CELEX: 62019CJ0845
Eelotsusetaotlus
Õigusalane koostöö kriminaalasjades
Direktiiv 2014/42/EL
Kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimine ja konfiskeerimine Euroopa Liidus
Kohaldamisala
Ebaseaduslikul teel saadud vara konfiskeerimine
Majanduslik kasu, mis on saadud kuriteoga, mille eest ei ole isikut süüdi mõistetud
Artikkel 4
Konfiskeerimine
Artikkel 5
Laiendatud konfiskeerimine
Artikkel 6
Konfiskeerimine kolmandalt isikult
Tingimused
Väidetavalt kolmandale isikule kuuluva rahasumma konfiskeerimine
Kolmandad isikud, kellel ei ole õigust osaleda menetlusosalisena konfiskeerimise menetluses
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/42/EL kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus (
ELT 2014, L 127, lk 39
; parandus
ELT 2014, L 138, lk 114
) artikli 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 tõlgendamist.
Taotlused esitati DRi (C‑845/19) ja TSi (C‑863/19) (edaspidi koos „puudutatud isikud“) suhtes alustatud kriminaalmenetlustes seoses taotlustega konfiskeerida neilt pärast nende süüdimõistmist narkootilise aine valdamises selle edasiandmise eesmärgil rahasummad, mille kohta huvitatud isikud väidavad, et need kuuluvad kolmandatele isikutele.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Raamotsus 2004/757/JSK
Nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsuse 2004/757/JSK, millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta (
ELT 2004, L 335, lk 8
), artiklis 2 „Uimastite ja nende lähteainete kaubitsemisega seotud kuriteod“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et järgmised tahtlikult toime pandud õiguspäratud teod on karistatavad:
a)
uimastite tootmine, valmistamine, ekstraheerimine, ettevalmistamine, pakkumine, müügiks pakkumine, turustamine, müük, kättetoimetamine mis tahes tingimustel, vahendamine, edasisaatmine, transiit, vedu, import või eksport;
[…]
c)
uimastite hoidmine või ostmine, pidades silmas üht punktis a loetletud tegevustest;
[…]“.
Raamotsuse artikli 4 lõike 2 punktis b on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada artikli 2 lõike 1 punktides a, b ja c nimetatud kuritegude eest karistamine kriminaalkorras vangistusega, mille maksimaalne pikkus on vähemalt 5–10 aastat, järgmistel juhtudel:
[…]
b)
kuritegu hõlmab uimasteid, mis tekitavad väga suurt kahju tervisele või mis on oluliselt kahjustanud paljude isikute tervist.“
Direktiiv 2014/42
Direktiivi 2014/42 põhjendustes 11, 19–21, 33 ja 38 on märgitud:
„(11)
Praegust kriminaaltulu mõistet on vaja täpsustada nii, et see hõlmaks nii otseselt kuritegelikul teel saadud tulu kui ka igasuguse kaudse kasu, sh otsese tulu kõik hilisemad taasinvesteeringud või muundused. Seega võib tulu hõlmata igasugust vara, sealhulgas vara, mis on osaliselt või täielikult muundatud või teisendatud teiseks varaks, ja vara, mis on segunenud seaduslikest allikatest saadud varaga, kuni segunenud tulu hinnatud väärtuses. Tulu võib samuti hõlmata sissetulekut või muud kasu, mis on saadud kriminaaltulust või varast, milleks selline tulu on muundatud, teisendatud või millega selline tulu on segunenud.
[…]
(19)
Kuritegelike rühmituste kriminaalne tegevus hõlmab paljusid valdkondi. Selleks et organiseeritud kuritegevuse vastu tõhusalt võidelda, võib teatavates olukordades olla asjakohane, et süüdimõistva kohtuotsuse järel ei konfiskeerita mitte üksnes konkreetse kuriteoga seotud vara, vaid ka muu vara, mille puhul kohus leiab, et tegemist on muudest kuritegudest saadud tuluga. Seda põhimõtet nimetatakse laiendatud konfiskeerimiseks. […]
(20)
Kui liikmesriik teeb kindlaks, kas kuritegu võib tuua majanduslikku kasu, võib ta võtta arvesse kuriteo toimepanemise meetodit, näiteks seda, kas kuritegu pandi toime organiseeritud kuritegevuse raames või kavatsusega saada kuritegevusest regulaarset tulu. See ei tohiks siiski üldiselt piirata võimalust kasutada laiendatud konfiskeerimist.
(21)
Laiendatud konfiskeerimine peaks olema võimalik juhul, kui kohus on veendunud, et asjaomane vara on saadud kuriteo tulemusena. See ei tähenda, et tuleb kindlaks teha, et asjaomane vara on saadud kuriteo abil. Liikmesriik võib näiteks ette näha, et on piisav, kui kohus teeb otsuse tõenäosust kaaludes või on võimalik mõistlikult oletada, et on märkimisväärselt tõenäolisem, et asjaomane vara on saadud kuriteo ja mitte muu tegevuse tulemusena. Sellega seoses peab kohus kaaluma kohtuasja konkreetseid asjaolusid, sealhulgas fakte ja olemasolevaid tõendeid, mille alusel võib teha laiendatud konfiskeerimise otsuse. Asjaolu, et isiku vara ei ole proportsionaalne tema seadusliku sissetulekuga, võib olla üheks asjaoluks, mille alusel kohus võib järeldada, et kõnealune vara on saadud kuriteo tulemusena. Liikmesriik võib samuti määrata teatava ajavahemiku, mille jooksul võib vara pidada kuriteo tulemusena saadud varaks.
[…]
(33)
Käesolev direktiiv ei mõjuta oluliselt mitte üksnes kahtlustatavate või süüdistatavate õigusi, vaid ka selliste kolmandate isikute õigusi, keda ei ole kohtu alla antud. Seetõttu on vaja sätestada spetsiaalsed kaitsemeetmed ja õiguskaitsevahendid, et tagada selliste isikute põhiõiguste kaitse käesoleva direktiivi rakendamisel. Nende hulka kuulub selle kolmanda isiku õigus olla ära kuulatud, kes väidab end olevat asjaomase vara omanik või kes väidab, et tal on muid omandiõigusi (asjaõigusi), näiteks kasutusvaldus. Arestimisotsusest tuleks teatada mõjutatud isikule pärast otsuse täitmist niipea kui võimalik. Pädevad asutused võivad sellise otsuse teatavakstegemise mõjutatud isikule siiski edasi lükata, kui see on uurimise seisukohast vajalik.
[…]
(38)
Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ning järgitakse [hartas] ning [4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud] Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis tunnustatud põhimõtteid, nagu neid on tõlgendanud oma kohtupraktikas Euroopa Inimõiguste Kohus. Käesolevat direktiivi tuleks rakendada kooskõlas nimetatud õiguste ja põhimõtetega. Käesolev direktiiv ei tohiks piirata liikmesriikide siseriikliku õiguse kohaldamist õigusabi küsimustes ja see ei loo liikmesriikide õigusabisüsteemidele kohustusi, mida tuleks rakendada kooskõlas [harta] ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga.“
Direktiivi 2014/42 artikkel 1 „Reguleerimisese“ sätestab:
„1.   Käesoleva direktiiviga kehtestatakse miinimumeeskirjad vara arestimiseks võimaliku hilisema konfiskeerimise eesmärgil ja vara konfiskeerimiseks kriminaalasjades.
2.   Käesolev direktiiv ei piira menetlusi, mida liikmesriigid võivad kasutada asjaomase vara konfiskeerimiseks.“
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„tulu“ – igasugune kuritegelikul teel kas otseselt või kaudselt saadud majanduslik hüve; see võib olla mis tahes vara, sh otsese tulu kõik hilisemad taasinvesteeringud või muundused ja igasugune väärtust omav tulem;
2)
„vara“ – igasugune vara, kehaline või mittekehaline ese, kinnis- või vallasvara, ning sellise vara omandiõigust või muid selle varaga seotud õigusi tõendavad juriidilised dokumendid või aktid;
[…]
4)
„konfiskeerimine“ – vara lõplik äravõtmine, mille kohus määrab seoses kuriteoga;
[…]“.
Direktiivi artikkel 3 „Reguleerimisala“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kuritegude suhtes, mida reguleerib:
[…]
g)
raamotsus [2004/757];
[…]“.
Direktiivi 2014/42 artikli 4 „Konfiskeerimine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriik võtab vajalikud meetmed, mis võimaldavad tal osaliselt või täielikult konfiskeerida kuriteovahendid ja tulu või vara, mille väärtus vastab nendele kuriteovahenditele või tulule, mille suhtes on tehtud kuriteo eest lõplik süüdimõistev otsus, mis võib olla ka tagaseljamenetluse tulemus.“
Direktiivi artiklis 5 „Laiendatud konfiskeerimine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed, mis võimaldavad otseselt või kaudselt majanduslikku kasu tuua võivas kuriteos süüdi mõistetule kuuluva vara kas täielikult või osaliselt konfiskeerida, kui kohus on kohtuasja asjaoludele, sealhulgas konkreetsetele faktidele ja kättesaadavatele tõenditele, nagu näiteks asjaolu, et vara väärtus ei ole proportsionaalne süüdimõistetu seadusliku sissetulekuga, tuginedes veendunud, et asjaomane vara on saadud kuriteo tulemusena.
2.   Käesoleva artikli lõike 1 kohaldamisel hõlmab mõiste „kuritegu“ vähemalt järgmist:
[…]
e)
kuritegu, mis on karistatav vastavalt artiklis 3 osutatud asjaomasele õigusaktile, või juhul, kui asjaomane õigusakt ei näe ette karistuse miinimummäära, vastavalt asjaomasele siseriiklikule õigusele vabadusekaotusliku karistusega, mille maksimummäär on vähemalt neli aastat.“
Sama direktiivi artikkel 6 „Konfiskeerimine kolmandalt isikult“ näeb ette:
„1.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed, et võimaldada tulu või muu tulule vastava väärtusega vara konfiskeerimist, mis otseselt või kaudselt on kahtlustatava või süüdistatava poolt üle antud kolmandale isikule, või mille kolmas isik omandas kahtlustatavalt või süüdistatavalt, vähemalt juhul, kui need isikud teadsid või oleksid pidanud konkreetsetest faktilistest asjaoludest (sealhulgas sellest, et üleandmine või omandamine toimus tasuta või turuhinnast oluliselt väiksema summa eest) lähtudes teadma, et üleandmise või omandamise eesmärk oli vältida konfiskeerimist.
2.   Lõige 1 ei piira heausksete kolmandate isikute õigusi.“
Direktiivi artiklis 8 „Kaitsemeetmed“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et kõigil isikutel, keda käesolevas direktiivis sätestatud meetmed mõjutavad, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, et nad saaksid oma õigusi kaitsta.
[…]
6.   Liikmesriik võtab vajalikud meetmed selle tagamiseks, et konfiskeerimisotsus oleks põhjendatud ning et selline otsus tehtaks mõjutatud isikule teatavaks. Liikmesriik tagab isikule, kes on konfiskeerimisotsuse adressaat, reaalse võimaluse otsus kohtus vaidlustada.
7.   Ilma et see piiraks [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (
ELT 2012, L 142, lk 1
), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta direktiivi 2013/48/EL, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (
ELT 2013, L 294, lk 1
),] kohaldamist, on isikul, kelle vara konfiskeerimisotsus mõjutab, õigus kasutada advokaati kogu konfiskeerimismenetluse vältel tulu ja kuriteovahendite kindlaks tegemisel, et tema õigused oleksid kaitstud. Asjaomast isikut tuleb kõnealusest õigusest teavitada.
8.   Artiklis 5 osutatud menetluses peab mõjutatud isikul olema reaalne võimalus vaidlustada juhtumi faktilised asjaolud, sealhulgas konkreetsed faktid ja olemasolevad tõendid, mille põhjal käsitatakse asjaomast vara kuritegelikul teel saadud varana.
9.   Kolmandal isikul on õigus taotleda omandiõiguse või muu vara suhtes esineva õiguse tunnustamist, sealhulgas artiklis 6 osutatud juhtudel.
[…]“.
Bulgaaria õigus
NK
Karistusseadustiku (Nakazatelen kodeks, edaspidi „NK“) artiklis 53 on sätestatud:
„(1)   Olenemata kriminaalvastutusest konfiskeeritakse riigi tuludesse:
a)
teo toimepanijale kuuluvad esemed, mida kavatseti kasutada või kasutati tahtliku kuriteo toimepanemiseks; juhul kui neid enam alles ei ole või kui need on võõrandatud, siis nende väärtusele vastav rahasumma;
b)
teo toimepanijale kuuluvad esemed, mis olid tahtliku kuriteo toimepanemise objektiks, kui see on käesoleva seadustiku eriosas sõnaselgelt ette nähtud.
(2)   Riigi tuludesse konfiskeeritakse ka:
a)
kuriteo objektiks või vahendiks olnud esemed, mille valdamine on keelatud, ja
b)
kuriteoga otseselt ja kaudselt saadud tulu, kui seda ei tule tagastada ega hüvitada; kui see tulu enam alles ei ole või kui see on võõrandatud, konfiskeeritakse selle väärtusele vastav summa.
(3)   Lõike 2 punkti b tähenduses:
1.
tähendab „otsene tulu“ igasugust majanduslikku hüve, mis on saadud vahetult kuriteo toimepanemise tagajärjel;
2.
tähendab „kaudne tulu“ igasugust majanduslikku hüve, mis on saadud otsese tulu käsutamisest, samuti igasugust vara, mis on saadud otsese tulu osalise või täieliku muundamise tulemusel, sealhulgas vara, mis on segunenud seaduslikest allikatest saadud varaga; vara konfiskeeritakse hõlmatud otsese tulu väärtuses, millele lisandub vara juurdekasv, mis on vahetult seotud otsese tulu käsutamise või muundamisega ja otsese tulu kaasamisega vara hulka.“
NK artiklis 354a on sätestatud:
„(1)   Isikut, kes ilma nõuetekohase loata toodab, käitleb, omandab või valdab narkootilist ainet või analoogset ainet edasiandmise eesmärgil või annab narkootilist ainet või analoogset ainet edasi, karistatakse juhul, kui tegemist on väga ohtliku narkootilise aine või analoogse ainega, kahe- kuni kaheksa-aastase vangistusega ja rahalise karistusega summas [5000 kuni 20000 Bulgaaria leevi (BGN) (umbes 2500 kuni 10000 eurot)], ning juhul, kui tegemist on ohtliku narkootilise aine või analoogse ainega, ühe- kuni kuueaastase vangistuse ja rahalise karistusega summas [2000 kuni 10000 Bulgaaria leevi (umbes 1000 kuni 5000 eurot)]. […]
[…]
(3)   Isikut, kes ilma nõuetekohase loata omandab või valdab narkootilist ainet või analoogset ainet, karistatakse:
1.
väga ohtliku narkootilise aine või analoogse aine korral ühe- kuni kuueaastase vangistuse ja rahalise karistusega summas [2000 kuni 10000 Bulgaaria leevi];
2.
ohtliku narkootilise aine või analoogse aine korral kuni viieaastase vangistuse ja rahalise karistusega summas [1000 kuni 5000 Bulgaaria leevi (umbes 500 kuni 2500 eurot)].
[…]“.
NPK
Kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno-protsesualen kodeks, edaspidi „NPK“) artikli 306 lõike 1 punktis 1 on sätestatud:
„(1)   Kohus saab määrusega otsustada ka järgmisi küsimusi:
1.
liitkaristuse mõistmine artiklite 25 ja 27 alusel ning [NK] artikli 53 kohaldamine.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
DR ja TS valdasid 21. veebruaril 2019 Varna linnas (Bulgaaria) ilma loata ja edasiandmise eesmärgil väga ohtlikku narkootilist ainet. Neile mõisteti selle kuriteo eest NK artikli 354a alusel vastavalt üheaastane vangistus ja 2500 Bulgaaria leevi (umbes 1250 eurot) suurune rahaline karistus ning kaheaastane vangistus, mis jäeti nelja-aastase katseajaga tingimisi kohaldamata, ja 5000 Bulgaaria leevi (umbes 2500 eurot) suurune rahaline karistus.
Kohtueelses menetluses toimunud läbiotsimisel DRi ning tema ema ja vanavanemate ühises elukohas ja tema autos avastasid pädevad asutused 4447,06 Bulgaaria leevi (umbes 2200 euro) suuruse rahasumma.
Samuti kohtueelses menetluses toimunud läbiotsimisel TSi ja tema ema ühises elukohas avastasid nimetatud asutused 9324,25 Bulgaaria leevi (umbes 4800 euro) suuruse rahasumma.
Pärast puudutatud isikute süüdimõistmist esitas Okrazhna prokuratura – Varna (Varna regionaalne prokuratuur, Bulgaaria) (edaspidi „prokuratuur“) esimese astme kohtule Okrazhen sad Varnale (Varna regionaalne kohus, Bulgaaria) taotluse nimetatud rahasummade konfiskeerimiseks riigi tuludesse vastavalt NPK artikli 306 lõike 1 punktile 1. Esimese astme kohus vaatas prokuratuuri taotluse läbi avalikul kohtuistungil, millest võtsid osa puudutatud isikud ja nende kaks advokaati.
Selle kohtumenetluse käigus avaldas DR, et käesoleva kohtuotsuse punktis 17 nimetatud rahasumma kuulub tema vanaemale, kes oli selle saanud laenuna pangast. Lisaks sellele esitas ta kirjaliku tõendi, mille kohaselt oli tema vanaema 2018. aasta detsembris oma pangakontolt välja võtnud 7000,06 Bulgaaria leevi (umbes 3500 eurot). DRi vanaema esimese astme kohtus toimunud menetluses ei osalenud, kuna Bulgaaria õigus ei võimaldanud tal seal osaleda kuriteo toimepanijast eraldiseisva menetlusosalisena. Teda ei kuulatud üle ka tunnistajana.
TS avaldas selles kohtumenetluses omakorda, et käesoleva kohtuotsuse punktis 18 nimetatud rahasumma kuulub tema emale ja õele. Seejuures esitas ta kirjaliku tõendi, mille kohaselt oli tema ema 2018. aasta märtsis sõlminud pangaga DSK EAD tarbijakrediidilepingu summas 17000 Bulgaaria leevi (umbes 8500 eurot). Ka TSi ema ei saanud osaleda esimese astme kohtu menetluses. Küll aga kuulati ta tema ja tema poja ühisest elukohast leitud rahasummaga seoses üle tunnistajana.
Esimese astme kohus ei andnud luba põhikohtuasjas kõne all olevate summade konfiskeerimiseks, leides, et kuritegu, milles puudutatud isikud süüdi mõisteti, ehk narkootilise aine valdamine edasiandmise eesmärgil ei ole sellist laadi süütegu, mis saaks tuua majanduslikku kasu. Seejuures leidis kohus, et kuigi põhikohtuasjades oli tõendeid ehk tunnistajate ütlusi selle kohta, et puudutatud isikud müüsid narkootilist ainet, ei ole NK artikli 53 lõikes 2 sätestatud riigi tuludesse konfiskeerimise tingimused täidetud, kuna prokuratuur ei olnud süüdistanud puudutatud isikuid narkootilise aine müügis ning narkootilise ainega kauplemine ei leidnud kinnitust ka süüdimõistmisel.
Prokuratuur vaidlustas esimese astme kohtu otsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus, leides, et esimese astme kohus ei arvestanud NK artikli 53 lõike 2 kohaldamisel direktiiviga 2014/42. Puudutatud isikud prokuratuuri seisukohaga ei nõustu ning leiavad, et konfiskeerida võib üksnes materiaalset vara, mis on otseselt saadud kuriteoga, mille eest on puudutatud isikud süüdi mõistetud.
Selles kontekstis otsustas Apelativen sad – Varna (Varna apellatsioonikohus, Bulgaaria) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kohtuasjades C‑845/19 ja C‑863/19 sõnastatud ühtmoodi:
„1.
Kas [direktiiv 2014/42] ning [harta] on kohaldatavad kuriteo suhtes, mis seisneb narkootilise aine valdamises edasiandmise eesmärgil ja mille on toime pannud Bulgaaria kodanik Bulgaaria Vabariigi territooriumil, kui võimalik majanduslik hüve on tekkinud samuti [Bulgaarias] ja asub seal?
2.
Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kuidas tuleb mõista direktiivi [2014/42] artikli 2 punktis 1 sisalduvat mõistet „kuritegelikul teel […] kaudselt saadud majanduslik hüve“? Kas selliseks majanduslikuks hüveks saab olla süüdimõistetu ja tema perekonna elukohast ning tema sõidukist leitud ja ära võetud rahasumma?
3.
Kas direktiivi [2014/42] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline õigusnorm nagu [NK] artikli 53 lõige 2, mis ei näe ette „kuritegelikul teel […] kaudselt saadud majandusliku hüve“ konfiskeerimist?
4.
Kas põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu [NPK] artikli 306 lõike 1 punkt 1, mis võimaldab riigi tuludesse konfiskeerida summa, mis väidetavalt kuulub muule isikule kui teo toimepanija, ilma et kõnealusel kolmandal isikul oleks võimalus osaleda menetluses menetlusosalisena ja pöörduda otse kohtusse?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2014/42 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub narkootilise aine valdamine selle edasiandmise eesmärgil, kui kõik selle süüteo toimepanemisega seotud asjaolud on ühe liikmesriigi sisesed.
Kõigepealt tuleb kindlaks teha, kas selline süütegu nagu põhikohtuasjades käsitletav süütegu, mis seisneb narkootilise aine valdamises selle edasiandmise eesmärgil NK artikli 354a lõike 1 tähenduses, kuulub direktiivi 2014/42 esemelisse kohaldamisalasse.
Sellega seoses tuleb märkida, et selle direktiivi artikli 3 alguses on loetletud kuriteod, mille suhtes seda direktiivi kohaldatakse: kuriteod, mis kuuluvad selle artikli punktides a–k nimetatud õigusaktide kohaldamisalasse.
Täpsemalt kohaldatakse direktiivi 2014/42 artikli 3 punkti g kohaselt seda direktiivi kuritegude suhtes, mida reguleerib raamotsus 2004/757.
Selle raamotsuse artikli 2 lõike 1 punktis c on aga nende kuritegude hulgas nimetatud ka uimastite hoidmine või ostmine mõne kõnealuse raamotsuse artikli 2 lõike 1 punktis a loetletud tegevuse ehk muu hulgas uimastite turustamise ja müügi eesmärgil.
Seega kuulub selline süütegu, nagu on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26, direktiivi 2014/42 esemelisse kohaldamisalasse.
Seoses esitatud küsimusega tuleb märkida, et direktiivi 2014/42 aluseks on eelkõige ELTL artikli 83 lõige 1.
ELTL artikli 83 lõike 1 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Liit kehtestada miinimumeeskirjad kuritegude ja karistuste määratlemiseks eriti ohtlike piiriülese mõõtmega kuriteoliikide puhul tulenevalt nende kuritegude olemusest, mõjust või erivajadusest võidelda nende vastu ühistel alustel. Lisaks, nagu nähtub selle lõike teisest lõigust, on „ebaseaduslik uimastikaubandus“ üks nendest kuriteoliikidest.
Seega kuulub narkootilise aine valdamine selle edasiandmise eesmärgil eriti ohtlike piiriülese mõõtmega kuriteoliikide hulka tulenevalt selle kuriteo olemusest või mõjust ELTL artikli 83 lõike 1 tähenduses, mistõttu liidu seadusandja on pädev võtma selle sätte alusel vastu asjaomases valdkonnas kuritegude ja karistuste määratlemise kohta ühtlustavaid miinimumeeskirju, ilma et see pädevus hõlmaks ainult olukordi, kus konkreetse süüteo toimepanemisega seotud asjaolud ei piirdu vaid ühe liikmesriigiga. Pealegi ei tulene sellist piirangut ka direktiivi 2014/42 sätetest.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2014/42 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub narkootilise aine valdamine selle edasiandmise eesmärgil, isegi kui kõik selle süüteo toimepanemisega seotud asjaolud on ühe liikmesriigi sisesed.
Teine ja kolmas küsimus
Kõigepealt väärib meenutamist, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel lahendada poolelioleva kohtuasja. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. Nimelt on Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada kõiki liidu õiguse sätteid, mida liikmesriigi kohtud vajavad oma menetluses olevate kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui viimased ei ole neid sätteid otseselt maininud Euroopa Kohtule esitatud küsimustes (8. mai 2019. aasta kohtuotsus PI,
C‑230/18
,
EU:C:2019:383
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teine ja kolmas küsimus puudutavad direktiivi 2014/42 artikli 2 punktis 1 sisalduva mõiste „kuritegelikul teel kaudselt saadud majanduslik hüve“ tõlgendamist.
Konkreetsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus nende küsimustega sisuliselt teada ühelt poolt seda, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei näe ette kuriteoga kaudselt saadud majandusliku hüve konfiskeerimist, ja teiselt poolt seda, kas rahasummad, mis on arestitud puudutatud isikute ja nende perekonna elukohast ning puudutatud isiku kasutatud autost, kujutavad endast sellist majanduslikku hüve.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et mõiste „kuritegelikul teel kaudselt saadud majanduslik hüve“ on esitatud direktiivi 2014/42 artikli 2 punktis 1 sätestatud mõiste „tulu“ määratluses, mille kohaselt on „„tulu“ […] igasugune kuritegelikul teel kas otseselt või kaudselt saadud majanduslik hüve“, mis „võib olla mis tahes vara, sh otsese tulu kõik hilisemad taasinvesteeringud või muundused ja igasugune väärtust omav tulem“.
Nagu nähtub direktiivi 2014/42 aluseks olnud ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus (COM(2012) 85 final) punktist 2.6, laiendati mõiste „tulu“ määratlust selle direktiivi tähenduses võrreldes selle mõiste määratlusega nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsuses 2005/212/JSK, mis käsitleb kuritegevusega seotud tulu, kuriteovahendite ja omandi konfiskeerimist (
ELT 2005, L 68, lk 49
), selleks et näha ette võimalus konfiskeerida kogu tulem, mis on kriminaaltulust saadud, sh kaudne tulu.
Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 49, ei soovinud liidu seadusandja direktiivi 2014/42 artikli 2 punktis 1 sõnaselgelt otsesele või kaudsele majanduslikule hüvele osutades võtta kasutusele kahte teineteisest sõltumatut mõistet. Nimelt, nagu tuleneb selle direktiivi põhjendusest 11, täpsustati selle direktiiviga „tulu“ mõistet nii, et see hõlmaks nii otseselt konkreetse kuriteoga saadud vara kui ka selle kõiki muundusi ning muud sellest varast saadud väärtust omavat tulemit.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlustest, et liikmesriigi õigusnormid näevad NK artikli 53 lõike 2 kohaselt ette „kuriteoga otseselt ja kaudselt saadud tulu“ konfiskeerimise. Lisaks täpsustab NK artikli 53 lõige 3, et „kaudne tulu“ tähendab „igasugust majanduslikku hüve, mis on saadud otsese tulu käsutamisest, samuti igasugust vara, mis on saadud otsese tulu osalise või täieliku muundamise tulemusel“.
Seega näib – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes ainsana on pädev tõlgendama riigisisest õigust –, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid näevad tõepoolest ette sellise majandusliku hüve konfiskeerimise, mis on kuriteoga kaudselt saadud direktiivi 2014/42 artikli 2 punkti 1 tähenduses.
Igal juhul, isegi kui eeldada, et see direktiiv on Bulgaaria õigusesse üle võetud ebatäielikult või ebaõigesti, ei saa Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt liikmesriik selleks, et jätta kohaldamata direktiiviga vastuolus olev riigisisese õiguse säte, tugineda sellele direktiivile kui sellisele eraõigusliku isiku vastu viimasele kohustuste tekitamiseks (vt selle kohta 8. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Subdelegación del Gobierno en Toledo (kohtuotsuse Zaizoune tagajärjed),
C‑568/19
,
EU:C:2020:807
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas tuleneb direktiivi 2014/42 artikli 2 punkti 1 sõnastusest, et selleks et majanduslikku hüve – olgu otsest või kaudset – saaks kvalifitseerida „tuluks“, peab see olema saadud kuriteoga.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlustest ühelt poolt, et puudutatud isikud mõisteti süüdi väga ohtliku narkootilise aine valdamise eest edasiandmise eesmärgil, kusjuures see kuritegu iseenesest ei olnud selline, mis tooks majanduslikku kasu. Teiselt poolt oli küll tõendeid selle kohta, et puudutatud isikud tegelesid narkootiliste ainete müügiga, kuid neid ei ole selles kuriteos ei süüdistatud ega süüdi mõistetud.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud kohtupraktikale asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma teise ja kolmanda küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/42 tuleb tõlgendada nii, et selles on ette nähtud üksnes sellise vara konfiskeerimine, mis kujutab endast selle kuriteoga saadud „majanduslikku hüve“, mille eest selle kuriteo toimepanija on süüdi mõistetud, või on sellega hõlmatud ka sellele toimepanijale kuuluva niisuguse vara konfiskeerimine, mille kohta on tõendeid, et see kujutab endast muude kuritegude tulemusena saadud majanduslikku hüve.
Direktiivi 2014/42 artikli 1 lõike 1 kohaselt kehtestatakse sellega miinimumeeskirjad muu hulgas vara konfiskeerimiseks kriminaalasjades.
Täpsemalt on selle direktiivi artiklite 4, 5 ja 6 kohaselt pandud liikmesriikidele kohustus näha selline konfiskeerimine ette kolmel juhul, mida tuleb analüüsida ükshaaval.
Esimesena, mis puudutab nimetatud direktiivi artikli 4 lõiget 1, siis paneb see liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed, mis võimaldavad tal osaliselt või täielikult muu hulgas konfiskeerida tulu, st kuritegudega – mille kohta on tehtud lõplik süüdimõistev otsus, mis võib olla ka tagaseljamenetluses tehtud otsus – otse või kaudselt saadud majanduslikku kasu.
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi selles sättes on nimetatud kuriteo eest lõplikku süüdimõistvat otsust, ei täpsusta see siiski, kas see kuritegu peab tingimata olema see, millega on saadud kõnealune tulu, või võib tegemist olla muu kuriteoga, mis võib olla seotud esimese kuriteoga.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 sisuliselt märkis, on direktiivi 2014/42 artikli 4 lõike 1 kohaldamisala paremini mõistetav siis, kui kõrvutada seda selle direktiivi artiklis 5 nimetatud konfiskeerimise juhtumiga ning samuti direktiivi põhjendusega 19.
Direktiivi 2014/42 artiklis 5 on sätestatud, et liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed, mis võimaldavad otseselt või kaudselt majanduslikku kasu tuua võivas kuriteos süüdi mõistetule kuuluva vara kas täielikult või osaliselt konfiskeerida, kui kohus on kohtuasja asjaoludele, sealhulgas konkreetsetele faktidele ja kättesaadavatele tõenditele tuginedes veendunud, et asjaomane vara on saadud kuriteo tulemusena.
Direktiivi põhjenduses 19 on märgitud, et selleks et tõhusalt võidelda organiseeritud kuritegevuse vastu, võib teatavates olukordades olla asjakohane, et süüdimõistva kohtuotsuse järel ei konfiskeerita mitte üksnes konkreetse kuriteoga seotud vara, vaid ka muu vara, mille puhul kohus leiab, et tegemist on muudest kuritegudest saadud tuluga. Sama põhjenduse kohaselt vastab see põhimõte „laiendatud konfiskeerimise“ mõistele nimetatud direktiivi artikli 5 tähenduses.
Seega tuleb asuda seisukohale, et artiklis 5 ette nähtud laiendatud konfiskeerimine hõlmab olukordi, kus sama direktiivi artiklit 4 ei saa kohaldada, kuna puudub seos asjasse puutuva varaeseme ja selle kuriteo vahel, mille kohta on tehtud lõplik süüdimõistev kohtuotsus.
Järelikult tuleb direktiivi 2014/42 artiklit 4 selle direktiivi artiklit 5 ja põhjendust 19 arvestades tõlgendada nii, et selle kohaldamiseks peab tulu, mille konfiskeerimist kavandatakse, olema saadud kuriteoga, mille eest selle toimepanija on lõpliku kohtuotsusega süüdi mõistetud.
Kuna käesoleval juhul – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 45 – ei saa kuritegu, mis seisneb väga ohtliku narkootilise aine valdamises selle edasiandmise eesmärgil ja mille eest on puudutatud isikud lõpliku kohtuotsusega süüdi mõistetud, iseenesest tuua majanduslikku kasu, siis ei saa järelikult rahasummad, mille konfiskeerimist nõutakse, olla saadud selle kuriteoga.
Sellest tuleneb, et selliste rahasummade konfiskeerimist ei ole silmas peetud direktiivi 2014/42 artikli 4 lõikes 1.
Teisena, mis puudutab direktiivi 2014/42 artiklit 5, siis kuna selles kasutatud mõiste „vara“ hõlmab direktiivi artikli 2 punkti 2 sõnastuse kohaselt „igasugust vara“ ja seega ka rahasummasid, siis tuleb märkida, et artikli 5 lõike 1 sõnastusest tulenevalt nõuab see säte, et vara konfiskeerimiseks oleks korraga täidetud kolm tingimust.
Esiteks peab vara omanik olema süüdi mõistetud „kuriteos“.
Sellega seoses on direktiivi 2014/42 artikli 5 lõikes 2 täpsustatud, et mõiste „kuritegu“ hõlmab lõike 2 punkti e kohaselt vähemalt kuritegu, mis on karistatav vastavalt selle direktiivi artiklis 3 osutatud kohaldatavale õigusaktile vabadusekaotusliku karistusega, mille ülemmäär on vähemalt neli aastat.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 29, on käesoleval juhul narkootilise aine valdamine selle edasiandmise eesmärgil kuritegu, mis on karistatav vastavalt raamotsuse 2004/757 artikli 2 lõike 1 punktile c, millele viitab direktiivi 2014/42 artikli 3 punkt g.
Lisaks, mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 60 nimetatud nõuet, et kuriteo eest ette nähtud vabadusekaotusliku karistuse ülemmäär peab olema vähemalt neli aastat, siis tuleb märkida, et nimetatud raamotsuse artikli 4 lõike 2 punkti b kohaselt on raamotsuse artikli 2 lõike 1 punktis c nimetatud kuriteo eest ette nähtud karistuse ülemmäär vähemalt viis aastat eelkõige juhul, kui kuritegu hõlmab uimasteid, mis tekitavad väga suurt kahju tervisele.
Eelotsusetaotlustest nähtub, et käesoleval juhul mõisteti puudutatud isikud süüdi väga ohtliku narkootilise aine valdamise eest, mis näib viitavat sellele, et nad mõisteti süüdi kuritegude eest, mis puudutavad raamotsuse 2004/757 artikli 4 lõike 2 punkti b tähenduses väga suurt kahju tervisele tekitavaid uimasteid, mistõttu näib, et nende poolt toime pandud kuritegu on tõepoolest karistatav vabadusekaotusliku karistusega, mille ülemmäär on vähemalt neli aastat.
Teiseks peab kuriteoga, mille eest isik on süüdi mõistetud, olema võimalik saada otseselt või kaudselt majanduslikku kasu.
Sellega seoses on direktiivi 2014/42 põhjenduses 20 märgitud, et kui liikmesriik teeb kindlaks, kas kuritegu võib tuua otseselt või kaudselt majanduslikku kasu, „võib ta võtta arvesse kuriteo toimepanemise meetodit, näiteks seda, kas kuritegu pandi toime organiseeritud kuritegevuse raames või kavatsusega saada kuritegevusest regulaarset tulu“. Sama põhjenduse teises lauses on aga täpsustatud, et kuriteo toimepanemise viisiga arvestamine „ei tohiks siiski üldiselt piirata võimalust kasutada laiendatud konfiskeerimist“.
Käesoleval juhul tuleb seega eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olev kuritegu, mis seisneb väga ohtliku narkootilise aine valdamises selle edasiandmise eesmärgil, võib otseselt või kaudselt tuua majanduslikku kasu, võttes vajaduse korral arvesse kuriteo toimepanemise viisi, sealhulgas asjaolu, et see pandi toime organiseeritud kuritegevuse raames või kavatsusega saada kuritegevusest regulaarset tulu.
Kolmandaks, nagu nähtub direktiivi 2014/42 põhjendusest 21, peab kohus kohtuasja asjaolude, sealhulgas konkreetsete faktiliste asjaolude ja olemasolevate tõendite põhjal olema igal juhul veendunud, et asjaomane vara on saadud kuriteo tulemusena. Sellega seoses võib eelotsusetaotluse esitanud kohus võtta muu hulgas arvesse – nagu on ette nähtud direktiivi 2014/42 artikli 5 lõikes 1 –, et asjasse puutuva vara väärtus ei ole proportsionaalne süüdimõistetu seadusliku sissetulekuga. Direktiivi 2014/42 artikli 8 lõike 8 sõnastuse kohaselt peab aga isikul olema reaalne võimalus vaidlustada juhtumi faktilised asjaolud, sealhulgas konkreetsed faktid ja olemasolevad tõendid, mille põhjal käsitatakse asjaomast vara kuritegelikul teel saadud varana.
Kolmandana, mis puudutab direktiivi 2014/42 artiklit 6, mis käsitleb kolmandalt isikult konfiskeerimist, siis selle kohaselt peavad liikmesriigid võtma vajalikud meetmed, et võimaldada tulu või muu tulule vastava väärtusega vara konfiskeerimist, mis otseselt või kaudselt on kahtlustatava või süüdistatava poolt üle antud kolmandale isikule, või mille kolmas isik omandas kahtlustatavalt või süüdistatavalt, vähemalt juhul, kui see kolmas isik teadis või oleks pidanud teadma, et üleandmise või omandamise eesmärk oli vältida konfiskeerimist.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2014/42 artiklis 6 ette nähtud konfiskeerimine eeldab, et tulu üleandmine kolmandale isikule või selle tulu omandamine kolmanda isiku poolt on kindlaks tehtud, ning samuti seda, et kolmas isik oli teadlik sellest, et nimetatud üleandmise või omandamise eesmärk kahtlustatava või süüdistatava jaoks oli vältida konfiskeerimist.
Eelotsusetaotlustes ei ole aga märgitud, et see on nii põhikohtuasjades, mistõttu direktiivi 2014/42 artikkel 6 ei näi olevat nendes kohtuasjades asjakohane.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2014/42 tuleb tõlgendada nii, et see ei näe ette üksnes sellise vara konfiskeerimist, mis kujutab endast selle kuriteoga saadud majanduslikku hüve, mille eest selle kuriteo toimepanija on süüdi mõistetud, vaid sellega on hõlmatud ka kõnealusele toimepanijale kuuluva niisuguse vara konfiskeerimine, mille osas asja menetlev liikmesriigi kohus on veendunud, et see on saadud muude kuritegude tulemusena, eeldusel, et järgitakse selle direktiivi artikli 8 lõikes 8 ette nähtud kaitsemeetmeid, ning tingimusel, et kuritegu, milles kõnealune toimepanija on süüdi mõistetud, kuulub selle direktiivi artikli 5 lõikes 2 loetletud kuritegude hulka, ning et see kuritegu saab otse või kaudselt tuua majanduslikku kasu selle direktiivi tähenduses.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigi tuludesse konfiskeerida vara, mis väidetakse kuuluvat muule isikule kui asjasse puutuva kuriteo toimepanija, ilma et sellel isikul oleks võimalik menetlusosalisena osaleda konfiskeerimise menetluses.
Olgu märgitud, et harta kohaldamisala liikmesriikide tegevuse puhul on määratletud selle artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt harta sätted on liikmesriikidele ette nähtud üksnes liidu õiguse kohaldamise korral (14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Okrazhna prokuratura – Haskovo ja Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlustest, et NK artikli 53 lõike 2 punkt b kehtestati karistusseadustiku muutmise ja täiendamise seadusega (zakon za izmenenie i dopalnenie na nakazatelnia kodeks) (
DV
nr 7, 22.1.2019) ning et selle seadusega kohaldati harta artikli 51 lõike 1 tähenduses Bulgaaria õiguses direktiivi 2014/42. Seega oli Bulgaaria seadusandja seda seadust vastu võttes kohustatud järgima harta artiklis 47 sätestatud põhiõigusi.
Harta artikli 47 esimese ja teise lõigu kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimustel õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus ja eelkõige õigus õiglasele asja arutamisele. Peale selle on neid harta artiklis 47 nimetatud põhiõigusi kinnitatud direktiivis 2014/42 endas, mille artikli 8 lõige 1 sätestab, et liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et kõigil isikutel, keda mõjutavad selles direktiivis sätestatud meetmed, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, et nad saaksid kaitsta oma õigusi.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2014/42 artikli 8 lõike 1 üldise sõnastuse tõttu kuuluvad isikute hulka, kellele liikmesriigid peavad tagama tõhusad õiguskaitsevahendid ja õiglase kohtumenetluse, nii need isikud, kes on süüdi mõistetud kuriteos, kui ka kolmandad isikud, kelle vara puudutab konfiskeerimisotsus (vt analoogia alusel 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Okrazhna prokuratura – Haskovo ja Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, punkt
).
See tõlgendus tuleneb ka direktiivi 2014/42 põhjendusest 33, mille kohaselt mõjutab see direktiiv oluliselt nii kahtlustatavate või süüdistatavate õigusi kui ka sellise kolmanda isiku õigusi, keda ei ole kohtu alla antud, kuid kes väidab end olevat asjaomase vara omanik. Selle põhjenduse kohaselt on seetõttu vaja sätestada spetsiaalsed kaitsemeetmed ja õiguskaitsevahendid, et tagada selliste isikute põhiõiguste kaitse kõnealuse direktiivi rakendamisel.
Direktiivi 2014/42 artiklist 8 tuleneb, et see direktiiv näeb ette mitu spetsiaalset kaitsemeedet, et tagada selliste kolmandate isikute põhiõiguste kaitse selle direktiivi rakendamisel.
Nende kaitsemeetmete seas on selle direktiivi artikli 8 lõikes 7 sätestatud kaitsemeede, mille kohaselt on isikul, kelle vara konfiskeerimisotsus mõjutab, õigus kasutada advokaati kogu konfiskeerimismenetluse vältel tulu ja kuriteovahendite kindlakstegemisel, et tema õigused oleksid kaitstud. Lisaks näeb see säte ette, et asjaomast isikut tuleb teavitada kõnealusest õigusest.
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punkte 76 ja 77 ning kuivõrd direktiivi 2014/42 artikli 8 lõige 7 viitab nii kuriteos süüdistatavale või süüdimõistetule kui ka üldisemalt isikutele, kelle vara on puudutatud, kohaldatakse seda sätet ka kolmandate isikute suhtes, kes väidavad end olevat selle vara omanikud, mille konfiskeerimist kavandatakse, ja kellel on selle direktiivi artikli 8 lõike 9 kohaselt õigus nõuda selle vara suhtes omandiõiguse tunnustamist, sealhulgas kõnealuse direktiivi artiklis 6 osutatud juhtudel.
Lisaks hõlmab õigus kasutada kogu konfiskeerimismenetluse ajal advokaati ilmselgelt selle kolmanda isiku õigust olla selles menetluses ära kuulatud, mis Euroopa Kohtu praktika kohaselt tagab õigustatud isikule võimaluse teha tegelikult ja tõhusalt teatavaks oma seisukoht (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, punkt
); seda kinnitab direktiivi 2014/42 põhjendus 33, mille kohaselt kuulub selle direktiivi rakendamisel kolmandate isikute põhiõiguste kaitse tagamiseks ette nähtud spetsiaalsete kaitsemeetmete ja õiguskaitsevahendite hulka kolmanda isiku – kes väidab end olevat asjaomase vara omanik – õigus olla ära kuulatud.
Direktiivi 2014/42 artikli 8 lõigetest 1, 7 ja 9 tuleneb seega, et kolmandat isikut, kes konfiskeerimismenetluses väidab või kelle puhul väidetakse, et ta on konfiskeeritava varaeseme omanik, tuleb teavitada tema õigusest osaleda selles menetluses menetlusosalisena ja tema õigusest olla ära kuulatud ning tal peab olema võimalik teostada neid õigusi ja panna maksma oma omandiõigus enne, kui tehakse selle varaeseme konfiskeerimisotsus.
Käesolevas asjas selgitas Bulgaaria valitsus Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades, et Bulgaaria õiguse kohaselt ei saa sellised kolmandad isikud, nagu on kõne all põhikohtuasjades, olla menetlusosalised isegi NPK artikli 306 lõike 1 punktis 1 ette nähtud konfiskeerimismenetluses. Bulgaaria valitsus märgib siiski, et Bulgaaria õigus annab igale kolmandale isikule, kes väidab, et tema omandiõigust on sellises menetluses rikutud, võimaluse esitada oma nõue tsiviilkohtule. Konkreetsemalt võib see kolmas isik esitada vindikatsioonihagi, mida reguleerib omandiseaduse (zakon za sobstvenostta) (
DV
nr 92, 16.11.1951) artikkel 108.
Tuleb aga tõdeda, et sellise hagi olemasolu Bulgaaria õiguses ei võimalda täita direktiivi 2014/42 artikli 8 lõigetest 1, 7 ja 9 tulenevat nõuet, nagu seda on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktis 82. Niisuguse hagiga võib kolmas isik parimal juhul ainult reageerida tema omandiõiguse võimalikule rikkumisele, mis tuleneb tema vara konfiskeerimise otsusest, mitte aga tugineda sellele õigusele, et hoida ära sellise otsuse tegemine.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2014/42 artikli 8 lõikeid 1, 7 ja 9 tuleb koostoimes harta artikliga 47 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigi tuludesse konfiskeerida vara, mis väidetakse kuuluvat muule isikule kui asjasse puutuva kuriteo toimepanija, ilma et sellel isikul oleks võimalik osaleda konfiskeerimise menetluses menetlusosalisena.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/42/EL kuriteovahendite ja kriminaaltulu arestimise ja konfiskeerimise kohta Euroopa Liidus tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub narkootilise aine valdamine selle edasiandmise eesmärgil, isegi kui kõik selle süüteo toimepanemisega seotud asjaolud on ühe liikmesriigi sisesed.

2.
Direktiivi 2014/42 tuleb tõlgendada nii, et see ei näe ette üksnes sellise vara konfiskeerimist, mis kujutab endast selle kuriteoga saadud majanduslikku hüve, mille eest selle kuriteo toimepanija on süüdi mõistetud, vaid sellega on hõlmatud ka kõnealusele toimepanijale kuuluva niisuguse vara konfiskeerimine, mille osas asja menetlev liikmesriigi kohus on veendunud, et see on saadud muude kuritegude tulemusena, eeldusel, et järgitakse selle direktiivi artikli 8 lõikes 8 ette nähtud kaitsemeetmeid, ning tingimusel, et kuritegu, milles kõnealune toimepanija on süüdi mõistetud, kuulub selle direktiivi artikli 5 lõikes 2 loetletud kuritegude hulka, ning et see kuritegu saab otse või kaudselt tuua majanduslikku kasu kõnealuse direktiivi tähenduses.

3.
Direktiivi 2014/42 artikli 8 lõikeid 1, 7 ja 9 tuleb koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad riigi tuludesse konfiskeerida vara, mis väidetakse kuuluvat muule isikule kui asjasse puutuva kuriteo toimepanija, ilma et sellel isikul oleks võimalik osaleda konfiskeerimise menetluses menetlusosalisena.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.