spočívají na pevném skutkovém základě a jsou v souladu s judikaturou. Tyto důvody totiž podle ní vycházejí z dopisu ze dne 3. března 2014, kterým byla Rada informována o tom, že žalobce je vedle dalších osob vyšetřován z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí, což podle Rady odpovídá odůvodnění uvedenému v souvislosti s žalobcem v rozhodnutí 2014/119 a v nařízení č. 208/2014.
Přísnější požadavky by ostatně mohly ohrozit účinnost omezujících opatření přijatých v důsledku zneužití státních prostředků. Rada se domnívá, že je třeba rozlišovat mezi vyšetřováním probíhajícím na Ukrajině, v jehož rámci bude mít žalobce možnost vyvrátit podezření vůči své osobě v souladu s ustanoveními ukrajinského trestního procesu, a dočasnými a nikoli nevratnými opatřeními na úrovni Evropské unie. V tomto kontextu jsou podle Rady naléhavá opatření v případech týkajících se zmrazení finančních prostředků z důvodu zneužití státních prostředků nezbytná, neboť jinak by hrozilo, že tyto prostředky budou převedeny mimo území Ukrajiny, a proto již nebude dosaženo cíle uvedených opatření.
Polská republika předkládá argumenty, které se v podstatě do značné míry shodují s argumenty Rady. Zejména se domnívá, že Rada měla v projednávané věci k dispozici konkrétní důkazy o tom, že s žalobcem je vedeno trestní řízení, a že pravdivost tvrzených skutků nevyvolávala s ohledem na podané důkazy žádné pochybnosti.
Je třeba připomenout, že Rada má sice širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o obecná kritéria, která je třeba vzít v úvahu pro účely přijetí omezujících opatření, avšak účinnost soudní kontroly zaručené v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie vyžaduje, aby se unijní soud při přezkumu legality důvodů, o které se opírá rozhodnutí o zápisu jména určité osoby na seznam osob, vůči nimž jsou namířena omezující opatření, nebo o jeho ponechání na tomto seznamu, ujistil o tom, zda se toto rozhodnutí, které má ve vztahu k ní charakter individuálního rozhodnutí, opírá o dostatečně pevný skutkový základ. Proto je třeba ověřit skutečnosti uváděné v odůvodnění, ze kterého uvedené rozhodnutí vychází, tak aby se soudní přezkum neomezoval na posouzení abstraktní pravděpodobnosti uváděných důvodů, ale aby se zaměřil na otázku, zda jsou tyto důvody, nebo alespoň jeden z nich, který je sám o sobě považován za dostatečnou oporu tohoto rozhodnutí, podloženy dostatečně přesným a konkrétním způsobem (viz rozsudek ze dne 21. dubna 2015, Anbouba v. Rada,
C‑605/13 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2015:248
, body
a
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je kritérium stanovené v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 formulováno tak, že se omezující opatření přijímají vůči osobám určeným jako osoby odpovědné za skutky spočívající ve zneužití státních prostředků. Z druhého bodu odůvodnění uvedeného rozhodnutí dále vyplývá, že Rada tato opatření přijala „s cílem konsolidovat a podpořit právní stát [...] na Ukrajině“.
Žalobcovo jméno bylo na seznam zařazeno z důvodu, že je „[osobou], jež je na Ukrajině vyšetřována z důvodu účasti na trestných činech v souvislosti se zneužitím ukrajinských státních prostředků a jejich nezákonným převodem do zahraničí“. Rada tedy vycházela z toho, že v případě žalobce probíhaly přípravné vyšetřovací kroky nebo předběžné vyšetřování, jež (prozatím) nevyústily v podání obžaloby pro jeho údajné zapojení do skutků spočívajících ve zneužití státních prostředků.
Odůvodnění zařazení žalobcova jména na seznam opírá Rada o dopis ze dne 3. března 2014 a o další důkazy pocházející z doby po přijetí rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014.
V první části dopisu ze dne 3. března 2014 se uvádí, že „ukrajinské donucovací orgány“ zahájily řadu trestních řízení na základě trestných činů spáchaných bývalými vysoce postavenými představiteli, jejichž jména následují, u nichž bylo vyšetřováním shora uvedených trestných činů zjištěno zneužití vysokých částek státních prostředků a jejich následný nezákonný převod do zahraničí.
Ve druhé části dopisu ze dne 3. března 2014 se dodává, že „vyšetřování ověřuje účast dalších vysoce postavených představitelů předchozího režimu na trestných činech téhož druhu“ a že se přepokládá, že budou o zahájení tohoto vyšetřování brzy informováni“. Rovněž následují jména těchto dalších vysoce postavených představitelů, včetně žalobce.
S ohledem na spis v projednávané věci je dopis ze dne 3. března 2014 ze všech důkazů předložených Radou v průběhu tohoto řízení jediným, který předchází přijetí rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014. Legalita těchto aktů tedy musí být posouzena z hlediska tohoto jediného důkazu.
Je tedy třeba ověřit, zda dopis ze dne 3. března 2014 představuje dostatečný důkaz k podepření závěru, že žalobce byl určen „jako osoba odpovědná za zneužití ukrajinských státních prostředků“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119.
Ačkoli se v případě dopisu ze dne 3. března 2014 jednalo – jak zdůrazňuje Rada – o dopis od vysokého justičního orgánu třetí země, a sice od Generální prokuratury Ukrajiny, obsahuje tento dopis pouze obecné a neindividualizované tvrzení spojující žalobcovo jméno – vedle jmen dalších bývalých vysoce postavených představitelů – s vyšetřováním, kterým v podstatě měly být zjištěny skutky spočívající ve zneužití státních prostředků. Dopis neobsahuje žádné upřesnění ke zjištění skutků ověřovaných vyšetřováním vedeným ukrajinskými orgány, natož pak k individuální – byť jen presumované – odpovědnosti žalobce v souvislosti s těmito skutky.
Je pravda, jak uvádí Rada, že unijní soud v souvislosti s uplatňováním omezujících opatření stanovil, že určení osoby jako osoby odpovědné ze spáchání trestného činu nutně neznamená její odsouzení pro takový trestný čin (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Ezz a další v. Rada,
C‑220/14 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2015:147
, bod
, a rozsudek ze dne 27. února 2014,Ezz a další v. Rada,
T‑256/11
, Sb. rozh.,
EU:T:2014:93
, body
až
).
Nicméně v rámci věcí, jež byly základem judikatury citované v bodě 52 výše, bylo vůči žalobcům vydáno alespoň usnesení nejvyššího státního zástupce dané třetí země, na jehož základě měl být zabaven jejich majetek a které bylo schváleno trestním soudem (rozsudek Ezz a další v. Rada, bod 52 výše,
EU:T:2014:93
, bod
). Uplatnění omezujících opatření vůči žalobcům se tedy v uvedených věcech zakládalo na konkrétních skutkových okolnostech, o kterých se Rada dozvěděla.
V projednávané věci je nutno konstatovat, že Rada neměla k dispozici údaje o skutcích či jednáních, které byly žalobci ukrajinskými orgány konkrétně vytýkány, a že dopis ze dne 3. března 2014, na který se Rada odvolává, nemůže představovat – ani v případě, že bude posuzován v jeho kontextu – dostatečně pevný skutkový základ ve smyslu judikatury citované v bodě 43 výše pro zařazení žalobcova jména na seznam s odůvodněním, že byl „určen jako osoba odpovědná“ za zneužití státních prostředků.
Bez ohledu na to, v jakém stadiu se nacházelo řízení, jež mělo být s žalobcem vedeno, nemohla vůči němu Rada přijmout omezující opatření bez znalosti skutků spočívajících ve zneužití státních prostředků, které mu byly konkrétně vytýkány ukrajinskými orgány. Pouze při znalosti těchto skutků by totiž byla Rada schopna určit, zda mohou být kvalifikovány jako zneužití státních prostředků a mohou zpochybnit existenci právního státu na Ukrajině, jehož konsolidace a podpora jsou cílem, který je přijetím předmětných omezujících opatření sledován, jak bylo připomenuto v bodě 44 výše.
Ostatně v případě zpochybnění legality je úkolem příslušného unijního orgánu, aby prokázal, že důvody uplatňované vůči dotyčné osobě jsou podložené, přičemž tato osoba není povinna předložit negativní důkaz o tom, že uvedené důvody podložené nejsou (rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise a další v. Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2013:518
, body
a
, a rozsudek ze dne 28. listopadu 2013, Rada v. Fulmen a Mahmoudian,
C‑280/12 P
, Sb. rozh.,
EU:C:2013:775
, body
a
).
S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že zařazení žalobcova jména na seznam nesplňuje kritéria určování osob, na něž se vztahují předmětná omezující opatření, stanovená rozhodnutím 2014/119.
Je tedy třeba žalobě vyhovět v části, v níž se žalobce domáhá zrušení rozhodnutí 2014/119 v rozsahu, v němž se na něj vztahuje, přičemž není nutné se vyjadřovat k ostatním žalobním důvodům ani k návrhu žalobce na přijetí organizačních procesních opatření.
Z týchž důvodů musí být zrušeno nařízení č. 208/2014, a to v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce.
K návrhovým žádáním znějícím na zrušení rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138 v rozsahu, v němž se vztahují na žalobce
V návrhu na úpravu návrhových žádání žalobce navrhuje, aby bylo zrušeno též rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138, a to v podstatě v rozsahu, v němž se jimi mění čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 a článek 3 nařízení č. 208/2014.
Ve svém vyjádření k návrhu na úpravu návrhových žádání Rada uvádí, že Tribunál nemá z hlediska článku 275 SFEU pravomoc rozhodnout o žalobě proti rozhodnutí 2015/143, jež bylo přijato mimo jiné na základě článku 29 SEU, a že rozšíření návrhových žádání i na toto rozhodnutí a na nařízení 2015/138 je nepřípustné z důvodu nedostatku aktivní legitimace žalobce. Rada, podporovaná Komisí, dále tvrdí, že žalobcův návrh neobsahuje žádný popis žalobních důvodů ve smyslu článku 21 statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 44 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991.
Pokud jde nejprve o otázku pravomoci unijního soudu, je třeba připomenout, že čl. 275 druhý pododstavec SFEU výslovně stanoví, že odchylně od ustanovení prvního pododstavce tohoto článku má unijní soud pravomoc „rozhodovat o žalobách podaných za podmínek stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci [SFEU], které se týkají přezkumu legality rozhodnutí, jimiž se stanoví omezující opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám, přijatých Radou na základě hlavy V kapitoly 2 Smlouvy o [EU]. Toto ustanovení se tedy na rozdíl od tvrzení Rady vztahuje na všechna rozhodnutí Rady týkající se omezujících opatření vůči fyzickým nebo právnickým osobám a spadající pod hlavu V kapitolu 2 Smlouvy o EU, přičemž nerozlišuje, zda se jedná o rozhodnutí s obecnou působností, nebo o rozhodnutí individuální. Uvedené ustanovení pak zejména nevylučuje možnost napadnout v rámci návrhu na úpravu návrhových žádání legalitu ustanovení s obecnou působností na podporu žaloby na neplatnost podané proti individuálnímu omezujícímu opatření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2015, NIOC a další v. Rada,
T‑577/12
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2015:596
, body
a
).
Na rozdíl od tvrzení Rady tedy Tribunál má pravomoc zkoumat legalitu rozhodnutí 2015/143 v rozsahu, v němž se jím mění čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119.
Pokud jde dále o námitku nepřípustnosti související s nedostatkem aktivní legitimace žalobce, je třeba poznamenat, že rozhodnutí 2014/119 a nařízení č. 208/2014 byla rozhodnutím 2015/143 a nařízením 2015/138 změněna pouze v rozsahu zpřesnění kritérií určování pro účely zmrazení finančních prostředků týkající se osob odpovědných za zneužití ukrajinských státních prostředků.
Rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138 neoznačují jmenovitě žalobce ani nebyla přijata po provedení celkového přezkumu seznamů osob, na něž se vztahují omezující opatření. Tyto akty se týkají pouze obecných kritérií pro zařazení na seznam, která se použijí na objektivně určené situace a vyvolávají právní účinky vůči kategoriím osob a subjektů pojímaným obecným a abstraktním způsobem, a netýkají se zařazení žalobcova jména na seznam. Proto se žalobce bezprostředně ani osobně nedotýkají a žalobce není aktivně legitimován – jak uvedla Rada – k úpravě návrhových žádání v tom smyslu, že se domáhá jejich zrušení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2013, Bank Refah Kargaran v. Radal,
T‑24/11
, Sb. rozh.,
EU:T:2013:403
, bod
).
Mimoto změny obecného kritéria pro zařazení na seznam vyplývající z rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138 nejsou relevantní pro posouzení legality zařazení žalobcova jména na seznam, k němuž Rada přistoupila pouze na základě kritéria uvedeného v čl. 1 odst. 1 rozhodnutí 2014/119 (viz bod 44 výše).
S ohledem na výše uvedené je třeba v části týkající se rozhodnutí 2015/143 a nařízení 2015/138 žalobu odmítnout jako nepřípustnou, přičemž není třeba se vyjadřovat ke druhé námitce nepřípustnosti uplatněné Radou a Komisí.
K časovým účinkům částečného zrušení rozhodnutí 2014/119
Pro případ, že bude rozhodnutí 2014/119 v rozsahu, v němž se týká žalobce, Tribunálem zrušeno, považuje Rada za nezbytné, aby účinky tohoto rozhodnutí vůči žalobci zůstaly v souladu s článkem 264 druhým pododstavcem SFEU zachovány až do okamžiku, kdy nastanou účinky částečného zrušení nařízení č. 208/2014, a to v zájmu zajištění právní jistoty, jakož i soudržnosti a jednoty právního řádu.
Žalobce s touto argumentací nesouhlasí.
Je třeba připomenout, že rozhodnutí 2014/119 bylo změněno rozhodnutím 2015/364, jímž byl seznam s účinností od 7. března 2015 nahrazen a jímž byla platnost omezujících opatření týkajících se žalobce prodloužena do 6. března 2016. V důsledku těchto změn bylo žalobcovo jméno na seznamu ponecháno s novým odůvodněním jeho zařazení (viz body 12 a 13 výše).
K dnešnímu dni se tedy na žalobce vztahuje nové omezující opatření. Z toho vyplývá, že zrušením rozhodnutí 2014/119 v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce, nedojde k odstranění žalobcova jména ze seznamu.
Účinky rozhodnutí 2014/119 v rozsahu, v němž se vztahuje na žalobce, proto není nutné zachovávat.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 2 jednacího řádu platí, že je-li neúspěšných účastníků řízení více, rozhodne Tribunál o rozdělení nákladů řízení.
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci žalobce požadoval náhradu nákladů řízení a Rada neměla ve věci úspěch, pokud jde o návrh na zrušení aktů uplatněný v žalobě, je důvodné uložit Radě náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto návrhem. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a žalobce neměl ve věci úspěch, pokud jde o návrh na zrušení aktů uplatněný v návrhu na úpravu návrhových žádání, je důvodné uložit žalobci náhradu nákladů řízení souvisejících s tímto návrhem.
Kromě toho podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu nesou členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Polská republika a Komise tedy ponesou vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí Rady 2014/119/SZBP ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině a nařízení Rady (EU) č. 208/2014 ze dne 5. března 2014 o omezujících opatřeních vůči některým osobám, subjektům a orgánům vzhledem k situaci na Ukrajině se zrušují v rozsahu, v němž se vztahují na M. J. Azarova.

2)
Ve zbývající části se žaloba odmítá.

3)
Rada Evropské unie ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené M. J. Azarovem v souvislosti s návrhem na zrušení aktů uplatněným v žalobě.

4)
M. J. Azarov ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou v souvislosti s návrhem na zrušení aktů uplatněným v návrhu na úpravu návrhových žádání.

5)
Polská republika a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.

Berardis
Czúcz
Popescu
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. ledna 2016.
Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: němčina.