CELEX: 62017TJ0222
Konkurencija
Karteliai
Rūgštinių švino automobilių akumuliatorių perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio pažeidimas
Pirkimo kainų koordinavimas
Baudos
2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punktas
Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktas
Neribota jurisdikcija

)
Ginčo aplinkybės
Recylex SA
,
Fonderie et Manufacture de Métaux SA
ir
Harz‑Metall GmbH
(toliau kartu – ieškovės arba
Recylex
) yra atitinkamai Prancūzijoje, Belgijoje ir Vokietijoje įsteigtos bendrovės, gaminančios perdribtą šviną ir kitus produktus (polipropileną, cinką ir specialiuosius metalus).
2017 m. vasario 8 d. Sprendimu C(2017) 900
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį (byla AT.40018 – Automobilių akumuliatorių perdirbimas) (toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Komisija konstatavo, kad padarytas SESV 101 straipsnio pažeidimas rūgštinių švino automobilių akumuliatorių atliekų, naudojamų perdirbtam švinui gaminti, pirkimo sektoriuje. Šis pažeidimas, kurį darant dalyvavo keturios įmonės ar įmonių grupės, būtent: pirma,
Campine NV
ir
Campine Recycling NV
(toliau kartu –
Campine
), antra,
Eco‑Bat Technologies Ltd
,
Berzelius Metall GmbH
ir
Société de traitement chimique des métaux SAS
(toliau kartu –
Eco‑Bat
), trečia,
Johnson Controls, Inc
.,
Johnson Controls Tolling GmbH & Co. KG
ir
Johnson Controls Recycling GmbH
(toliau kartu – JCI) ir, ketvirta,
Recylex
, buvo vykdomas laikotarpiu nuo 2009 m. rugsėjo 23 d. iki 2012 m. rugsėjo 26 d. (ginčijamo sprendimo 1 ir 2 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio 1 dalis).
Komisijos teigimu, nagrinėjamas pažeidimas, kuris yra vienas ir tęstinis pažeidimas, buvo daromas susitarimų ar suderintų veiksmų Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos ir Nyderlandų teritorijoje forma. Šį pažeidimą, kiek tai susiję su šio sprendimo 2 punkte nurodytomis keturiomis įmonėmis ar įmonių grupėmis, sudarė elgesio koordinavimas rūgštinių švino automobilių akumuliatorių atliekų, naudojamų perdirbtam švinui gaminti, pirkimo kainos srityje (ginčijamo sprendimo 1 ir 2 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio 1 dalis).
Administracinė procedūra, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas
Administracinė procedūra buvo pradėta 2012 m. birželio 22 d. gavus JCI prašymą atleisti nuo baudos, kaip jis suprantamas pagal Komisijos pranešimą dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (
OL C 298, 2006, p. 17
, toliau – 2006 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo). 2012 m. rugsėjo 13 d. Komisija, remdamasi to pranešimo 18 punktu, šiai įmonei suteikė sąlyginį atleidimą nuo baudos (ginčijamo sprendimo 29 konstatuojamoji dalis).
(Praleista)
2012 m. rugsėjo 27 d.
Eco‑Bat
ir 2012 m. spalio 23 d.
Recylex
pateikė prašymus atleisti nuo baudų arba, jei jie nebūtų patenkinti, prašymus sumažinti baudas pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. 2012 m. gruodžio 4 d.
Campine
pateikė prašymą sumažinti baudą pagal tą patį pranešimą (ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamoji dalis).
(Praleista)
2015 m. birželio 24 d. raštu Komisija pranešė
Eco‑Bat
ir
Recylex
apie savo pirminę išvadą, kad įrodymai, kuriuos šios įmonės jai pateikė, turi didelę papildomą vertę, kaip tai suprantama pagal 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 24 ir 25 punktus, taigi ir apie ketinimą sumažinti baudas, kurios joms bus skirtos. Tos pačios dienos raštu Komisija taip pat pranešė
Campine
apie savo pirminę išvadą, kad ši įmonė neatitinka sąlygų, kad jai būtų sumažinta bauda pagal 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).
(Praleista)
2017 m. vasario 8 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, jame, be kita ko, kaltino
Recylex
dalyvavus darant šio sprendimo 3 punkte nurodytą pažeidimą nuo 2009 m. rugsėjo 23 d. iki 2012 m. rugsėjo 26 d. ir jai solidariai skyrė 26739000 EUR dydžio baudą.
Dėl teisės
(Praleista)
Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo klaida taikant 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punktą, kiek tai susiję su „Eco‑Bat“ bendradarbiavimu
Nurodydama ketvirtąjį pagrindą
Recylex
tvirtina, kad
Eco-Bat
neįvykdė pareigos bendradarbiauti, kaip tai suprantama pagal 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 12 punkto a ir c papunkčius, kaip to reikalaujama šio pranešimo 24 punkte. Jos teigimu, atsižvelgiant į tai, jog tam, kad
Eco‑Bat
galėtų būti sumažinta bauda, turi būti įvykdytos šio pranešimo 12 punkto a–c papunkčiuose išdėstytos kumuliacinės sąlygos, šiai įmonei negalėjo būti sumažinta bauda. Taigi reikėtų daryti išvadą, kad užuot buvusi antroji įmonė, pateikusi didelę papildomą vertę turinčių įrodymų,
Recylex
buvo pirmoji įmonė, pateikusi tokių įrodymų. Todėl Komisija padarė klaidą taikydama 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punkto pirmą pastraipą, kai jai taikė 20–30 %, o ne 30–50 % baudos sumažinimą.
Recylex
teigia, kad
Eco-Bat
neįvykdė pareigos bendradarbiauti įvairiais aspektais. Pirma, prieš
Recylex
pateikiant prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti,
Eco‑Bat
buvo pateikusi neišsamią ir klaidinančią informaciją apie su pažeidimu susijusią teritoriją. Iš tiesų
Eco-Bat
nurodė, kad pažeidimas apėmė tik Vokietiją, Nyderlandus ir retkarčiais Belgiją. Be to,
Eco‑Bat
neaiškiai atsakė į Komisijos klausimus apie pažeidimą, susijusį su Prancūzija. Antra,
Eco‑Bat
neatskleidė viso jos atstovų dalyvavimo darant pažeidimą masto, o tai rodo, jog ji neatliko rimtų tyrimų siekdama išsamiai apibūdinti Komisijai savo dalyvavimą. Trečia,
Eco‑Bat
pateikė klaidinančią informaciją apie vieno iš jos atstovų vaidmenį. Apskritai iš
Eco-Bat
atsakymų į Komisijos prašymus pateikti informaciją nematyti tikro bendradarbiavimo.
Todėl, atsižvelgdama į
Eco‑Bat
pašalinimą,
Recylex
mano, kad ji turėjo teisę į maksimalų baudos sumažinimą 50 % taikant 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytą intervalą. Kalbėdama apie savo pateiktų įrodymų didelę papildomą vertę,
Recylex
iš esmės remiasi tais pačiais argumentais, kuriuos nurodo grįsdama savo pirmąjį ir antrąjį pagrindus.
Per teismo posėdį
Recylex
patvirtino, jog šiuo pagrindu nesiekė, kad
Eco-Bat
netektų jai suteikto 50 % baudos sumažinimo.
Komisija teigia, jog šalys sutaria, kad 2012 m. rugsėjo 27 d.
Eco‑Bat
buvo pirmoji įmonė, pateikusi didelę papildomą vertę turinčių įrodymų. 2012 m. spalio 23 d.
Recylex
buvo antroji įmonė, pateikusi tokių įrodymų. Atsižvelgiant į didelę papildomą vertę turinčių įrodymų pateikimo chronologinę tvarką,
Recylex
bet kuriuo atveju negali būti laikoma pirmąja įmone, pateikusia didelę vertę turinčių įrodymų, net jeigu buvo atmesta galimybė sumažinti
Eco-Bat
skirtą baudą dėl pareigos bendradarbiauti, atitinkančios 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 12 punkto reikalavimus, neįvykdymo. Todėl
Recylex
kaltinimai dėl
Eco‑Bat
pareigos bendradarbiauti neįvykdymo ir teiginiai dėl jos pateiktų įrodymų didelės papildomos vertės neturi prasmės.
Pirmas kylantis klausimas yra tai, ar tuo atveju, kai dvi įmonės yra pateikusios didelę papildomą vertę turinčių įrodymų, šiuos įrodymus antroji pateikusi įmonė gali užimti pirmosios vietą, jeigu paaiškėjo, kad pastarosios įmonės bendradarbiavimas neatitiko 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 12 punkto reikalavimų.
Pirmiausia primintina, kad priimdama 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija sukėlė teisėtų lūkesčių ir tai, beje, ji pripažino minėto pranešimo 38 punkte. Taigi, atsižvelgiant į tokius teisėtus lūkesčius, kuriuos pagal šį pranešimą gali turėti su Komisija pageidaujančios bendradarbiauti įmonės, Komisija yra įpareigota jų paisyti (žr. 2016 m. vasario 29 d. Sprendimo Schenker / Komisija,
T‑265/12
,
EU:T:2016:111
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Be to, reikia priminti, jog kadangi atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo procedūra yra principo, pagal kurį įmonė turi būti baudžiama už bet kokį konkurencijos teisės pažeidimą, išimtis, su ja susijusios nuostatos turi būti aiškinamos siaurai (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija,
T‑128/11
,
EU:T:2014:88
,
punktą).
2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punkto pirmoje pastraipoje numatyta:
„Galutiniame sprendime, kurį Komisija priims pasibaigus administracinei procedūrai, Komisija nustatys baudos sumažinimo dydį, kurio ribose įmonei bus sumažinta bauda lyginant su ta bauda, kuri kitu atveju įmonei būtų paskirta:
–
pirmajai įmonei, kuri suteikia žymios papildomos vertės: 30–50 % sumažinimas,
–
antrajai įmonei, kuri suteikia žymios papildomos vertės: 20–30 % sumažinimas,
–
paskesnėms įmonėms, kurios suteikia žymios papildomos vertės: iki 20 % sumažinimas.“
2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 24 punkte nurodyta, jog tam, kad įmonei galėtų būti sumažinta bauda, ji turi atitikti minėto pranešimo 12 punkto a–c papunkčiuose nustatytas kumuliacines sąlygas. 12 punkte išdėstyti reikalavimai dėl pareigos bendradarbiauti. Jame iš esmės nurodyta, kad įmonė privalo, pirma, tikrai, be išlygų, nepertraukiamai ir operatyviai bendradarbiauti per visą administracinę procedūrą, o tam reikia, kad įmonė pateiktų tikslią, neklaidinančią ir išsamią informaciją. Antra, ji privalo nutraukti savo dalyvavimą įtariamame kartelyje ir, trečia, ji turi būti nesunaikinusi, nesuklastojusi ir nenuslėpusi įtariamo kartelio įrodymų. Nagrinėjamu atveju ieškovės neginčija, kad
Eco‑Bat
atitiko antrąją sąlygą.
2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 30 punkto paskutinėje pastraipoje nurodyta, jog jeigu Komisija nustato, kad įmonė neatitinka 12 dalyje nustatytų sąlygų, ji nebus palankiai vertinama pagal šį pranešimą. Taigi, kaip dėl to sutaria ir šalys, bendradarbiavimo reikalavimas, kaip jis suprantamas pagal nagrinėjamo pranešimo 12 punktą, yra svarbiausias kriterijus nustatant, ar įmonė turi teisę į atleidimą nuo visos baudos ar jos dalies arba į kokį nors baudos sumažinimą. Jei ji nevykdo pareigos bendradarbiauti, ji negali būti atleista nuo baudos ir ji negali būti sumažinta.
Tačiau reikia konstatuoti, jog iš 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nematyti, kad pareigos bendradarbiauti neįvykdymas daro įtaką prašymų atleisti nuo baudos arba ją sumažinti gavimo eiliškumui.
Be to, reikia konstatuoti, jog, remiantis suformuota jurisprudencija, iš pačios 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo ir 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo logikos matyti, kad siekiamas poveikis yra karteliuose sukurti netikrumą ir taip paskatinti juos išduoti Komisijai. Tas nesaugumas kyla būtent dėl to, kad kartelio dalyviai žino, kad tik vienam iš jų galės būti pritaikytas atleidimas nuo baudos išdavus kitus kartelio dalyvius, kuriems dėl tos priežasties kyla pavojus, jog bus skirtos baudos. Pagal šią sistemą ir remiantis ta pačia logika greičiausiai suskubusioms bendradarbiauti įmonėms gali būti taikomas didesnis baudų, kurios kitu atveju joms būtų skirtos, sumažinimas nei ne taip greitai pradėjusioms bendradarbiauti įmonėms taikomas sumažinimas (žr. 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Wabco Europe ir kt. / Komisija,
T‑380/10
,
EU:T:2013:449
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Repsol Lubricantes y Especialidades ir kt. / Komisija,
T‑496/07
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:464
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Taigi chronologinė tvarka ir kartelio narių bendradarbiavimo greitumas yra pagrindiniai 2006 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytos sistemos elementai (2011 m. spalio 5 d. Sprendimo Transcatab / Komisija,
T‑39/06
,
EU:T:2011:562
,
punktas; taip pat žr. 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Wabco Europe ir kt. / Komisija,
T‑380/10
,
EU:T:2013:449
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Darytina išvada, jog nei 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo tikslu, nei jo logika nepagrindžiamas aiškinimas, kad tuo atveju, kai dvi įmonės yra pateikusios didelę papildomą vertę turinčių įrodymų, šiuos įrodymus antroji pateikusi įmonė užima pirmosios vietą, jeigu paaiškėja, kad pastarosios įmonės bendradarbiavimas neatitiko 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 12 punkto reikalavimų.
Padarius priešingą išvadą gali susiklostyti hipotetinė situacija, kai dviem įmonėms būtų taikomi baudų sumažinimai, nurodyti kiekvienoje iš 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punkto įtraukų. Dėl to kiltų rizika, kad kiekvienai antikonkurenciniame kartelyje dalyvaujančiai įmonei gali sumažėti paskatų kuo greičiau bendradarbiauti su Komisija, tačiau jų paskatos visapusiškai bendradarbiauti su ja nepadidės, nes paskata tikrai bendradarbiauti jau visapusiškai užtikrinama grėsme, kad Komisija taikys 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 24 ir 30 punktus.
Galiausiai taip pat reikia pažymėti, kad nei savo procesiniuose dokumentuose, nei atsakyme į taikant proceso organizavimo priemones, numatytas Procedūros reglamento 89 punkte, pateiktą klausimą
Recylex
nenurodė reikšmingų argumentų, kuriais remiantis kiltų abejonių dėl šios išvados.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisija nepadarė klaidos, kai netaikė
Recylex
30–50 % baudos sumažinimo pagal 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 26 punkto pirmą įtrauką. Iš tiesų, net jeigu
Eco‑Bat
neįvykdė pareigos visapusiškai bendradarbiauti su Komisija,
Recylex
vis tiek buvo antroji įmonė, pateikusi didelę papildomą vertę turinčių įrodymų.
Darytina išvada, kad likę argumentai yra nereikšmingi ir ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
(Praleista)

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Recylex SA
,
Fonderie et Manufacture de Métaux SA
ir
Harz‑Metall GmbH
bylinėjimosi išlaidas.

Collins
Kancheva
Barents
Paskelbtas 2019 m. gegužės 23 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.