CELEX: 62015CJ0245
Eelotsusetaotlus
Maanteevedu
Sotsiaalõigusnormid
Erandid
Määrus (EÜ) nr 561/2006
Artikli 3 punkt a
Määrus (EÜ) nr 1073/2009
Artikli 2 punkt 3
Reisijatevedu liiniveol
Mõiste
Töötajate tasuta vedu töökohta ja tagasi, mida korraldab tööandjast ettevõtja sõidukiga, mis on tema omandis ja mida juhib tema töötaja

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määruse (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85 (
ELT 2006, L 102, lk 1
), artikli 3 punkti a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1073/2009 rahvusvahelisele bussiteenuste turule juurdepääsu käsitlevate ühiseeskirjade kohta ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 561/2006 (
ELT 2009, L 300
, 14.11.2009, lk 88; parandus,
ELT 2015, L 272, lk 15
) artikli 2 punkti 3.
Taotlus on esitatud SC Casa Noastră SA ja Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR) (transpordiministeerium – Riiklik maanteetranspordi inspektsioon (ISCTR), Rumeenia) vahelises kohtuvaidluses rahatrahvi üle, mille ISCTR määras Casa Noastră töötajale puhke- ja sõiduaja mittejärgimise eest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 561/2006
Määruse nr 561/2006 artikli 2 lõike 1 punkt b sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse autoveo korral, mille puhul on tegemist:
[…]
b)
reisijateveoks kasutatavate sõidukitega, mis on ehitatud või alaliselt ümberkohandatud rohkem kui üheksa inimese veoks, juht kaasa arvatud, ning on selleks otstarbeks ette nähtud.“
Sama määruse artikli 3 punkt a näeb ette:
„Käesolevat määrust ei kohaldata vedude korral, mille puhul on tegemist:
a)
sõidukitega, mida kasutatakse regulaarseks reisijateveoks, kui liini pikkus ei ületa 50 km“.
Kõnealuse määruse artikli 4 punkt n sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
n)
regulaarne reisijatevedu – siseriiklik ja rahvusvaheline vedu vastavalt nõukogu 16. märtsi 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 684/92 bussidega toimuva rahvusvahelise reisijateveo ühiseeskirjade kohta artiklis 2 sätestatud mõistele [(
EÜT 1992, L 74, lk 1
, ELT eriväljaanne 06/01 lk 306)].
Määrus nr 684/92
Nõukogu 20. novembri 2006. aasta määruse (EMÜ) nr 684/92, mida on muudetud määrusega nr 1791/2006 (
ELT 2006, L 363, lk 1
), (edaspidi „määrus nr 684/92“) artikli 2 punkt 1 sätestab:
„1. Regulaarvedu
1.1.
Regulaarvedu on reisijate vedu kindlate vaheaegade järel kindlaksmääratud marsruudil, kusjuures reisijad võetakse peale ja lastakse välja varem kindlaksmääratud peatustes. Regulaarvedusid võivad kasutada kõik ja vajaduse korral võib sellega kaasneda kohustuslik ettetellimine.
Regulaarveo olemust ei mõjuta asjaolu, et selle toimimistingimusi võib muuta.
1.2.
Mis tahes vedaja korraldatav teatavate reisijaterühmade regulaarvedu, millest muud reisijad on välja arvatud, loetakse regulaarveoks, kui see toimub vastavalt punktile 1.1. Niisugust teenust nimetatakse “regulaarseks eriveoks“..
Regulaarsete erivedude alla kuuluvad:
a)
töötajate vedu kodust tööle ja tagasi;
b)
õpilaste ja üliõpilaste vedu õppeasutusse ja tagasi;
c)
sõdurite ja nende perekondade vedu päritoluriigist teenistuskohta ja tagasi.
Regulaarse eriveo olemust ei mõjuta asjaolu, et seda võib muuta vastavalt selle kasutajate vajadustele.
[…]“
Määrus nr 1073/2009
Määrus nr 684/92 tunnistati kehtetuks määruse nr 1073/2009 artikliga 30. Selle artikli alusel käsitatakse viiteid kehtetuks tunnistatud määrusele viidetena määrusele nr 1073/2009 ja neid loetakse vastavalt selle määruse III lisas esitatud vastavustabelile. Kehtetuks tunnistamise tagajärjel vastavad määruse nr 684/92 artikli 2 punktile 1.1 määruse nr 1073/2009 artikli 2 punkt 2 ja artikli 5 lõige 1 ning määruse nr 684/92 artikli 2 punktile 1.2 määruse nr 1073/2009 artikli 2 punkt 3 ja artikli 5 lõige 2.
Määruse (EÜ) nr 1073/2009 artikkel 2 sisaldab järgmisi mõisteid:
„[…]
2.
„liinivedu“ – sõitjate vedu kindlate vaheaegade järel kindlaksmääratud marsruudil, kusjuures sõitjad võetakse peale ja pannakse maha varem kindlaks määratud peatustes;
3.
„eriotstarbeline liinivedu“ – mis tahes vedaja korraldatav teatavate sõitjaterühmade liinivedu, millest muud sõitjad on välja arvatud;
[…]
5.
„oma kulul toimuvad veod“ – veod, mida teevad füüsilised või juriidilised isikud mittekaubanduslikel ja mittetulunduslikel eesmärkidel, kus:
—
veod on sellele füüsilisele või juriidilisele isikule ainult kõrvaltegevus;
—
kasutatavad sõidukid kuuluvad nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule või ta on need omandanud järelmaksuga või neid kasutatakse pikaajalise liisinglepingu alusel ja neid juhivad füüsilise või juriidilise isiku töötaja või kõnealune füüsiline isik või tema poolt tööle võetud isik või ettevõtja poolt töölevõetud või lepingulise kohustuse alusel ettevõtte käsutusse antud töötajad;
[…]“
Sama määruse artiklis 3 „Teenuste osutamise vabadus“ on sätestatud:
„1   Artiklis 1 osutatud rendi või tasu eest tegutsevad vedajad võivad käesoleva määruse kohaselt pakkuda bussiga tehtavaid liinivedusid, sealhulgas eriotstarbelisi liinivedusid või juhuvedusid, ilma diskrimineerimiseta kodakondsuse või registreeritud asukoha alusel, kui:
a)
neil on asukohaliikmesriigi luba tegeleda bussivedudega kas liinivedude, sealhulgas eriotstarbeliste liinivedude või juhuvedude vormis vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatud turulepääsu tingimustele;
[…]
2.   Artiklis 1 osutatud oma kulul toimuvate vedude tegijad võivad pakkuda vastavalt artikli 5 lõikele 5 veoteenuseid, ilma diskrimineerimiseta kodakondsuse või registreeritud asukoha alusel, kui:
a)
neil on asukohaliikmesriigi luba tegeleda bussivedudega vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatud turulepääsu tingimustele […]
[…]“
Nimetatud määruse artikkel 5 „Turulepääs“ sätestab:
„1   Liinivedusid võivad kasutada kõik ja vajaduse korral võib sellega kaasneda kohustuslik ettetellimine.
Nimetatud teenuste osutamiseks on nõutav III peatüki sätetele vastav luba.
Liinivedudeks liikmesriigist kolmandasse riiki ja vastupidi on nõutav luba vastavalt kahepoolsele lepingule liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel ning vajaduse korral transiitliikmesriigi vahel, kuni ei ole sõlmitud vajalikku lepingut ühenduse ja asjaomase kolmanda riigi vahel.
Liiniveo olemust ei mõjuta asjaolu, et selle tingimusi võib muuta.
Liinivedude puhul toimuvate paralleelvedude või ajutiste vedude korraldamisel, mis pakuksid teenust samale tarbijaskonnale kui liiniveod, kohaldatakse teatavate peatuste vahelejätmise ja täiendavates peatustes peatumise suhtes samu eeskirju kui olemasolevate liinivedude puhul.
2.   Regulaarsete erivedude alla kuuluvad:
a)
töötajate vedu kodust tööle ja tagasi;
b)
õpilaste ja üliõpilaste vedu õppeasutusse ja tagasi;
Regulaarse eriveo olemust ei mõjuta asjaolu, et seda võib muuta vastavalt selle kasutajate vajadustele.
Eriotstarbelisteks liinivedudeks ei ole vastavalt III peatükile luba vaja, kui korraldaja ja vedaja on sõlminud nende vedude kohta lepingu.
[…]
5.   Oma kulul toimuvate autovedude suhtes kehtib vabastus igasugustest loasüsteemidest ja nende puhul kasutatakse sertifikaatide süsteemi.
Sertifikaate annab välja selle liikmesriigi pädev asutus, kus sõiduk on registreeritud, ja need kehtivad kogu reisi ajal, kaasa arvatud transiidi korral.
[…]“
Rumeenia õigus
Valitsuse määruse nr 27/2011 maanteetranspordi kohta (Ordonanța Guvernului nr 27/2011 privind transporturile rutiere) (edaspidi „valitsuse määrus nr 27/2011“) põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni artikkel 3 näeb ette, et „oma kulul toimuvad veod on veod, mida teostavad füüsilised või juriidilised isikud mittekaubanduslikel ja mittetulunduslikel eesmärkidel järgides määruse nr 1073/2009 artikli 2 punktis 5 ette nähtud tingimusi.“
Sama määruse artikli 4 I osa lõige 2 sätestab maanteevedude klassifikatsiooni kohta:
„2)   klassifikatsioon lähtuvalt majandustegevuse laadist:
a)
tasu eest toimuvad veod;
b)
oma kulul toimuvad veod;
Transpordiministri määruse nr 980/2011, millega kehtestatakse metoodilised juhised valitsuse määruse nr 27/2011 maanteetranspordi kohta maanteetranspordi korraldamist ja teostamist ja nendega seotud tegevusi käsitlevate sätete kohaldamiseks (Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere) põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni lisa artikkel 52 näeb ette, et liiniveod, eriotstarbelised liiniveod ja juhuveod toimuvad tasu eest.
Sama määruse lisa artikli 54 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Maakondadevahelist tasulist reisijatevedu liiniveol võib teostada ainult maanteeveoettevõtja, kellel on selle marsruudi kohta veokavas ette nähtud liiniluba.
2.   Liiniluba on kehtiv kui sellega on kaasas sõiduplaan kogu veo ajal ja ainult siis kui väljumine lähtekohast algas sõiduplaanis ette nähtud päeval ja kellaajal.“
Selle lisa artiklis 80 on sätestatud:
„1.   Oma kulul toimuvaid vedusid teostavad maanteeveo-ettevõtjad üksnes bussiga, milles on kogu veo jooksul kaasas oma kulul toimuvale veole vastava sertifikaadi ärakiri ja veodokument.
2.   Lõike 1 mõistes tähendab veodokument ettevõtja seadusliku esindaja alla kirjutatud ja pitseriga varustatud nimekirja, mis sisaldab veetavate isikute nimesid.“
Sama määruse artikli 81 punkt a näeb ette:
„Lisaks veodokumendile peavad oma kulul toimuval inimeste veol bussis kaasas olema:
a)
kehtiv töötõend, mis tõendab, et juht töötab oma kulul tegutseva maanteeveo ettevõtja juures“.
Valitsuse määruse nr 37/2007 millega määratletakse sõidukijuhtide sõiduaegade, vaheaegade ja puhkeperioodide pikkuse ja nende tegevuse salvestamise seadmete kasutamise eeskirjade kohaldamise raamistik (Ordonanţa Guvernului nr 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora), (edaspidi valitsuse määrus nr 37/2007) artikli 8 lõige 1 sätestab:
„1)   Järgmised asjaolud kujutavad endast Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 561/2006 ja määruse (EMÜ) nr 3821/85 ning olenevalt olukorrast „Rahvusvahelisel maanteeveol töötava sõiduki meeskonna tööaja Euroopa kokkuleppe (AETR)“ väga raskeid rikkumisi ning need on väärteod, kui neid karistusõiguse kohaselt ei loeta kuritegudeks:
1.
ööpäevase sõiduaja või maksimaalse ööpäevase sõiduaja ületamine enam kui kahe tunni võrra;
[…]
6.
minimaalse ööpäevase puhkperioodi järgimata jätmine, nii et see on lühenenud vähemalt kahe tunni võrra“.
Valitsuse määruse nr 37/2007 artiklis 9 on sätestatud:
„1.   Artiklis 8 sätestatud väärtegude eest karistatakse järgmiste karistustega:
[…]
c)
trahv 4000–8000 Rumeenia leud – kohaldatav sõidukijuhi suhtes asjaolude puhul, mis on nimetatud lõike 1 punktides 15, 16, 18–20, 22–26, 28–30, 36 ja 38, ning kohaldatav maanteeveoettevõtja suhtes lõike 1 punktides 1–11, 31 ja 32 nimetatud asjaolude puhul.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Casa Noastră on ettevõtja, kes tegeleb PVC-st detailide tootmise ja turustamisega, tal on tootmisrajatised Pieleștis, ligikaudu 13 km kaugusel Craiovast (Rumeenia).
Ettevõtja kindlustab oma töötajate töökohale ja tagasi vedamise kolme 44-kohalise bussi ja kahe 20-kohalise mikrobussiga, mille omanik ta on. Selleks on ta võtnud alaliselt tööle viis sõidukijuhti.
Töötajad töötavad kolmes vahetuses, nii et nende edasi-tagasi vedu toimub igal tööpäeval kolm korda. Üks sellega seoses läbitavatest teekondadest on edasi-tagasi marsruut Pielești (Rumeenia) ja Braneți (Rumeenia) vahel; nende kahe koha vaheline kaugus on 21 km.
ISCTR inspektor kontrollis 26. novembril 2014 sellel marsruudil ühte selle ettevõtja sõidukijuhti. Kontrollimisel pidi juht esitama oma sõidumeeriku andmed, millest ilmnes, et puhke- ja sõiduaja kestusest ei ole kinni peetud. Casa Noastră pidanuks seega maksma määruse nr 37/2007 artikli 8 lõike 1 punktide 1 ja 6 alusel rahatrahvi ööpäevase sõiduaja, täpsemalt maksimaalse ööpäevase sõiduaja ületamise eest nagu ka minimaalse ööpäevase puhkperioodi järgimata jätmise eest.
Casa Noastră vaidlustas selle karistuse kinnitades eelkõige, et ta teostas inimeste vedu maanteel, mis vastab eriotstarbelise liiniveo kategooriale, milleks on tööandja korraldatud töötajate vedu kodust tööle ja tagasi vähem kui 50 km pikkusel marsruudil, ja et järelikult tuleb kohaldada määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandit.
ISCTR kinnitas, et Casa Noastră teostas inimeste vedu maanteel oma kulul, sest seda vedu teostati mittetulunduslikel ja mittekaubanduslikel eesmärkidel, samas kui inimeste vedu eriotstarbelisel liiniveol on tasuline ja eeldab muudest siseriiklike õigusaktidega seatud tingimustest kinnipidamist. Seepärast ei kuulunud kõnealune vedu ISCTR-i arvates määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi alla.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates peab analüüsima ettevõtjate seaduslikku võimalust korraldada nende endi töötajate vedu töökohta ja tagasi ning küsimust, kuivõrd on töötaja vedamise vältel reisija, kelle jaoks teostatakse eriotstarbelist liinivedu, võttes arvesse asjaolu, et Casa Noastră ei võta nimetatud veo eest mingit tasu.
Neil asjaoludel otsustas Judecătoria Balş – Judeţul Olt (Balşi esimese astme kohus – Olti maakond, Rumeenia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Mil määral võib määruse nr 1073/2009 artikli 2 punktis 3 kasutatud sõnastust „mis tahes vedaja“ tõlgendada nii, et ettevõtja võib korraldada liinivedu selleks, et vedada omaenda töötajaid töökohale ja tagasi?
2.
Mil määral võib määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a kasutatud sõnastust „regulaarseks reisijateveoks, kui liini pikkus ei ületa 50 km“ tõlgendada nii, et see kehtib töötajate suhtes seoses nende liikumisega oma töökohale või tagasi?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kahe küsimusega, mida on kohane käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt saada vastust küsimusele, kas tööandja korraldatud töötajate vedu kodust tööle ja tagasi, kui liini pikkus ei ületa 50 km, kuulub määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalasse, mille kohaselt sama määrust sellisele veoteenusele ei kohaldata.
Siinjuures on oluline meelde tuletada, et määruse nr 561/2006 17. põhjenduse ja artikli 1 kohaselt on määruse eesmärk ühtlustada konkurentsitingimusi maismaatranspordi liikide vahel, eriti maanteeveosektori osas ning parandada selle sektori töötajate töötingimusi ja liiklusohutust, kusjuures need eesmärgid kajastuvad kohustuses varustada maanteeveo sõidukid nõuetekohase sõidumeerikuga, mis võimaldaks kontrollida, kas juhid on sõidu- ja puhkeaegadest kinni pidanud (vt eelkõige kohtuotsused, 3.10.2013, Lundberg,
C‑317/12
,
EU:C:2013:631
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika ning 19.10.2016, EL-EM-2001,
C‑501/14
,
EU:C:2016:777
, punkt
).
Vastavalt määruse nr 561/2006 artikli 3 punktile a ei kohaldata seda määrust vedude korral, mille puhul on tegemist sõidukitega, mida kasutatakse regulaarseks reisijateveoks, kui liini pikkus ei ületa 50 km.
Sama määruse artikli 4 punkti n tähenduses on regulaarne reisijatevedu siseriiklik ja rahvusvaheline vedu vastavalt nõukogu 16. märtsi 1992. aasta määruse nr 684/92 artikli 2 punktis 1 määratletud mõistele.
Euroopa Kohus on sellega seoses täpsustanud, et nimetatud artikli 2 punkt 1 näeb ette kaks sellise teenuse kategooriat, tehes vahet liinivedude ja eriotstarbeliste liinivedude vahel. Esimesena nimetatud veod, mis on kõigile kättesaadavad, tagavad reisijate veo kindlate vaheaegade järel kindlaksmääratud marsruudil, kusjuures reisijad võetakse peale ja lastakse välja varem kindlaks määratud peatustes. Teisena nimetatud vedusid teostatakse samadel tingimustel, kuid üksnes teatava kategooria reisijate jaoks (kohtuotsus 30.4.1998, Clarke & Sons ja Ferne,
C‑47/97
,
EU:C:1998:185
, punkt
) s.o töötajate vedu kodust tööle ja tagasi, õpilaste ja üliõpilaste vedu elukoha ja õppeasutuse vahel; sõjaväelaste ja nende perekondade vedu päritoluriigist teenistuskohta ja tagasi.
Siit järeldub, et eriotstarbelised liiniveod kujutavad endast liinivedude erikategooriat, ainus erinevus nende kahe kategooria vahel seisneb asjaolus, et eriotstarbelised liiniveod on suunatud kindlaks määratud isikute rühmade veole, arvates välja muud reisijad, samas kui liiniveod on piiramatult kättesaadavad kõigile reisijatele. Kuid seoses määruse nr 561/2006 eesmärkidega, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 28, ei ole määruse kohaldamisel või kohaldamata jätmisel määravaks kriteeriumiks, millist inimeste rühma veetakse.
Võttes arvesse nii määruse nr 684/92 ülesehitust kui ka eriotstarbeliste vedude mõiste määratlust ilmneb, et liidu seadusandja kavatsus on olnud välistada määruse nr 561/2006 kohaldamisalast nii liiniveod kui ka eriotstarbelised liiniveod juhul kui asjaomase liini pikkus ei ole üle 50 km.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et määrus nr 684/92 on asendatud määrusega nr 1073/2009, mis eristab liinivedusid ja eriotstarbelisi liinivedusid. Nende mõistete määratlus jääb sisuliselt muutmatuks, millest tuleneb, et eriotstarbelised liiniveod määratletakse alati liinivedude erikategooriana.
Lisaks on töötajate vedu kodust tööle ja tagasi selgelt reguleeritud määruse nr 1073/2009 artikli 5 lõike 2 punktis a kui üks eriotstarbeliste liinivedude vorm. Määrusel nr 684/92 tuginev põhjendus on järelikult
mutatis mutandis
kohaldatav määrusele nr 1073/2009.
Sellest järeldub, et määrus nr 1073/2009 ei muutnud määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisala ja see erand kohaldub nii liinivedudele kui eriotstarbelistele liinivedudele juhul kui asjaomase liini pikkus ei ületa 50 km.
Teiseks on kohane meenutada, et määrus nr 1073/2009 sisaldab artikli 2 punktis 5, nagu määrus nr 684/1992 artikli 2 punktis 4, oma kulul korraldatava veo definitsiooni, mille kohaselt see puudutab vedusid, mida tehakse mittekaubanduslikel ja mittetulunduslikel eesmärkidel, esiteks tingimusel, et veod on sellele füüsilisele või juriidilisele isikule ainult kõrvaltegevus. Teiseks näeb see säte ette, et sõidukid peavad kuuluma nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule olles omandatud järelmaksuga või olema kasutuses pikaajalise liisinglepingu alusel, ja neid peavad juhtima füüsilise või juriidilise isiku töötaja või kõnealune füüsiline isik või tema poolt tööle võetud isik või ettevõtja poolt töölevõetud või lepingulise kohustuse alusel ettevõtte käsutusse antud töötajad.
Praegusel juhul tuleb sedastada, et esiteks vastab põhikohtuasjas käsitletava juhtumi puhul vedu ilmselt eriotstarbeliseks liiniveoks liigitamiseks nõutavatele tingimustele.
Nimetatud veod toimuvad igal tööpäeval kolm korda edasi-tagasi veona vastavalt Casa Noastră kolmele igapäevasele töökohale. Võttes arvesse kohtu käsutuses olevaid dokumente, toimub selle ettevõtja töötajate vedu kodust tööle ja tagasi Pielesti ja Braneti vahel, kõnealune marsruut on määruse nr 1073/2009 artikli 2 punkti 2 tähenduses kindlaks määratud, töötajad võetakse peale ja viiakse eelnevalt kindlaks määratud kohta. Lisaks on põhikohtuasjas käsitletav teenus suunatud ainult teatava kindla kategooria reisijatele, praegusel juhul selle ettevõtja töötajatele, välistades muud reisijad.
Teiseks vastab põhikohtuasjas käsitletav vedu ka määruse nr 1073/2009 artikli 2 punkti 5 fikseeritud oma kulul toimuva veo nõuetele.
Vastavalt samadele dokumentidele, ei osutata Casa Noastră töötajatele veoteenust tulunduslikel ega kaubanduslikel eesmärkidel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab veel, et osutatud teenuse eest ei võeta mingit tasu. Pealgi ei ole selle äriühingu põhitegevus mitte inimeste vedu, vaid PVC-st detailide tootmine ja turustamine; töötajate vedu on tema jaoks üksnes kõrvaltegevus. Lõpuks on Casa Noastră kasutatavate sõidukite omanik, mida pealegi juhivad sama ettevõtja töötajad.
Nagu nenditud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 36, kohaldub määruse nr 561/2006 artikli 3 punkt a liinivedudele, kaasa arvatud eriotstarbelistele liinivedudele. Järelikult ei ole see erand suunatud
a priori
oma kulul toimuvatele vedudele.
Tuleb tõdeda, et liinivedude kategooria, mis hõlmab eriotstarbelised liiniveod, ja oma kulul toimuvad veod ei välista vastastikku teineteist. Vedu oma kulul võib toimuda eriotstarbelise liiniveo või juhuveo vormis, millest viimati mainitu on defineeritud määruse nr 1073/2009 artikli 2 punktis 4 kui vedu, mis liinivedude, sealhulgas eriotstarbeliste liinivedude mõiste alla ei kuulu ja mille põhiline eripära on see, et veetakse kliendi või vedaja enda algatusel kokku pandud sõitjaterühmi.
Siinjuures on kohane märkida, et määruste nr 561/2006 ega 1073/2009 sõnastuses ei räägi miski selle tõlgenduse vastu. Põhimõtteliselt, nagu väidab Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades, võib veoteenust liigitada kahte kategooriasse, ehk esiteks kolmandatele isikutele osutatav teenus ja teiseks oma kulul osutatav teenus.
Esimene nendest kahest kategooriast võib esineda mitmes vormis ehk liiniveo, eriotstarbelise liiniveo ja juhuveo vormis.
Oma kulul osutatav teenus võib samuti esineda eriotstarbelise liiniveo või juhuveo vormis, kui see vastab määruse nr 1073/2009 tingimustele. Sellest on seevastu välistatud liiniveod, mis definitsiooni kohaselt on kõigi reisijate kasutuses.
Seda tõlgendust toetab asjaolu, et nii määruse nr 684/92 kui määruse nr 1073/2009 kohaldamisalasse kuuluvad nii eriotstarbelised liiniveod kui ka, nagu juba mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 35, töötajate vedu kodust tööle ja tagasi. Lisaks täpsustab definitsioon määruse nr 684/92 artikli 2 punktis 1.2, et need teenused tagavad kindlaks määratud reisijate veo olenemata sellest, kes on korraldaja.
Pealegi kinnitab sellist tõlgendust ka asjaolu, et oma kulul toimuvad veod on määruses nr 1073/2009, mis kehtestas rahvusvahelisele bussiteenuste turule juurdepääsu käsitlevad ühiseeskirjad, allutatud üldiselt leebematele eeskirjadele kui need eeskirjad, mida kohaldatakse liinivedudele, kaasa arvatud eriotstarbelistele liinivedudele. Viimati nimetatuid saab teostada üksnes loa alusel, samas kui oma kulul toimuvatele vedudele kehtib ainult sertifikaadisüsteem ja need on loanõudest vabastatud. Järelikult ei ole vaja omandada sertifikaati iga veoteenuse osutamiseks, sest oma kulul teostatava veo sertifikaat katab kõik teenuse osutamise tingimused, ilma et oleks vaja identifitseerida konkreetselt osutatava veoteenuse kategooriat.
Ainus erinevus kolmandate isikute eriotstarbelise liiniveo ja sama teenuse vahel, kui seda osutatakse oma kulul toimuva veona, seisneb järelikult selles, kes on teenuse korraldaja. Kuid see erinevus ei saa õigustada oma kulul toimuva eriotstarbelise liiniveo väljaarvamist määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalast.
See tõlgendus ei kahjusta määrusega nr 561/2006 taotletavaid eesmärke. Nagu juba mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 28, on määruse nr 561/2006 eesmärk ühtlustada konkurentsitingimusi maismaatranspordi liikide vahel, eriti maanteeveosektori osas, ning parandada selle sektori töötajate töötingimusi ja liiklusohutust. Oma kulul toimuvad eriotstarbelised liiniveod ei kujuta endast kahjustavat ebaausat konkurentsi kolmandatele isikutele pakutavate muude veoliikide suhtes, sest neid vedusid saavad kasutada üksnes teenust pakkuva ettevõtja töötajad. Pealegi, mis puutub maanteeveosektori töötajate töötingimuste ja liiklusohutuse parandamisse, siis miski ei õigusta vahetegemist kolmandatele isikutele eriotstarbelisi alla 50 km teekonna pikkusega liinivedusid teostava sõidukijuhi ja sama pikkusega teekonnal oma kulul toimuvaid eriotstarbelisi liinivedusid teostava sõidukijuhi vahel.
Eeltoodud kaalutluste kogumist tuleneb, et määruse nr 561/2006 artikli 3 punkti a ning määruse 1073/2009 artikli 2 punkti 3 tuleb tõlgendada nii et tööandja korraldatud töötajate vedu kodust tööle ja tagasi, kui liini pikkus ei ületa 50 km, kuulub määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalasse, mille kohaselt sama määrust sellisele veoteenusele ei kohaldata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2006. aasta määrust (EÜ) nr 561/2006, mis käsitleb teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamist ja millega muudetakse nõukogu määrusi (EMÜ) nr 3821/85 ja (EÜ) nr 2135/98 ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 3820/85, artikli 3 punkti a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1073/2009 rahvusvahelisele bussiteenuste turule juurdepääsu käsitlevate ühiseeskirjade kohta ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 561/2006, artikli 2 punkti 3 tuleb tõlgendada nii, et tööandja korraldatud töötajate vedu kodust tööle ja tagasi, kui liini pikkus ei ületa 50 km, kuulub määruse nr 561/2006 artikli 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamisalasse, mille kohaselt sama määrust sellisele veoteenusele ei kohaldata.

Allkirjad
(
)	* Kohtumenetluse keel: rumeenia.