CELEX: 62015TJ0591
Държавни помощи
Договор за летищни и маркетингови услуги
Споразумение, сключено от Търговско-промишлената камара на По-Беарн с Transavia
Решение, с което помощта се обявява за несъвместима с вътрешния пазар и се разпорежда възстановяването ѝ
Понятие за държавна помощ
Отговорност на държавата
Търговско-промишлената камара
Предимство
Критерий за частния инвеститор
Възстановяване
Член 41 от Хартата на основните права
Право на достъп до преписката
Право на изслушване

)
Обстоятелствата по спора
Разглежданите мерки
Жалбоподателят, установеното в Нидерландия дружество Transavia Airlines CV, е от т.нар. нискотарифни авиокомпании и осигурява чартърни полети и редовни маршрути от три летища в тази страна към повече от 100 направления в Европа и Северна Африка.
Летище По Пирене (наричано по-нататък „Летище По“) се намира в департамент Пирене Атлантик във Франция. То се експлоатира от Chambre de commerce et d’industrie (CCI) Pau Béarn (Търговско-промишлена камара (ТПК) на По Берн, наричана по-нататък „ТПКПБ“). На 1 януари 2007 г. собствеността на летище По е прехвърлена от Френската република на обединение от местни административни единици, а именно Syndicat mixte de l’aéroport Pau Pyrénées (Съвместно обединение Летище По Пирене), чиито членове са Conseil régional Nouvelle-Aquitaine (Съвет на регион Нова Аквитания), Conseil départemental des Pyrénées-Atlantiques (Съвет на департамент Пирене Атлантик), Communauté d’agglomération de Pau Béarn Pyrénées (Агломерационна общност По Беарн Пирене) и над десет обединения на общини. Придобивайки качеството на собственик на летище По, съвместното обединение замества държавата като концедент и става страна по договора за концесия, сключен с ТПКПБ, която съответно продължава да бъде операторът на летището след прехвърлянето на собственост в полза на съвместното обединение.
На 23 януари 2006 г. ТПКПБ сключва договор с жалбоподателя (наричан по-нататък „договорът от 2006 г.“), въз основа на който последният се задължава да осигури въздушен маршрут с поне 156 полета годишно между летище По и летище Шипхол, обслужващо град Амстердам (Нидерландия), разпределени в поне три дена в седмицата. За използването на инфраструктурата на летище По жалбоподателят е трябвало да заплаща възнаграждение. Този договор е сключен за тригодишен период, считано от 26 април 2006 г., когато е разкрит въпросният въздушен маршрут, и е можело да бъде подновен за допълнителен двегодишен период.
Освен това с договора от 2006 г. жалбоподателят се задължава да извършва маркетингови услуги, изразяващи се по-специално в реклами на интернет сайта му, срещу което ТПКПБ заплаща сума в размер 250000 EUR за първите две години при 156 заминаващи полета годишно. При непостигане на този минимален брой полети сумата трябвало да бъде уравнена пропорционално. За третата година сумата е определена на 12,50 EUR на заминаващ пътник, но не повече от 250000 EUR годишно. Освен това е предвидено, че при подновяване на договора от 2006 г., за четвъртата и петата година жалбоподателят ще получи суми, определени за заминаващ пътник.
По договора от 2006 г. ТПКПБ извършва плащания на обща стойност 700 000—900 000 EUR в полза на жалбоподателя за маркетингови услуги, реализирани от последния между 26 април 2006 г. и 29 октомври 2009 г. Договорът от 2006 г. е подновен мълчаливо на 26 април 2009 г. Жалбоподателят обаче решава да развали договора от 2006 г. поради разочароващите резултати от експлоатацията на въздушния маршрут.
[…]
Производството и исканията на страните
Жалбоподателят подава разглеждана жалба в секретариата на Общия съд на 13 октомври 2015 г.
С отделна молба, постъпила в секретариата на Общия съд на 11 април 2016 г., жалбоподателят иска да се разпоредят процесуално-организационни действия с цел Комисията да представи някои документи.
Комисията представя становището си в определения срок.
По предложение на съдията докладчик Общият съд решава да започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 88 от процедурния му правилник, приканва Комисията и жалбоподателя да отговорят на някои въпроси и иска от Комисията да представи някои документи.
С решение от 21 юни 2017 г. Общият съд решава да препрати делото за разглеждане на шести разширен състав.
Устните състезания на страните са изслушани в съдебното заседание, проведено на 26 октомври 2017 г.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени член 1, параграф 3, а в засягащите го части — и членове 3—5 от обжалваното решение, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Жалбоподателят изтъква шест основания в подкрепа на жалбата, изведени, първо, от нарушение на принципа на добра администрация, установен в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), и на правото на защита, второ, от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, тъй като Комисията неправилно вменила на Френската република отговорността за установената помощ, трето, от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и непълнота на мотивите, тъй като Комисията приложила неправилно критерия за оператора в условията на пазарна икономика, заключавайки, че с договора от 2006 г. се предоставя икономическо предимство, четвърто, от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, тъй като Комисията погрешно приела, че твърдяното предимство е избирателно, пето, от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и явна грешка в преценката, тъй като Комисията не проверила дали твърдяното предимство действително е имало отрицателни последици за конкуренцията, и шесто, от нарушение на член 107, параграф 1 и член 108, параграф 2 ДФЕС и от явна грешка в преценката, допусната от Комисията при определянето на размера на подлежащата на възстановяване помощ.
По първото основание: нарушение на принципа на добра администрация, установен в член 41 от Хартата, и на правото на защита
Жалбоподателят твърди, че Комисията е нарушила принципа на добра администрация, установен в член 41, параграф 1 и параграф 2, букви а) и б) от Хартата, тъй като не му е дала възможност да изложи гледната си точка преди приемането на обжалваното решение и му е отказала достъп до административната си преписка. Така Комисията нарушила правото на защита на жалбоподателя. Поради тези процедурни грешки обжалваното решение трябвало да бъде отменено частично.
[…]
В това отношение трябва да се подчертае, че жалбоподателят е заинтересована страна по смисъла на член 108, параграф 2 ДФЕС, поради което има право да иска разследването на Комисията, свързано с договора от 2006 г., да бъде водено безпристрастно и справедливо по смисъла на член 41, параграф 1 от Хартата, още повече че установяването на наличие на държавна помощ при договора от 2006 г. може да има финансови последици за него, изразяващи се във връщане обратно на получените суми.
Не може обаче да се подкрепи тезата на жалбоподателя, че член 41, параграф 2 от Хартата му предоставя право да бъде уведомен лично от Комисията, за да представи своето мнение или по друг начин да изложи гледната си точка преди приемането на обжалваното решение, и право на достъп до административната преписка на Комисията, засягаща държавни помощи.
Всъщност, макар правото на добра администрация, предвидено в член 41, параграф 1 от Хартата, да отразява задължението всички обстоятелства по случая да бъдат разгледани внимателно и безпристрастно, в член 41, параграф 2 от Хартата се изброяват група от права, които администрацията на Съюза трябва да спазва, между които правото на защита, включващо правото на изслушване и правото на достъп до преписката.
[…]
В това отношение, на първо място, трябва да се констатира, че жалбоподателят в качеството му на заинтересована страна по смисъла на член 108, параграф 2 ДФЕС не може да претендира, че е допуснато нарушение на член 41, параграф 2, буква а) от Хартата, тъй като Комисията не поискала лично мнението му в процедурата по разследване на помощта. Всъщност предоставянето на право Комисията лично да установява контакт, за каквото претендира жалбоподателят, би означавало да се промени функцията на източник на информация, каквато заинтересованите лица имат по същество в процедурата по контрол върху държавните помощи. Твърдението на жалбоподателя, че член 41, параграфи 1 и 2 от Хартата щели да се обезсмислят, ако съответното предприятие трябва всеки ден да проверява в Официален вестник дали спрямо него са започнали разследвания или са взети решения, трябва съответно да се отхвърли.
Освен това обстоятелството, че разследването на Комисията се е отнасяло конкретно за договора от 2006 г., по който жалбоподателят е страна, поради което за Комисията изобщо не било трудно да установи кой е жалбоподателят измежду всички потенциални заинтересовани страни, не може да задължава Комисията лично да уведоми жалбоподателя.
Всъщност, трябва да се отбележи, че „заинтересованите страни“ по член 108, параграф 2 ДФЕС са не само предприятието или предприятията, поставени в по-благоприятно положение чрез помощ, но също толкова и лицата, предприятията или сдруженията, чиито интереси евентуално са засегнати от отпускането на помощта, по-специално конкурентните предприятия и професионалните организации. Съгласно съдебната практика с други думи става въпрос за неопределен кръг адресати и публикуването на съобщение в Официален вестник представлява подходящо средство за предупреждаване на всички заинтересовани страни (решение от 14 ноември 1984 г., Intermills/Комисия,
323/82
,
EU:C:1984:345
, т.
).
Следователно Комисията е могла само да публикува съобщение в Официален вестник за започването на процедурата относно договора от 2006 г., без да нарушава принципа на добра администрация, предвиден в член 41 от Хартата. В това отношение в решението за разширяване на разследването Комисията изрично приканва френските власти да предоставят незабавно екземпляр от това решение на потенциалните получатели на помощта.
[…]
По третото основание: нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и непълнота на мотивите, тъй като критерият за оператора в условията на частна икономика бил приложен неправилно
[
…
]
По първата част: Комисията не изложила достатъчно мотиви за избора си да приложи анализа на допълнителната рентабилност вместо сравнителния анализ
[
…
]
На пето място, жалбоподателят твърди, че Комисията обосновава избора си на анализа на допълнителната рентабилност с Насоките от 2014 г. Към момента на сключване на договора от 2006 г. тези насоки обаче все още не били влезли в сила и съответно не били приложими, за да може договорът от 2006 г. да се прецени с оглед на критерия за оператора в условията на пазарна икономика. Прилагането им било несъвместимо с принципа на правна сигурност. Насоките на Общността за финансирането на летища и за предоставянето на държавни първоначални помощи за авиокомпании, опериращи на регионални летища, публикувани в
Официален вестник на Европейския съюз
на 9 декември 2005 г. (
ОВ C 312, 2005 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 14, стр. 188, наричани по-нататък „Насоките от 2005 г.“) и приложими по това време, не съдържали никакви указания за прилагането на този критерий. Поради това приложимите в спора насоки не позволявали да се определи начин на оценяване.
В това отношение трябва да се констатира, че съгласно параграф 171 от Насоките от 2014 г. те се прилагат от 4 април 2014 г. и заменят Насоките от 1994 г. за авиацията, озаглавени „Прилагане на членове 92 и 93 от Договора за ЕО и член 61 от Споразумението за ЕИП по отношение на държавните помощи във въздухоплаването“ и публикувани в
Официален вестник на Европейските общности
на 10 декември 1994 г. (
OВ C 350, 1994 г. стр. 5
), както и Насоките от 2005 г., считано от тази дата.
Същевременно, предвид влизането в сила на Насоките от 2014 г., със съобщение, публикувано в Официален вестник на 15 април 2014 г. (вж. т. 11 по-горе), Комисията приканва заинтересованите страни да представят своите мнения по мерките, за които е започнала официални процедури по разследване, включително тази за летище По. В параграфи 54—66 от Насоките от 2014 г. Комисията обяснява причините, поради които счита, че анализът на допълнителната рентабилност е най-уместният критерий за оценка на спогодбите, сключени между летищата и авиокомпаниите.
Поради това, макар договорът от 2006 г. между жалбоподателя и ТПКПБ да е сключен преди влизането в сила на Насоките от 2014 г., трябва да се констатира, че Комисията е обяснила причините, поради които според нея анализът на допълнителната рентабилност трябва по принцип да бъде предпочетен пред сравнителния анализ, като освен това тя дава възможност на заинтересованите страни, включително на жалбоподателя, да изразят гледната си точка в това отношение.
Освен това изборът на подходящия метод — между сравнителния анализ или анализа на допълнителната рентабилност — за прилагане на критерия за оператора в условията на пазарна икономика попада в обхвата на обективното разбиране за помощта по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Следователно при изпълнението на задължението си за извършване на пълен анализ на всички релевантни елементи около съответната спогодба и нейния контекст, за да провери дали предприятието получател е извлякло предимство, което не би получило в нормални пазарни условия (вж. т. 122 по-горе), Комисията трябва да избере най-подходящия метод, предвид обстоятелствата в конкретния случай, за прилагането на въпросния критерий, като в това отношение Насоките от 2014 г. са елемент от контекста, с оглед на който елемент е било прието обжалваното решение.
Поради това позоваването от Комисията на Насоките от 2014 г., за да избере подходящия метод за прилагане на критерия за оператора в условията на пазарна икономика, не може да бъде критикувано, макар договорът от 2006 г. да е сключен преди влизането в сила на Насоките от 2014 г.
Следователно доводът на жалбоподателя относно Насоките от 2014 г. трябва да се отхвърли.
От гореизложеното следва, че първата част от третото основание трябва да се отхвърли.
По втората част: Комисията не изпълнила задължението си за надлежно и безпристрастно разглеждане, допуснати били явни грешки в преценката и мотивите в обжалваното решение били недостатъчни, що се отнася до анализа на допълнителната рентабилност
Според жалбоподателя при извършването на анализа на допълнителната рентабилност Комисията не е изпълнила задължението си за надлежно и безпристрастно разглеждане и е допуснала явни грешки в преценката. Комисията освен това не изложила достатъчно мотиви за заключенията си.
Жалбоподателят по-специално прави четири оплаквания, първо, за небрежност в поведението на Комисията, тъй като тя не се свързала с експерт-счетоводителя, проверил бизнес плана, второ, за използване от Комисията на твърде кратък времеви хоризонт, трето, за неправилно отчитане от Комисията на причините, поради които ТПКПБ сключва договора от 2006 г., и четвърто, за липса на ясно посочване от Комисията на приходите и предимствата, които взема предвид.
Тъй като четвъртото оплакване се отнася за липса на мотиви, то следва да бъде разгледано преди другите три оплаквания, след което ще бъдат разгледани първото, третото и второто оплакване.
[…]
–
По използването на твърде кратък времеви хоризонт
Жалбоподателят твърди, че Комисията използвала твърде кратък времеви хоризонт при прилагането на критерия за оператора в условията на пазарна икономика. Твърдейки, че такъв оператор, действащ на мястото на ТПКПБ, не би разчитал на подновяване на договора от 2006 г. след първоначалния му тригодишен срок на действие, тя пренебрегнала отчитането на различни специфични обстоятелства от икономическата реалност, в която извършвали дейност жалбоподателят и летищата, когато се ангажират да си сътрудничат.
В това отношение, на първо място, жалбоподателят твърди, че Комисията е пренебрегнала отчитането на средната продължителност на въздушните му маршрути. Обобщеният поглед върху тези маршрути, осигурявани от 2005 г. нататък, показвал, че сътрудничеството му с летищата на пристигане обикновено били с продължителност над три години и че шестгодишна продължителност не е изключение. Ето защо още след сключването на договора от 2006 г. ТПКПБ можела разумно да презумира, че сътрудничеството с жалбоподателя ще продължи след изтичането на първия срок и дори след времевия хоризонт, посочен в бизнес плана.
На второ място, според жалбоподателя Комисията е пренебрегнала факта, че по дефиниция той предвижда сътрудничество в по-дългосрочен план. Оператор в условията на пазарна икономика щял да поеме претеглени рискове, за да разшири предприятието си. За жалбоподателя разкриването на нов въздушен маршрут представлявало инвестиция, която можело да стане печеливша само в дългосрочен план. Формирането на първоначални загуби при нов маршрут било често в областта на авиацията.
В първоначалния договор, сключван от жалбоподателя с дадено летище, се предвиждало разкриване на нов въздушен маршрут, който се очаква да донесе предимства на двете страни в дългосрочен план. Срок на договора, ограничен първоначално на три години, не бил в противоречие с намерението на страните да си сътрудничат в дългосрочен план. Операторите нямало да сключат договорите независимо от реалния им контекст, който обхваща търговския модел и опита на страните по договора. В договора от 2006 г. изрично била предвидена възможност за продължаване. Перспективата в дългосрочен план, в която се виждал жалбоподателят, произтичала и от намеренията, изразени в хода на договорните преговори между страните. Освен това първоначалното продължаване от жалбоподателя на договора от 2006 г., макар въздушният маршрут да е на загуба, показвало, че той полагал всички усилия, за да продължи сътрудничеството си с ТПКПБ след изтичането на първия срок на договора.
На трето място, според жалбоподателя Комисията не е отчела световната финансова криза от 2008 г. — две години след сключването на договора от 2006 г. и една година преди евентуалното му подновяване. Това непредвидено обстоятелство било релевантно за определянето на времевия хоризонт при сключването на договора от 2006 г., тъй като поставяло под въпрос рентабилността и продължителността на съответния въздушен маршрут. Към момента на сключване на договора от 2006 г. ТПКПБ не била длъжна да презумира, че рентабилността и продължителността на маршрута ще се окажат засегнати отрицателно от финансовата криза от 2008 г.
Комисията иска твърденията на жалбоподателя да бъдат отхвърлени.
В това отношение съгласно съдебната практика (вж. т. 120 по-горе) трябва да се провери дали Комисията е можела основателно да приеме, че оператор в условията на пазарна икономика, действащ на мястото на ТПКПБ, би оценил интереса от сключване на договора от 2006 г., като използва времеви хоризонт, сведен до срока на действие на посочения договор.
Поведението на оператор в условията на пазарна икономика се ръководи от перспективи за рентабилност в по-дългосрочен план (решение от 21 март 1991 г., Италия/Комисия,
C‑305/89
,
EU:C:1991:142
, т.
). Такъв оператор, желаещ максимизиране на ползите си, е склонен да поеме претеглени рискове при определянето на подходящата възвръщаемост, която трябва да очаква от инвестицията си.
В разглеждания случай в обжалваното решение Комисията приема, че преценявайки интереса от сключване на договора от 2006 г., оператор в условията на пазарна икономика би избрал като времеви хоризонт за оценката си срока на действие на този договор. Тя приема също, че оператор в условията на пазарна икономика не би разчитал на подновяването на договора от 2006 г. при изтичането му при същите или при различни условия, още повече че нискотарифните авиокомпании като жалбоподателя са известни с много динамичната промяна на дейността си, що се отнася до разкриване и закриване на въздушни маршрути или увеличаване и намаляване на честотата на полетите. Поради това Комисията приема, че всяко подновяване на договорите е далечна бъдеща и твърде несигурна перспектива, за да може оператор в условията на пазарна икономика да основе на нея разумни икономически решения (съображения 393 и 394 от обжалваното решение).
В съображение 439 от обжалваното решение Комисията също така приема, че анализът на допълнителната рентабилност трябва да се извърши за периода на прилагане на договора от 2006 г., както е предвидено в самото начало, а не за по-дълъг период, тъй като разумен и предпазлив оператор в условията на пазарна икономика при сключването на договора не можел да разчита на подновяването му, било при идентични или при различни условия.
Освен това е безспорно, че договорът от 2006 г. е сключен само с първоначален тригодишен срок на действие без клауза за автоматично подновяване. Жалбоподателят освен това не уточнява естеството на намеренията на страните, изразени в хода на преддоговорните преговори, що се отнася до сътрудничество в по-дългосрочен план.
В този контекст Комисията не е допуснала грешка, приемайки, че оператор в условията на пазарна икономика би оценил рентабилността на договора от 2006 г. с оглед на приходите и разходите, очаквани за срока му на действие, а именно три години.
Комисията също така не е допуснала явна грешка в преценката, приемайки, че за управител на летище е твърде трудно да прецени каква е вероятността авиокомпания да поиска да продължи експлоатацията на въздушен маршрут след изтичането на срока, за който се е ангажирала в договора за летищни услуги, като се има предвид, че авиокомпаниите, по-специално нискотарифните, са показали, че управляват много динамично разкриването и закриването на маршрути (вж. съображения 355 и 394 от обжалваното решение). При това положение Комисията не е допуснала грешка, приемайки, че предпазлив оператор в условията на пазарна икономика, действащ на мястото на ТПКПБ, не би разчитал на желанието на авиокомпанията да продължи експлоатацията на съответния въздушен маршрут след изтичането на договора от 2006 г.
ТПКПБ действително приема бизнес план с продължителност седем години, който съответно обхваща период, надхвърлящ доста срока на действие на договора от 2006 г. Важно е обаче, че изготвеният от ТПКПБ бизнес план по никакъв начин не ангажира жалбоподателя, който при изтичането на първоначалния срок на договора от 2006 г. си възвръща свободата да не продължи експлоатацията на въздушния маршрут.
При това положение Комисията не може да бъде упреквана за констатацията ѝ, че съобразителен оператор в условията на пазарна икономика, действащ на мястото на ТПКПБ, не е можел, поемайки претеглени рискова, да разчита към момента на сключване на договора от 2006 г. на подновяването му.
Освен това представените от жалбоподателя доказателства, за да покаже, че средната продължителност на обслужваните от него въздушни маршрути доста надхвърля три години, не могат да имат решаващо значение. Поведението на оператор в условията на пазарна икономика трябва да се прецени чрез поставяне на последния във възможно най-близко положение до това на управителя на летище По. Както впрочем подчертава Комисията, първоначалният срок на действие на договора от 2006 г., сключен от ТПКПБ с жалбоподателя, е бил само три години.
Накрая, що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че Комисията погрешно не отчела непредвиденото събитие, каквото е финансовата криза от 2008 г., трябва да се припомни, че релевантни, по-специално за целите на прилагането на критерия за частния инвеститор, са единствено наличните доказателства и развитието, което е предвидимо към момента на вземането на решението да се сключи разглежданата сделка (решения от 5 юни 2012 г., Комисия/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, т.
и от 27 април 2017 г., Germanwings/Комисия,
T‑375/15
,
EU:T:2017:289
, т.
).
В разглеждания случай констатацията на Комисията в обжалваното решение, че към момента на сключване на договора от 2006 г. съобразителен оператор в условията на пазарна икономика не би взел предвид евентуалното му продължаване, е извършена въз основа на анализ ex ante на рентабилността на инвестиция, направена през 2006 г., а не въз основа на непредвидими последващи обстоятелства.
Обстоятелството, че на 26 април 2009 г. жалбоподателят действително подновява договора от 2006 г., също не е релевантно.
С оглед на гореизложеното се налага изводът, че Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, приемайки при анализа на допълнителната рентабилност, че съобразителен оператор в условията на пазарна икономика, действащ на мястото ТПКПБ, към момента на сключване на договора от 2006 г. не би отчел времеви хоризонт, надхвърлящ първоначалния период на прилагане на този договор.
[…]
По петото основание: нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и допусната явна грешка в преценката, тъй като Комисията не проверила дали договорът от 2006 г. действително има отрицателни последици за конкуренцията
[
…
]
Следователно петото основание трябва да се отхвърли.
По шестото основание: нарушение на член 107, параграф 1 и член 108, параграф 2 ДФЕС, както и допусната от Комисията явна грешка в преценката при определянето на размера на държавната помощ
Жалбоподателят твърди, че Комисията неправилно приема, че твърдяното предимство е равно на допълнителните отрицателни парични потоци на летище По.
В това отношение той твърди, че ако, както в разглеждания случай, Комисията реши да разпореди определена сума да бъде възстановена, тя трябва възможно най-точно да определи реалната стойност на помощта, която предприятието е получило. Жалбоподателят се позовава на решение от 5 февруари 2015 г., Ryanair/Комисия (
T‑500/12
, непубликувано,
EU:T:2015:73
), и счита, първо, че Комисията трябвало да провери доколко твърдяното предимство е отразено от жалбоподателя върху неговите пътници, второ, че Комисията погрешно не е преценила конкурентното предимство, от което жалбоподателят действително се е ползвал предвид предполагаемите загуби за летище По, и трето, че Комисията не е обяснила в достатъчна степен защо връщането обратно на съответната сума е необходимо за възстановяване на предходното положение, доколкото, от една страна, от тази сума трябвало да се приспадат всички външни положителни последици, които договорът от 2006 г. донесъл на летище По, и от друга страна, жалбоподателят не трябвало да възстановява загубите, които се дължат на неефективни действия на летище По.
Според жалбоподателя възможността определянето на подлежащата на възстановяване сума да се окаже сложен процес не може да оправдае неотчитането от Комисията на принципите, посочени в решение от 5 февруари 2015 г., Ryanair/Комисия (
T‑500/12
, непубликувано,
EU:T:2015:73
). От това решение не следвало, че недоброволността и непрекият характер на съответните данъчни мерки трябва да се считат за условия за прилагане на тези принципи.
Комисията отхвърля всички доводи на жалбоподателя като неоснователни.
Трябва да се припомни, че със задължението съответната държава членка да отмени помощ, счетена от Комисията за несъвместима с единния пазар, като помощта бъде върната, според постоянната практика на Съда се цели възстановяване на положението, предхождащо предоставянето на помощта. Тази цел е постигната, когато въпросните помощи, увеличени евентуално с лихви за забава, бъдат възстановени от получателя или, с други думи, от предприятията, които реално са се възползвали от тях. С възстановяването на помощта получателят всъщност губи предимството, с което се е ползвал на пазара в сравнение с конкурентите си, и се възстановява съществувалото преди предоставянето на помощта положение (вж. решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P и C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Трябва да се припомни, че нито една разпоредба от правото на Съюза не изисква от Комисията да определя точния размер на подлежащата на връщане помощ, когато разпорежда връщането на помощ, обявена за несъвместима с общия пазар. Достатъчно е всъщност решението на Комисията да съдържа указания, позволяващи на неговия адресат сам да определи този размер без прекомерни затруднения (вж. решение от 20 март 2014 г., Русе индъстри/Комисия,
C‑271/13 P
, непубликувано,
EU:C:2014:175
, т.
и цитираната съдебна практика).
Все пак, ако Комисията реши да разпореди възстановяването на определена сума, в съответствие със задължението си да разгледа надлежно и безпристрастно преписката съгласно член 108 ДФЕС, тя трябва да определи толкова прецизно, колкото го позволяват обстоятелствата по делото, стойността на получената от предприятието помощ (решение от 30 април 2014 г., Dunamenti Erőmű/Комисия,
T‑179/09
, непубликувано,
EU:T:2014:236
, т.
).
При възстановяване на съществуващото преди предоставянето на помощта положение Комисията е длъжна, от една страна, да се увери, че е отстранено действителното предимство от помощта, и съответно да разпореди възстановяването на цялата помощ. Комисията не може да подходи със снизхождение към бенефициера и да разпореди възстановяването на сума, по-малка от стойността на получената от него помощ. От друга страна, Комисията не е оправомощена да изрази своето неодобрение, що се отнася до тежестта на закононарушението, като разпореди възстановяването на сума, по-голяма от стойността на получената от бенефициера помощ (решение от 30 април 2014 г., Dunamenti Erőmű/Комисия,
T‑179/09
, непубликувано,
EU:T:2014:236
, т.
).
Тази съдебна практика е приложима и когато в решението си Комисията определя приблизителен размер на подлежащата на възстановяване помощ.
В разглеждания случай, за да определи размера на подлежащата на възстановяване помощ, за договора от 2006 г. Комисията изчислява годишния размер на подлежащата на възстановяване на помощ за всяка година, през която въпросният договор е прилаган, въз основа на отрицателната част от предвидимия към момента на сключването на договора от 2006 г. допълнителен паричен поток (приходи минус разходи), както е определена съгласно извършения анализ на допълнителната рентабилност. Тя уточнява, че този размер съответства на сумите, които би следвало да се предвидят за приспадане всяка година от сумата за маркетингови услуги или за добавяне към летищните такси и таксите за наземно обслужване, фактурирани от жалбоподателя, за да бъде нетната настояща стойност на договора от 2006 г. положителна, или, с други думи, за да бъде той в съответствие с принципа на оператора в условията на пазарна икономика (съображение 589 от обжалваното решение).
Следователно Комисията е изпълнила задължението си да изчисли стойността на помощта, която жалбоподателят е получил по договора от 2006 г. Всъщност, противно на твърденията на жалбоподателя, от точка 305 по-горе е видно, че с тази цел Комисията извършва анализ на допълнителната рентабилност и съпоставя, от една страна, сумите, които оператор в условията на пазарна икономика би бил склонен да плати за маркетинговите услуги или би изискал от жалбоподателя за извършването на своите летищни услуги, и от друга страна, сумите, които ТПКПБ действително е платила или получила.
За да определи размера на подлежащата на възстановяване помощ, Комисията обаче не е длъжна да проверява дали и в каква степен жалбоподателят действително е използвал полученото от него чрез договора от 2006 г. икономическо предимство, произтичащо от сумите, които съответстват на допълнителните годишни отрицателни парични потоци (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P и C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, т.
).
Всъщност възстановяването на неправомерна помощ предполага премахване на предимството, което тя е предоставила на получателя си, а не премахване на евентуалната икономическа полза, реализирана от същия в резултат на това предимство. Тази полза може да не е идентична на предимството, в което се изразява посочената помощ, и дори да се окаже несъществуваща, без това обстоятелство да може да обоснове невръщането на същата помощ или връщането на сума, различна от тази, в която се изразява предимството, предоставено чрез съответната неправомерна помощ (решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P и C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, т.
).
Поради това всякакви решения на жалбоподателя за пълно или частично разпределяне на предимството, получено чрез договора от 2006 г., върху неговите клиенти е ирелевантно за определянето на размера на подлежащата на възстановяване помощ (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P и C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, т.
).
Също така предимството, посочено от Комисията в обжалваното решение, не се е изразявало във възможността жалбоподателят да подобри конкурентното си положение на пазара. То се е изразявало просто в инкасиране от негова страна на номиналния размер на допълнителните годишни отрицателни парични потоци, произтичащи от договора от 2006 г. Въпросът дали той е използвал това предимство по някакъв начин на пазара засяга оценката на евентуалната полза, които е могъл да реализира посредством използването на предоставеното предимство, като тази оценка е ирелевантна за възстановяването на помощта (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P и C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, т.
).
Накрая, след като Комисията разпорежда връщането обратно на предимството, равно като сума на предвидимия допълнителен паричен поток, в резултат на договора от 2006 г., сключен с ТПКПБ, действаща като оператор в условията на пазарна икономика, трябва да се приеме, че с обжалваното решение само се възстановява правомерното положение, предхождащо предоставянето на помощта (вж. в този смисъл решение от 17 юни 1999 г., Белгия/Комисия,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
, т.
—
). Всъщност с връщането обратно на тази сума от жалбоподателя се отнема предимството, от което той се е ползвал на пазара спрямо конкурентите си и което се е изразявало във финансови условия, които той не би получил в нормални пазарни условия.
Както стойността на твърдените положителни външни последици за летище По, така и евентуалната неефикасност на това летище са ирелевантни за реализирането на целта за възстановяване на предходното положение, която се постига, ако жалбоподателят загуби предимството, от което се е ползвал. За повече изчерпателност, с критерия за оператора в условията на пазарна икономика, който се прилага, за да се определи дали дадена мярка предоставя предимство, не се цели да се изисква минимална ефективност при извършването на определена дейност. Всъщност съгласно съдебната практика прилагането на този критерий цели да се определи дали при сходни обстоятелства сравним частен инвеститор може да прибегне до предоставяне на въпросната мярка (вж. т. 119 по-горе). В това отношение трябва да се отчете структурата на приходите и разходите на публичния субект, чието поведение се сравнява с това на оператор в условията на пазарна икономика.
От гореизложеното следва, че шестото основание не може да бъде уважено и че поради това жалбата трябва да бъде отхвърлена изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъдат осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Комисията в съответствие с нейните искания.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (шести разширен състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Transavia Airlines CV понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Европейската комисия.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu-Matei
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 декември 2018 година.
Подписи
[…]
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.