CELEX: 62021CJ0036
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Bendra žemės ūkio politika
Reglamentas (ES) Nr. 1307/2013
Tiesioginės paramos schemos
Bendrosios taisyklės
30 straipsnio 6 dalis ir 50 straipsnio 2 dalis
Paraiška dėl teisių į išmokas iš nacionalinio rezervo jauniesiems ūkininkams paskirstymo
Nacionalinė administracinė institucija, pateikusi klaidingą informaciją apie asmens priskyrimą prie „jaunojo ūkininko“ kategorijos
Teisėtų lūkesčių apsaugos principas
Ieškinys dėl žalos atlyginimo, grindžiamas nacionalinėje teisėje įtvirtinto teisėtų lūkesčių apsaugos principo nesilaikymu

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl bendrųjų Sąjungos teisės principų, visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principo, išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Sense Visuele Communicatie en Handel vof
, veikiančios ir
De Scharrelderij
vardu, (toliau –
Sense
) ir
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
(Žemės ūkio, gamtos apsaugos ir maisto produktų kokybės ministrė, Nyderlandai) (toliau – ministrė) ginčą dėl žalos, tariamai patirtos dėl klaidingos informacijos, kurią bendrijai
Sense
pateikė
Rijksdienst voor Ondernemend Nederland
(Nyderlandų valstybinė įmonių agentūra) (toliau – RVO) dėl 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1307/2013, kuriuo nustatomos pagal bendros žemės ūkio politikos paramos sistemas ūkininkams skiriamų tiesioginių išmokų taisyklės ir panaikinami Tarybos reglamentas (EB) Nr. 637/2008 ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 73/2009 (
OL 2013 L 347, p. 608
), nuostatų taikymo, atlyginimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Reglamento Nr. 1307/2013 30 straipsnio 1, 4, 6 ir 11 dalyse nustatyta:
„1.   Kiekviena valstybė narė sudaro nacionalinį rezervą. Tuo tikslu valstybės narės pirmaisiais bazinės išmokos sistemos įgyvendinimo metais bazinės išmokos sistemos viršutinei ribai nacionaliniu lygiu taiko linijinį procentinės dalies sumažinimą.
<…>
4.   Valstybės narės teises į išmokas iš savo nacionalinių arba regioninių rezervų paskirsto remdamosi objektyviais kriterijais ir tokiu būdu, kad būtų užtikrintos vienodos sąlygos ūkininkams ir išvengta rinkos bei konkurencijos iškraipymų.
<…>
6.   Valstybės narės savo nacionalinį arba regioninius rezervus naudoja siekdamos teises į išmokas pirmiausia paskirstyti jauniesiems ūkininkams ir žemės ūkio veiklą pradedantiems ūkininkams.
<…>
11.   Šiame straipsnyje vartojamų terminų apibrėžtys:
a)
jaunieji ūkininkai – ūkininkai, kurie atitinka 50 straipsnio 2 dalyje, o atitinkamais atvejais – 50 straipsnio 3 ir 11 dalyse nustatytas sąlygas;
<…>“
Šio reglamento 50 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Šiame skyriuje „jaunieji ūkininkai“ – tai fiziniai asmenys:
a)
kurie žemės ūkio valdą kaip valdos valdytojai kuria pirmą kartą arba kurie tokią valdą jau įkūrė per penkerius metus iki pirmosios paraiškos pagal bazinės išmokos sistemą arba vienkartinės išmokos už plotus sistemą pateikimo dienos, kaip nurodyta [2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos] [R]eglamento (ES) Nr. 1306/2013 [dėl bendros žemės ūkio politikos finansavimo, valdymo ir stebėsenos, kuriuo panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 352/78, (EB) Nr. 165/94, (EB) Nr. 2799/98, (EB) Nr. 814/2000, (EB) Nr. 1290/2005 ir (EB) Nr. 485/2008 (
OL L 347, 2013, p. 549
)] 72 straipsnio 1 dalyje, ir
b)
kurie a punkte nurodytos paraiškos teikimo metais yra ne vyresni nei 40 metų amžiaus.“
Nyderlandų teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Uitvoeringsregeling rechtstreekse betalingen GLB
(Ministerijos dekretas dėl BŽŪP įgyvendinimo, kiek tai susiję su tiesioginėmis išmokomis ir kompleksine parama) 2.1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ministras, gavęs paraišką, suteikia ūkininkui teises į išmokas pagal <…> [Reglamento Nr. 1307/2013] 30 straipsnio 4 dalį.
2.   Ministras skiria tokias tiesiogines išmokas:
a.
pagal bazinės išmokos sistemą, remiantis [Reglamento Nr. 1307/2013] 32 straipsniu;
b.
išmoką už klimatui ir aplinkai naudingą žemės ūkio praktiką;
c.
išmoką jauniesiems ūkininkams;
<…>“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos šio ministerijos dekreto 4.2 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„1.   Ūkininkas, prašantis tiesioginių išmokų, kaip nurodyta 2.1 straipsnio 2 dalyje, teisių į išmokas pateikimo, įgyvendinimo ir išmokų pareikalavimo tikslais naudojasi bendra paraiška.
<…>
3.   Išskyrus atvejus, kai taikoma [2014 m. kovo 11 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) Nr. 640/2014, kuriuo papildomos Reglamento [Nr. 1306/2013] nuostatos dėl integruotos administravimo ir kontrolės sistemos ir dėl išmokų neskyrimo arba atšaukimo sąlygų bei administracinių nuobaudų, taikomų tiesioginėms išmokoms, paramai kaimo plėtrai ir kompleksinei paramai (
OL L 181, 2014, p. 48
)], 12 straipsnio pirma pastraipa, bendroji paraiška ministrui pateikiama laikotarpiu [imtinai] nuo kovo 1 d. iki gegužės 15 d.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Sense
yra tikroji ūkinė bendrija, kurią sudaro du nariai – A ir B – ir kuri nuo 2017 m. valdo penimų kiaulių ūkį. 2018 m. sausio 21 d. A suėjo 41 metai.
Sense
kreipėsi į RVO, įstaigą, atsakingą už bendros žemės ūkio politikos įgyvendinimą Nyderlanduose, dėl galimybės gauti teises į išmokas iš
Nationale reserve voor jonge landbouwers
(nacionalinis rezervas jauniesiems ūkininkams, Nyderlandai) (toliau – nacionalinis rezervas). Per pokalbius telefonu, vykusius 2018 m. kovo 15 d., 2018 m. balandžio 5 d. ir 2019 m. sausio 9 d., RVO darbuotojai nurodė A, kad jai gali būti suteiktos teisės į išmokas iš šio nacionalinio rezervo, nes 2018 m. tam tikru metu A buvo jaunesnė nei 41 metų amžiaus. Ši informacija buvo patvirtinta 2019 m. sausio 15 d. RVO darbuotojo el. laiške, adresuotame
Sense
.
2018 m. balandžio 5 d.
Sense
pateikė bendrą paraišką; joje prašė, pirma, suteikti teises į išmokas iš nacionalinio rezervo, remdamasi tuo, kad A yra jaunoji ūkininkė, ir, antra, išmokėti bazinę išmoką, išmoką už klimatui ir aplinkai naudingą žemės ūkio praktiką ir papildomą išmoką jauniesiems ūkininkams.
2019 m. sausio 2 d. ir 4 d. sprendimais ministrė šias paraiškas atmetė.
Sense
pateikė skundus dėl šių sprendimų; jie buvo atmesti 2019 m. kovo 22 d. ministrės sprendimu. Ministrės teigimu,
Sense
negalėjo įgyti teisių į išmokas iš nacionalinio rezervo. Kadangi 2018 m. A buvo vyresnė nei 40 metų, ji neatitiko Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalies b punkte numatyto amžiaus reikalavimo. Kadangi 2018 m. gegužės 15 d.
Sense
nebuvo įgijusi teisių į išmokas, ši bendrija negalėjo gauti bazinės išmokos, išmokos už klimatui ir aplinkai naudingą žemės ūkio praktiką ir papildomos išmokos jauniesiems ūkininkams.
Sense
pareiškė ieškinį
College van Beroep voor het bedrijfsleven
(Apeliacinis administracinis ekonominių bylų teismas, Nyderlandai), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, ir paprašė panaikinti 2019 m. kovo 22 d. sprendimą, taip pat priteisti jos patirtos finansinės žalos atlyginimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ginčo pagrindinėje byloje dalykas yra ne teisių į išmokas iš nacionalinio rezervo skyrimas, o klausimas, ar ministrė, nepasiūliusi
Sense
žalos atlyginimo, pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą.
Šiuo klausimu buvo nustatyta, kad 2018 m.
Sense
negalėjo būti suteiktos teisės į išmokas iš nacionalinio rezervo, nes A, deklaruota kaip jaunoji ūkininkė, neatitiko Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalies b punkte numatyto amžiaus reikalavimo.
Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad informacija, kurią per 2018 m. kovo 15 d. ir balandžio 5 d. pokalbius telefonu RVO pateikė
Sense
, galėjo pagrįstai leisti pastarajai manyti, kad ji galėjo gauti tokias išmokas, nepaisant to, kad 2018 m. A suėjo 41 metai. Remdamasi šia informacija
Sense
pateikė paraišką dėl teisių į išmokas skyrimo iš nacionalinio rezervo už 2018 m. ir atsisakė įsigyti teises į išmokas. Dėl to ji neteko bazinės išmokos ir išmokos už klimatui ir aplinkai naudingą žemės ūkio praktiką už 2018 m., nors šios išmokos galėjo būti jai skirtos, jeigu teises į jas ji būtų įsigijusi. Taigi
Sense
patyrė žalą, atitinkančią minėtų išmokų praradimą, atskaičius teisių į išmokas įsigijimo išlaidas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia: kadangi teisių į išmokas suteikimas ir tiesioginių išmokų mokėjimas tiesiogiai susiję su Sąjungos teisės taikymu, turi būti taikomas Sąjungos teisėje įtvirtintas teisėtų lūkesčių apsaugos principas. Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, šiuo principu negali būti remiamasi pažeidžiant aiškią Sąjungos teisės nuostatą. Kadangi Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalies b punktas yra aiški nuostata, RVO darbuotojų elgesys negalėjo sukelti
Sense
teisėtų lūkesčių naudotis Sąjungos teisei prieštaraujančia tvarka.
Remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija minėtas teismas daro išvadą, kad kai taikydamos Sąjungos teisę valstybės narės privalo laikytis Sąjungos teisėje įtvirtinto teisėtų lūkesčių apsaugos principo, nėra jokios galimybės papildomai taikyti nacionalinėje teisėje pripažįstamo teisėtų lūkesčių apsaugos principo. Taigi
Sense
negalėtų remtis šiuo principu, siekdama gauti teises į išmokas iš nacionalinio rezervo.
Kita vertus kyla klausimas, ar minėta jurisprudencija taip pat reiškia tai, kad, remiantis nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu,
Sense
taip pat negali gauti žalos, patirtos dėl to, kad, remdamasi jai pateikta klaidinga informacija, ji kreipėsi dėl teisių į išmokas skyrimo iš nacionalinio rezervo, užuot įsigijusi teises į išmokas, atlyginimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo šiuo klausimu.
Šiomis aplinkybėmis
College van Beroep voor het bedrijfsleven
(Apeliacinis administracinis ekonominių bylų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar vertinant pagal nacionalinėje teisėje įtvirtintą teisėtų lūkesčių apsaugos principą tai, ar nacionalinė administracinė institucija, nesilaikydama Sąjungos teisės nuostatos, sukėlė lūkesčių ir pagal nacionalinę teisę veikė neteisėtai, nes neatlygino suinteresuotajam asmeniui tais veiksmais padarytos žalos, prieštarauja Sąjungos teisei, jeigu šis asmuo negali pagrįstai remtis Sąjungos teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu dėl to, kad Sąjungos teisės nuostata yra aiški?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Sense
ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą. Pirma, jai iš esmės kyla abejonių dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuorodų į teisėtų lūkesčių apsaugos principą svarbos, nes pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją neginčijama, kad ji negali kildinti jokios teisės iš lūkesčių, kuriuos sukėlė nacionalinė administracinė institucija, pažeisdama Sąjungos teisę. Antra, ji pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia jokios nuorodos į proporcingumo principą, kuris vis dėlto turėtų pagrįsti nurodytos žalos atlyginimą.
Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad, Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Taigi Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, jei pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 1 d. Sprendimo Blaise ir kt.,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2019 m. spalio 16 d. Sprendimo Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tuo remiantis darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 1 d. Sprendimo Blaise ir kt.,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2019 m. spalio 16 d. Sprendimo Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionaliniam teismui kyla klausimas dėl bendrųjų Sąjungos teisės principų, visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principo, išaiškinimo, siekiant nustatyti, ar šis principas draudžia teisės subjektui remtis vieninteliu nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu.
Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė, visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principas, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama teisės subjektui, kuris remiasi nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu ir vien šios teisės pagrindu, gauti žalos, atsiradusios dėl klaidingo nacionalinės institucijos pateikto Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo, atlyginimą.
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra Sąjungos teisės sistemos dalis ir taikomas visoms nacionalinėms institucijoms, atsakingoms už Sąjungos teisės taikymą (šiuo klausimu žr. 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
,
punktą ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimo Ministru kabinets,
C‑120/17
,
EU:C:2018:638
,
punktą).
Darytina išvada, kad įgyvendindamos Reglamento Nr. 1307/2013 nuostatas nacionalinės valdžios institucijos privalo laikytis teisėtų lūkesčių apsaugos principo.
Remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, teisėtų lūkesčių apsaugos principu negali būti remiamasi pažeidžiant aiškią Sąjungos teisės nuostatą, o už Sąjungos teisės taikymą atsakingos nacionalinės institucijos elgesys, prieštaraujantis šiai teisei, ūkio subjektams negali sukurti teisėtų lūkesčių naudotis Sąjungos teisei prieštaraujančia tvarka (1998 m. balandžio 26 d. Sprendimo Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
,
punktas; 2013 m. birželio 20 d. Sprendimo Agroferm,
C‑568/11
,
EU:C:2013:407
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,
C‑516/16
,
EU:C:2017:1011
,
punktas).
Taigi teisės subjektas negali remtis Sąjungos teisėtų lūkesčių apsaugos principu arba jo nacionaliniu atitikmeniu, kad gautų naudos, prieštaraujančios aiškiai Sąjungos teisės nuostatai.
Kaip išvados 27–30 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, rėmimasis nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu, siekiant gauti Sąjungos teisei prieštaraujančios naudos, gali kelti abejonių dėl Sąjungos teisės viršenybės, veiksmingumo ir vienodo taikymo visose valstybėse narėse, iškraipyti jų tarpusavio konkurenciją vidaus rinkoje ir, jei atitinkama nauda būtų finansuojama iš Sąjungos biudžeto, pakenkti Sąjungos finansiniams interesams.
Nagrinėjamu atveju iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad
Sense
pateikė paraišką už 2018 m. suteikti teises į išmokas iš nacionalinio rezervo „jauniesiems ūkininkams“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalį.
Pagal šią nuostatą ūkininko priskyrimas prie „jaunojo ūkininko“ kategorijos siejamas, be kita ko, su amžiaus sąlyga; pagal ją šis priskyrimas taikomas tik fiziniams asmenims, „kurie [pirmosios paraiškos pagal bazinės išmokos schemą arba vienkartinės išmokos už plotą schemą pateikimo dieną] yra ne vyresni nei 40 metų amžiaus“.
Taigi iš minėtos nuostatos teksto aiškiai matyti, kad pagal šią amžiaus sąlygą reikalaujama, kad suinteresuotasis asmuo pirmosios paraiškos teikimo metais nebūtų sulaukęs 41 metų.
Vadinasi, kaip, beje, sutaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinės bylos šalys ir pastabas Teisingumo Teismui pateikę suinteresuotieji asmenys, Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalies b punktas tiek, kiek jame nustatytas amžiaus reikalavimas, yra aiški Sąjungos teisės akto nuostata, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 28 punkte primintą jurisprudenciją.
Darytina išvada, kad ūkininkas, neatitinkantis Reglamento Nr. 1307/2013 50 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytos amžiaus sąlygos, negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu prieš šią nuostatą, siekdamas teisių į išmokas iš nacionalinio rezervo suteikimo ir išmokų už tokias teises sumokėjimo.
Kita vertus, Sąjungos teisė nedraudžia tokiam ūkininkui ieškiniu dėl žalos atlyginimo, pareikštu remiantis išimtinai nacionaline teise, siekti gauti ne Sąjungos teisei prieštaraujančios naudos, o kompensacijos už žalą, kurią tariamai padarė nacionalinės institucijos, atsakingos už Reglamento Nr. 1307/2013 nuostatų įgyvendinimą, pažeisdamos nacionalinėje teisėje įtvirtintą teisėtų lūkesčių apsaugos principą, nes pateikė jam klaidingą informaciją dėl šių nuostatų aiškinimo (pagal analogiją žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Asteris ir kt.,
106/87–120/87
,
EU:C:1988:457
,
ir
punktus ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Belovo,
C‑187/91
,
EU:C:1992:333
,
punktą).
Nors teisių į išmokas suteikimo iš nacionalinio rezervo jauniesiems ūkininkams ir išmokų skyrimo remiantis tokiomis teisėmis sąlygos reglamentuojamos Reglamento Nr. 1307/2013 nuostatomis, toks ieškinys dėl žalos atlyginimo grindžiamas išimtinai atitinkamos valstybės narės nacionaline teise.
Sąjungos teisei neprieštarauja tai, kad nacionalinėje teisėje atsižvelgiama į teisėtų lūkesčių apsaugos principą, pripažįstamą nacionalinėje teisėje, kiek tai susiję su žalos, padarytos veiksmais, priskiriamais už Sąjungos teisės įgyvendinimą atsakingai nacionalinei institucijai, atlyginimo.
Atsižvelgiant į tai, principas, pagal kurį nacionalinės teisės taikymas neturi daryti neigiamos įtakos Europos Sąjungos teisės taikymui ir veiksmingumui, reikalauja, kad taikant nacionalinėje teisėje įtvirtintą teisėtų lūkesčių apsaugos principą taip pat būtų visapusiškai atsižvelgta į Sąjungos interesus (pagal analogiją žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt.,
C‑383/06–C‑385/06
,
EU:C:2008:165
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip iš esmės nurodė generalinė advokatė išvados 36–44 punktuose, tai reiškia, kad kompensacija, kuri gali būti gauta pareiškus tokį nacionaline teise pagrįstą ieškinį, neturi prilygti Sąjungos teisei prieštaraujančios naudos suteikimui, kad tai negali apsunkinti Sąjungos biudžeto ir iškraipyti konkurencijos tarp valstybių narių.
Nepažeidžiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atlikto šių sąlygų vertinimo pagrindinėje byloje, reikia pažymėti, kad minėtos sąlygos, atrodo, yra tenkinamos, kalbant apie ieškinį dėl žalos atlyginimo, kuriuo šio sprendimo 36 punkte nurodytomis aplinkybėmis siekiama išimtinai atlyginti žalą, iš esmės atitinkančią tiesioginių išmokų sumą, kuri galėjo būti skirta ūkininkui, jeigu jis būtų įsigijęs teises į išmokas, atskaičius šių teisių į išmokas įsigijimo išlaidas, nors ūkininkas jų neįsigijo dėl kompetentingos nacionalinės institucijos pateiktos klaidingos informacijos.
Be to, kaip pažymi Nyderlandų vyriausybė ir Europos Komisija ir kaip generalinė advokatė nurodė išvados 39 punkte, bet koks žalos atlyginimas pagal bet kokį remiantis nacionaline teise pareikštą ieškinį dėl žalos atlyginimo, grindžiamą neteisėtu nacionalinės valdžios institucijos elgesiu, būtų sumokėtas tik iš nacionalinio biudžeto. Vadinasi, toks ieškinys negali daryti žalingo poveikio Sąjungos biudžeto lėšoms arba pakenkti jos finansiniams interesams.
Taigi toks ieškinys gali atitikti tris šio sprendimo 40 punkte nurodytas sąlygas, nes jis negali lemti nei teisių į išmokas iš nacionalinio rezervo pagal Reglamentą Nr. 1307/2013 suteikimo, nei išmokų sumokėjimo pagal šį reglamentą ir neturi jokio kito poveikio Sąjungos finansiniams interesams.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Sąjungos teisė, visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principas, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama teisės subjektui, kuris remiasi nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu ir vien šios teisės pagrindu, gauti žalos, atsiradusios dėl klaidingo nacionalinės institucijos pateikto Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo, atlyginimą, jeigu šis žalos atlyginimas nėra Sąjungos teisei prieštaraujančios naudos suteikimas, nėra našta Sąjungos biudžetui ir negali iškraipyti valstybių narių tarpusavio konkurencijos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

Sąjungos teisė, visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principas, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama teisės subjektui, kuris remiasi nacionalinėje teisėje įtvirtintu teisėtų lūkesčių apsaugos principu ir vien šios teisės pagrindu, gauti žalos, atsiradusios dėl klaidingo nacionalinės institucijos pateikto Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo, atlyginimą, jeigu šis žalos atlyginimas nėra Sąjungos teisei prieštaraujančios naudos suteikimas, nėra našta Europos Sąjungos biudžetui ir negali iškraipyti valstybių narių tarpusavio konkurencijos.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.