CELEX: 62015TJ0264
Přístup k dokumentům
Nařízení (ES) č. 1049/2001
Dokumenty týkající se řízení o nesplnění povinnosti
Dokumenty vypracované členským státem
Žádost o přístup k dokumentům podaná členskému státu
Postoupení žádosti o přístup Komisi
Odepření přístupu
Pravomoc Komise
Dokument, který pochází od orgánu
Článek 5 nařízení (ES) č. 1049/2001

Skutkový základ sporu
Žalobkyně, společnost Gameart sp. z o.o., je zábavní podnik se sídlem v Polsku.
Dne 10. listopadu 2014 podala žalobkyně na základě polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (polských předpisů o přístupu k veřejným informacím) k polskému ministerstvu zahraničních věcí (dále jen „MZV“) žádost o přístup k dokumentům týkajícím se řízení vedených Evropskou komisí ve věci porušování práva Evropské unie polským zákonem ze dne 19. listopadu 2009 o hazardních hrách.
Konkrétně žalobkyně požádala o přístup ke kopiím dopisů, které Komise zaslala Polské republice v rámci těchto řízení. Kromě toho požádala o přístup ke kopiím dopisů v držení MZV, které Polská republika zaslala Komisi ohledně týchž řízení (dále jen „sporné dokumenty“).
Dne 18. listopadu 2014 postoupilo MZV žádost žalobkyně elektronickou poštou Komisi podle čl. 5 druhého pododstavce nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (
Úř. věst. L 145, s. 43
; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).
Dne 19. listopadu 2014 informovalo MZV žalobkyni, že se její žádost týká dokumentů orgánů Unie, že se na ni vztahují ustanovení nařízení č. 1049/2001, a že ji v důsledku toho podle čl. 5 druhého pododstavce tohoto nařízení MZV postoupilo Komisi, aby ji přezkoumala.
Dne 15. prosince 2014 odepřela Komise přístup k požadovaným dokumentům s odvoláním na výjimku uvedenou v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, založené na ochraně cílů inspekce, vyšetřování a auditu, jakož i na skutečnost, že dosud probíhá řízení ve věci porušení unijního práva Polskou republikou.
Dne 2. ledna 2015 zaslala žalobkyně Komisi potvrzující žádost o přístup k dokumentům v souladu s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1049/2001. Uvedla v ní mimo jiné, že Komise nemá pravomoc vydat rozhodnutí týkající se její žádosti o přístup ke sporným dokumentům, které nespadají do oblasti působnosti nařízení č. 1049/2001. Konkrétně uvedla, že čl. 5 druhý pododstavec tohoto nařízení nelze použít na tyto dokumenty, neboť toto ustanovení se vztahuje pouze na dokumenty unijních orgánů.
Rozhodnutím ze dne 18. února 2015 (dále jen „napadené rozhodnutí“) Komise zamítla potvrzující žádost a zejména odepřela přístup ke sporným dokumentům, přičemž se opětovně dovolávala výjimky stanovené v čl. 4 odst. 2 třetí odrážce nařízení č. 1049/2001, jakož i skutečnosti, že dosud probíhá řízení ve věci porušení unijního práva Polskou republikou.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 8. května 2015 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Polská republika podáním došlým dne 8. září 2015, Rada Evropské unie podáním došlým dne 11. září 2015 a Evropský parlament podáním došlým dne 18. září 2015 požádaly o vedlejší účastenství v tomto řízení na podporu návrhových žádání Komise.
Usneseními ze dne 19. října 2015 předseda pátého senátu Tribunálu tato vedlejší účastenství povolil.
Z důvodu změny složení senátů byl soudce zpravodaj přidělen ke čtvrtému senátu, kterému byla tudíž přidělena projednávaná věc.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž potvrzuje odepření přístupu ke sporným dokumentům;
—
podpůrně, aby určil, že podle článku 277 SFEU nelze v projednávaném případě použít čl. 5 druhý pododstavec nařízení č. 1049/2001;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise, podporovaná Polskou republikou, Radou a Parlamentem, navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K právnímu zájmu na podání žaloby
Komise, aniž formálně vznesla námitku nepřípustnosti, uplatňuje argument, že žalobkyně zřejmě nemá právní zájem na podání žaloby.
V tomto ohledu tvrdí, že žalobkyně nezpochybňuje napadené rozhodnutí potud, že jí odpírá přístup ke sporným dokumentům, ale omezuje se na zpochybnění její pravomoci přijmout toto rozhodnutí. Odepření přístupu jako takové tedy nepředstavuje akt nepříznivý pro žalobkyni a případné zrušení napadeného rozhodnutí na ně nebude mít vliv. Podle Komise, pokud by Tribunál dospěl k závěru, že neměla pravomoc přezkoumat v plném rozsahu žádost, kterou jí postoupily polské orgány, nezměnilo by se právní postavení žalobkyně, neboť zrušením napadeného rozhodnutí by jí nebyl umožněn přístup ke sporným dokumentům a polským orgánům by nevznikla povinnost tyto dokumenty zveřejnit.
Žalobkyně namítá, že z pohledu polských orgánů bylo řízení zahájené v návaznosti na její žádost podanou k těmto orgánům na základě polských právních předpisů ukončeno přijetím napadeného rozhodnutí. V důsledku toho toto rozhodnutí zabránilo získání přístupu ke sporným dokumentům. Kromě toho dodává, že pokud by nedošlo k postoupení její žádosti Komisi na základě článku 5 nařízení č. 1049/2001, MZV by ji muselo přezkoumat na základě polských předpisů o přístupu k veřejným informacím a přiznat jí přístup ke sporným dokumentům, neboť tyto předpisy neupravují možnost odepřít zveřejnění veřejných informací z důvodu existence řízení probíhajícího před orgány Unie.
Je třeba podotknout, že při přijetí napadeného rozhodnutí se Komise domnívala, že má pravomoc rozhodnout o žádosti o přístup ke sporným dokumentům na základě článku 5 nařízení č. 1049/2001.
Pokud by napadené rozhodnutí mělo být zrušeno proto, že Komise neměla pravomoc přijmout toto rozhodnutí, jak tvrdí žalobkyně, je sice pravda, že žalobkyně by ani tak neměla přístup ke sporným dokumentům. Z toho nicméně nevyplývá, že žalobkyně nemá právní zájem domáhat se zrušení napadeného rozhodnutí.
Zaprvé totiž podle ustálené judikatury platí, že žalobce má i nadále právní zájem na navržení zrušení aktu orgánu, aby bylo možné zabránit tomu, že se protiprávnost, kterou je tento akt údajně stižen, zopakuje v budoucnu. Takový právní zájem plyne z čl. 266 prvního pododstavce SFEU, podle něhož jsou orgány, jejichž akt byl prohlášen za neplatný, povinny přijmout opatření vyplývající z rozsudku unijního soudu. Tento právní zájem může nicméně existovat pouze tehdy, pokud se tvrzená protiprávnost může opakovat v budoucnu bez ohledu na okolnosti věci, ve které navrhovatel podal žalobu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
, a ze dne 9. září 2011, LPN v. Komise,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, bod
).
Tak je tomu i v projednávaném případě. Na jedné straně se protiprávnost namítaná žalobkyní zakládá na výkladu článku 5 nařízení č. 1049/2001, u něhož existuje riziko, že ho Komise použije v případě přezkumu nové žádosti. Na druhé straně je možné, že žalobkyně v budoucnu předloží obdobné žádosti o přístup, k čemuž ji ostatně vyzvala i Komise ve svých písemnostech. Existuje proto riziko, které je dostatečně konkrétní a nezávislé na okolnostech projednávaného případu, že v budoucnu bude žalobkyně v obdobných situacích vystavena téže tvrzené protiprávnosti.
K tomuto poslednímu bodu je totiž třeba podotknout, že Komise před Tribunálem tvrdila, že žalobkyně se může nezávisle na napadeném rozhodnutí opětovně obrátit na polské orgány a požádat je o přístup ke sporným dokumentům. Jak nicméně správně uvádí žalobkyně, je třeba uvést, že ačkoli lze podat novou žádost o přístup k těmto dokumentům, polským orgánům nic nebrání v tom, aby v případě, že napadené rozhodnutí nebude zrušeno, postoupily tuto novou žádost Komisi na základě článku 5 nařízení 1049/2001 a Komisi nic nebrání v tom, aby ji opětovně zamítla z týchž důvodů jako v případě napadeného rozhodnutí.
Zadruhé je napadené rozhodnutí jediným rozhodnutím, které bylo dosud oznámeno žalobkyni, a je v její neprospěch, neboť se jí jím nepřiznává požadovaný přístup a ukončuje se jím řízení zahájené před polskými orgány, jak to v podstatě uznává Polská republika ve spisu vedlejšího účastníka. Na jednání v rámci odpovědi na otázku Tribunálu Polská republika uvedla, že zrušení napadeného rozhodnutí by přimělo vnitrostátní orgán k tomu, aby znovu zahájil řízení a přezkoumal žádost žalobkyně na základě vnitrostátních právních předpisů.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně má právní zájem na částečném zrušení napadeného rozhodnutí.
K věci samé
Na podporu žaloby uvádí žalobkyně čtyři důvody. První žalobní důvod vychází z nedostatku pravomoci Komise, pokud jde o čl. 5 druhou odrážku nařízení č. 1049/2001. Druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 4 odst. 4 a 5 nařízení 1049/2001 v rozsahu, v němž napadené rozhodnutí bylo přijato, aniž by se k tomu vyjádřil stát, z něhož pocházejí sporné dokumenty, a navzdory skutečnosti, že nebránil jejich zveřejnění. Třetí žalobní důvod vychází z porušení článku 296 SFEU z důvodu nedostatku adekvátního odůvodnění napadeného rozhodnutí a čtvrtý žalobní důvod, uváděný podpůrně, vychází z neplatnosti čl. 5 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001 na základě článku 277 SFEU. V replice kromě toho žalobkyně uvádí pátý žalobní důvod, který vychází z porušení práva na řádnou správu a čl. 6 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.
První žalobní důvod se dělí na dvě části.
V první části prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že článek 5 nařízení č. 1049/2001 se na sporné dokumenty nepoužije, neboť toto ustanovení se týká výlučně dokumentů orgánů Unie. V tomto ohledu je irelevantní, že tyto dokumenty měla v držení i Komise ve smyslu čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, neboť žádost o přístup nebyla podána jí. Podle žalobkyně se samotným postoupením žádosti o přístup členským státem Komisi podle čl. 5 druhého pododstavce nařízení č. 1049/2001 nesvěřuje pravomoc Komisi, pokud se žádost netýká dokumentů Komise.
Komise, Polská republika, jakož i Rada zpochybňují opodstatněnost této části.
Zaprvé Komise připouští, že MZV nebylo podle článku 5 nařízení č. 1049/2001 povinno předložit jí žádost o přístup ke sporným dokumentům a že na základě vnitrostátních právních předpisů mohlo samostatně rozhodnout, zda tyto dokumenty lze nebo nelze zpřístupnit žalobkyni. Tvrdí totiž, že článek 5 nařízení č. 1049/2001 omezuje povinnost členského státu, kterému byla předložena žádost o přístup k dokumentům, které má v držení, konzultovat unijní orgán nebo mu předložit žádost jen v případě, že se jedná o dokumenty tohoto orgánu. Nicméně vzhledem k tomu, že žádost o přístup k dokumentům se týkala jak dokumentů Komise, tak sporných dokumentů a MZV jí postoupilo celou tuto žádost, rozhodla se odpovědět na uvedenou žádost v plném rozsahu.
Zadruhé má Komise za to, že není nejmenších pochyb o tom, že sporné dokumenty představují „dokumenty, které má orgán v držení“, ve smyslu čl. 2 odst. 3 ve spojení s čl. 3 písm. a) nařízení č. 1049/2001. Z bodu 10 odůvodnění a z čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, jakož i z ustálené judikatury jasně vyplývá, že „působnost tohoto nařízení se vztahuje na všechny dokumenty držené orgány, včetně dokumentů pocházejících z členských států, takže přístup k takovým dokumentům je v zásadě upraven ustanoveními tohoto nařízení, mimo jiné těmi, která stanoví hmotněprávní výjimky z práva na přístup k dokumentům“ (rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, bod
). Komise zdůrazňuje, že se na tato ustanovení a tuto judikaturu běžně odvolává, když v plném rozsahu zamítá žádosti třetích osob, které požadují přístup k dokumentům vypracovaným členským státem a Komisí v rámci řízení o nesplnění povinnosti. Dovozuje z toho, že proto disponuje právním základem, který jí umožnil přijmout napadené rozhodnutí týkající se sporných dokumentů.
Je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 1 až 4 nařízení č. 1049/2001 stanoví:
„1.   Všichni občané Unie a všechny fyzické a právnické osoby, které mají bydliště nebo sídlo v členském státě, mají právo na přístup k dokumentům orgánů, s výhradou zásad, podmínek a omezení vymezených v tomto nařízení.
[…]
3.   Toto nařízení se vztahuje na všechny dokumenty, které má orgán v držení, to znamená na dokumenty, které vytvořil nebo obdržel a které má v držení, a to ve všech oblastech činnosti Evropské unie.
4.   Aniž jsou dotčeny články 4 a 9, zpřístupní se dokumenty veřejnosti buď na písemnou žádost, nebo přímo v elektronické formě nebo prostřednictvím rejstříku […]“
Článek 5 nařízení č. 1049/2001 stanoví:
„Pokud členský stát obdrží žádost o dokument v jeho držení, který pochází od orgánu, konzultuje daný orgán, aby přijal rozhodnutí, které neohrozí dosažení cílů tohoto nařízení, není-li zřejmé, zda dokument má nebo nemá být zveřejněn.
Členský stát může místo toho orgánu žádost postoupit.“
Konečně podle čl. 6 odst. 1 téhož nařízení „[ž]ádosti o přístup k dokumentu se vyhotovují v jakékoli písemné podobě, […], a to způsobem dostatečně přesným, aby orgán mohl dokument přesně určit. Žadatel nemusí uvádět důvody žádosti“.
Pokud jde o údajnou pravomoc Komise na základě článku 5 nařízení č. 1049/2001, je třeba podotknout, že toto ustanovení zavádí mechanismus koordinace mezi orgány Unie a členskými státy, pokud členské státy projednávají žádost o přístup k dokumentům, které mají v držení a které pocházejí od orgánu.
Kromě případů konkrétně uvedených v tomto ustanovení spadají žádosti o přístup k dokumentům drženým vnitrostátními orgány, pokud to vyžaduje povinnost loajální spolupráce stanovená v čl. 4 odst. 3 SEU, včetně případů, kdy takové dokumenty pocházejí od orgánů Unie, nadále do oblasti působnosti vnitrostátních pravidel použitelných na uvedené orgány, aniž je nahrazuje ustanovení nařízení č. 1049/2001 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, bod
).
Je však třeba podotknout, že článek 5 nařízení č. 1049/2001 neupravuje možnost postoupit Komisi žádost o přístup k dokumentům pocházejícím z členského státu. Ze znění tohoto ustanovení totiž výslovně vyplývá, že jeho věcná působnost se omezuje na dokumenty, které „pocházejí“ od orgánů Unie.
Je tedy třeba dospět k závěru, že Komise neměla pravomoc rozhodnout o žádosti o přístup ke sporným dokumentům postoupené MZV na základě článku 5 nařízení č. 1049/2001.
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty Komise ani vedlejších účastníků řízení.
Zaprvé Polská republika uplatňuje argument, že pravomoc Komise zkoumat žádost o přístup ke sporným dokumentům vyplývá ze smyslu článku 5 nařízení č. 1049/2001.
Podle Polské republiky jsou totiž dokumenty zasílané v rámci řízení o nesplnění povinnosti „smíšené“ akty z důvodu, že obsah dokumentů vypracovaných Komisí během tohoto řízení je úzce spjat s obsahem dokumentů vypracovaných dotyčným členským státem, a tudíž že zveřejnění obsahu dokumentů vypracovaných Komisí má zároveň za následek zveřejnění obsahu dokumentů vypracovaných členským státem a naopak. Podle Polské republiky lze tedy dokumenty vypracované v daném rámci členským státem kvalifikovat jako dokumenty, které pocházejí od Komise ve smyslu článku 5 nařízení č. 1049/2001.
Kromě toho Polská republika uvádí, že z čl. 3 písm. a) nařízení č. 1049/2001, jakož i z judikatury vyplývá, že pojem „dokument“ v podstatě neoznačuje nosič, ale informaci v něm obsaženou.
V tomto ohledu postačí podotknout, že výklad článku 5 nařízení č. 1049/2001 zastávaný Polskou republikou, který postrádá základ v nařízení č. 1049/2001, je neslučitelný se zněním tohoto ustanovení (viz výše, bod 36). Tento výklad tedy nelze přijmout.
Zadruhé Polská republika a Rada uplatňují argument, že Komise měla pravomoc rozhodnout o žádosti o přístup ke sporným dokumentům na základě zásady loajální spolupráce.
Tato zásada, uvedená v bodě 15 odůvodnění nařízení č. 1049/2001, kterou se řídí vztah mezi orgány a členskými státy, nemůže nicméně sama o sobě zakládat pravomoc Komise přezkoumávat takovou žádost o přístup, jako je žádost dotčená ve věci v původním řízení, bez jakéhokoli právního základu stanoveného nařízením č. 1049/2001.
Je třeba dodat, že několik argumentů uplatněných samotnou Komisí směřuje proti uvedenému argumentu.
Komise totiž mimo jiné tvrdí, že MZV mohlo na základě vnitrostátních právních předpisů samostatně rozhodnout, zda lze dokumenty zaslané polskými orgány Komisi v rámci řízení o nesplnění povinnosti poskytnout žalobkyni či nikoli.
Kromě toho Komise uvádí, že napadené rozhodnutí nezavazuje polské orgány přijmout stejné stanovisko, jaké zaujala ona. V této souvislosti správně uvádí, že judikaturu Soudního dvora týkající se vyjádření předložených unijním soudům, ze které vyplývá, že kromě výjimečných případů, v nichž by zveřejnění dokumentů mohlo ohrozit řádný výkon spravedlnosti, žádný předpis či ustanovení neopravňují či nebrání účastníkům řízení, aby zpřístupnili třetím osobám vlastní spisy účastníka řízení (rozsudek ze dne 12. září 2007, API v. Komise,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
, bod
; usnesení ze dne 3. dubna 2000, Německo v. Komise,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
, bod
), lze přenést i na akty vypracované v rámci takového správního řízení, jako je řízení v projednávaném případě.
Zatřetí je třeba odmítnout argument Komise a vedlejších účastníků řízení, podle kterého Komise měla pravomoc přezkoumat žádost o přístup k dokumentům pocházejícím z Polské republiky, jelikož tyto dokumenty měla Komise v držení ve smyslu čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001.
V tomto ohledu je nutno bez dalšího podotknout, že žalobkyně nezpochybňuje pravomoc Komise zkoumat žádosti o přístup k dokumentům v držení Komise pocházejícím od polských orgánů za předpokladu, že tyto žádosti byly předloženy přímo Komisi. Je zřejmé, že takové dokumenty jsou v držení orgánů Unie ve smyslu čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001. Žalobkyně nezpochybňuje ani skutečnost, že Komise může v zásadě odepřít přístup k takovým dokumentům, pokud se týkají probíhajícího řízení o nesplnění povinnosti.
Je nicméně třeba podotknout, jak tvrdí žalobkyně a v rozporu s tím, co v podstatě tvrdí Komise a vedlejší účastníci řízení, že skutečnost, že takové dokumenty jsou v držení orgánu Unie ve smyslu čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001, neopravňuje Komisi k tomu, aby z úřední povinnosti nebo za všech okolností rozhodla o žádosti o přístup k nim nebo aby k nim případně odepřela přístup.
Jak totiž správně tvrdí žalobkyně, k tomu, aby měla Komise pravomoc přijmout rozhodnutí o přiznání nebo odepření přístupu k dokumentu, který má v držení, je ještě třeba, aby obdržela žádost o přístup k tomuto dokumentu, která byla platně předložena za podmínek stanovených článkem 2 odst. 4 a článkem 6 nařízení č. 1049/2001 jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobou uvedenou v čl. 2 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení, nebo platně postoupena členským státem za podmínek stanovených v článku 5 uvedeného nařízení. Přitom je nutno konstatovat, že Komisi v projednávaném případě nebyla taková žádost platně předložena žalobkyní ani Polskou republikou.
Je tudíž třeba mít za to, že v rozporu s tvrzeními zejména Komise, Rady nebo Polské republiky čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1049/2001 nemůže za okolností projednávaného případu sloužit jako právní základ rozhodnutí, kterým se zamítá přístup ke sporným dokumentům.
Začtvrté je třeba odmítnout argument, podle kterého byla Komise v podstatě vázána postoupením MZV. Je totiž třeba podotknout, že neexistuje žádný právní základ umožňující se domnívat, že Komise je vázána rozhodnutím členského státu, kterým se jí postupuje žádost o přístup k dokumentům nepocházejícím z Komise podle článku 5 nařízení č. 1049/2001, neboť nejsou splněny podmínky použití tohoto článku. Jak správně zdůrazňuje žalobkyně, byť se lze skutečně domnívat, že rozhodnutí členského státu postoupit žádost o přístup k dokumentům, která mu byla předložena, je závazné potud, že je Komise nemůže považovat za neexistující, nelze mít nicméně za to, že samotné toto postoupení opravňuje Komisi přijmout rozhodnutí ve věci samé, to znamená rozhodnutí o odepření nebo poskytnutí přístupu k požadovaným dokumentům.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba dospět k závěru, že Komise, která neměla pravomoc rozhodnout o žádosti o přístup ke sporným dokumentům, porušila článek 5 nařízení č. 1049/2001.
Je tudíž třeba vyhovět první části prvního žalobního důvodu, a v důsledku toho částečně zrušit napadené rozhodnutí, aniž by bylo nutné přezkoumat zbývající části a žalobní důvody předložené žalobkyní.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení. Nicméně podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu nesou členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Z toho vyplývá, že Polská republika, Rada a Parlament ponesou vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí Evropské komise ze dne 18. února 2015 se zrušuje v rozsahu, v němž Komise zamítla žádost o přístup k dokumentům vypracovaným Polskou republikou, kterou jí Polská republika postoupila na základě čl. 5 druhého pododstavce nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise.

2)
Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

3)
Polská republika, Rada Evropské unie a Evropský parlament ponesou vlastní náklady řízení.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. dubna 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.