CELEX: 62021CJ0477
Præjudiciel forelæggelse
socialpolitik
beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed
tilrettelæggelse af arbejdstiden
artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
direktiv 2003/88/EF
artikel 3 og 5
daglig hviletid og ugentlig hviletid
national lovgivning, der fastsætter en ugentlig minimumshvileperiode på 42 timer
pligt til at tildele den daglige hviletid
nærmere regler for tildeling

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 og 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (
EUT 2003, L 299, s. 9
), sammenholdt med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem IH og hans arbejdsgiver, MÁV-START Vasúti Személyszállító Zrt. (herefter »MÁV-START«), vedrørende tildelingen af daglige hvileperioder i forbindelse med tildelingen af ugentlige hvileperioder.
Retsforskrifter
EU-retten
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 2003/88 bestemmer, at dette direktiv »indeholder minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden«.
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Daglig hviletid« bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode.«
Nævnte direktivs artikel 5 med overskriften »Ugentlig hviletid« fastsætter følgende:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de [11] timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3.
Hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer.«
Samme direktivs artikel 15 med overskriften »Gunstigere bestemmelser« har følgende ordlyd:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes adgang til at anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller til at fremme eller tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.«
Ungarsk ret
Arbejdsloven
§ 104, stk. 1, i munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (lov I af 2012 arbejdsloven) (
Magyar Közlöny
2012/2, herefter »arbejdsloven«) fastsætter:
»Der skal sikres en sammenhængende daglig hviletid på mindst 11 timer mellem arbejdsdagens afslutning og den følgende arbejdsdags begyndelse (herefter »daglig hviletid«).«
Arbejdslovens § 105, stk. 1, bestemmer:
»Hver uge skal der tildeles to hviledage (ugentlige hviledage). De ugentlige hviledage kan også tildeles på skiftende vis.«
Arbejdslovens § 106 bestemmer:
»1.   I stedet for ugentlige hviledage hver uge kan arbejdstageren også tildeles en sammenhængende ugentlig hviletid på mindst 48 timer.
[…]
3.   I tilfælde af skiftende arbejdstider kan der hver uge for en arbejdstager i stedet for den i stk. 1 fastsatte ugentlige hviletid, og uden at det berører anvendelsen mutatis mutandis af stk. 2, også tildeles en sammenhængende ugentlig hviletid på mindst 40 timer, som omfatter en kalenderdag. Arbejdstageren skal sikres en ugentlig hviletid på mindst 48 timer i gennemsnit med udgangspunkt i planlægningen af arbejdstiden eller beregningsperioden.«
Lov nr. CLXXXIII fra 2005 om jernbanetransport
§ 68/A, stk. 4, i vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. törvény (lov nr. CLXXXIII fra 2005 om jernbanetrafik) (
Magyar Közlöny
2005/172) fastsætter:
»Som en undtagelse fra stk. 1-3 omfatter bestemmelserne i § 68/B, stk. 1, […] også lokomotivførere, som ikke anses for mobile jernbanearbejdere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester.«
Lovens § 68/B, stk. 1, bestemmer:
»I tilfælde af mobile jernbanearbejdere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester, skal varigheden af den daglige hviletid i deres hjem være mindst 12 sammenhængende timer for hver 24-timersperiode.«
Den kollektive overenskomst
I henhold til § 46, nr. 1, i den kollektive overenskomst, der er indgået mellem MÁV-START og fagforeningerne (herefter »den kollektive overenskomst«), skal lokomotivførere have en daglig hviletid på 12 timer (den daglige hviletid i deres hjem), som regnes fra det tidspunkt, hvor de kommer hjem, og til det tidspunkt, hvor de forlader hjemmet for at tage på arbejde (transporttid).
I medfør af den ovennævnte kollektive overenskomsts § 47, nr. 1, har lokomotivførere ret til to ugentlige hviledage, således at der mellem to tjenesteperioder er mindst 48 timers sammenhængende hvile.
Denne overenskomsts § 47, nr. 4, bestemmer, at lokomotivførere i henhold til arbejdslovens § 106 i stedet for de i nr. 1 fastsatte daglige hviledage også kan sikres en sammenhængende ugentlig hviletid på mindst 42 timer. I så fald skal arbejdstageren have en ugentlig hviletid på mindst 48 timer i gennemsnit med udgangspunkt i planlægningen af arbejdstiden.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
IH er ansat af MÁV-START som togfører. Hans arbejdsplads er MÁV-START’s driftssted i Miskolc (Ungarn). IH udfører udelukkende sit arbejde i Ungarn.
IH er omfattet af den kollektive overenskomst. Hans ansættelse indgår i en månedlig planlægning af arbejdstiden, som ikke omfatter ugentlige hviledage, men derimod en ugentlig hviletid tildelt af arbejdsgiveren med udgangspunkt i en ugentlig referenceperiode.
I overensstemmelse med den kollektive overenskomst tildelte MÁV-START IH en daglig hviletid i hans hjem på 12 timer mellem to arbejdsperioder, hvortil blev lagt den standardiserede transporttid på to gange 30 minutter.
Derudover blev IH af MÁV-START tildelt en ugentlig hviletid på mindst 48 sammenhængende timer én gang om ugen. Når det i en bestemt uge ikke var muligt at tildele en sådan hviletid, blev IH af MÁV-START tildelt en sammenhængende hviletid på mindst 42 timer, således at IH fik en ugentlig hviletid på mindst 48 timer i gennemsnit med udgangspunkt i den månedlige planlægning af arbejdstiden.
Når IH fik tildelt den ugentlige hviletid, såvel som når han tog ferie, blev han imidlertid hverken tildelt daglig hviletid eller transporttid.
IH anlagde sag ved den forelæggende ret, Miskolci Törvényszék (retten i første instans i Miskolc, Ungarn), med påstand om betaling af udestående løn, idet han gjorde gældende, at han havde ret til den daglige hvileperiode umiddelbart før eller efter sine ugentlige hvileperioder eller ferier.
MÁV-START gjorde for denne ret gældende, at den daglige hviletid skal tildeles mellem to på hinanden følgende arbejdsperioder i løbet af én og samme 24-timersperiode, men ikke i tilfælde, hvor der ikke er planlagt nogen ny arbejdsperiode, såsom i forbindelse med tildelingen af en ugentlig hviletid eller ferie. Ifølge MÁV-START er dette begrundet i formålet med den daglige hviletid, som er at gøre det muligt for arbejdstageren at komme til kræfter mellem to arbejdsperioder. Desuden er det i løbet af hver syvdagesperiode nødvendigt at tildele en ugentlig hviletid af en længere varighed, som erstatter den daglige hviletid.
Den forelæggende ret har anført, at den kollektive overenskomst i medfør af de beføjelser, der kan afledes af direktiv 2003/88 og arbejdsloven, fraviger bestemmelserne om daglig hviletid og ugentlig hviletid på en måde, der er til fordel for arbejdstagerne.
Den daglige hviletid er nemlig 12 timer, hvilket overskrider det minimum på 11 timer, der er fastsat i artikel 3 i direktiv 2003/88, og arbejdstageren kan desuden tilbringe hele denne daglige hviletid i sit hjem på grund af de standardiserede transporttider.
Hvad angår den ugentlige hviletid har den forelæggende ret anført, at den ungarske sprogversion af artikel 5 i direktiv 2003/88 er lidt anderledes end den engelske, den tyske og den franske sprogversion, bl.a. for så vidt som den ungarske sprogversion definerer begrebet »ugentlig hviletid« som omhandlet i denne artikel 5 på en sådan måde, at enhver arbejdstager i løbet af hver syvdagesperiode skal have en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, »hvortil lægges« (»
továbá
«) de 11 timers daglig hviletid, der er fastsat i dette direktivs artikel 3. Den engelske, den tyske og den franske sprogversion anvender henholdsvis udtrykkene »
plus
«, »
zuzüglic
h« og »s’ajoutent« i stedet for »hvortil lægges«.
Den forelæggende ret ønsker således oplyst, om begrebet »ugentlig hviletid« skal fortolkes således, at den daglige hviletid på mindst 11 timer nødvendigvis skal tildeles efter den sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, eller, som det er den forelæggende rets opfattelse, således, at de 24 timer og de 11 timer skal lægges sammen for dermed tilsammen at udgøre den ugentlige minimumshvileperiode, hvilket indebærer, at arbejdstageren samlet set har ret til en sammenhængende ugentlig minimumshviletid på 35 timer.
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at den ungarske lovgivning fastsætter varigheden af den ugentlige hviletid til 48 timer med et minimum på 42 timer, og at begrebet »ugentlig hviletid«, således som det anvendes i arbejdsloven og i den kollektive overenskomst, hverken henviser til den daglige hviletid eller dens varighed.
Endelig ønsker den forelæggende ret oplyst, om den daglige hviletid skal tildeles mellem den pågældende arbejdsdags afslutning og den følgende arbejdsdags begyndelse (eller samme dag mellem afslutningen af en arbejdsperiode og begyndelsen på den følgende arbejdsperiode), eller mere generelt mellem afslutningen af en arbejdsdag og begyndelsen på den følgende arbejdsdag, uanset om den følgende arbejdsdag begynder flere dage senere.
Henset til disse omstændigheder har Miskolci Törvényszék (retten i første instans i Miskolc) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 5 i direktiv [2003/88], sammenholdt med [chartrets] artikel 31, stk. 2, […], fortolkes således, at den daglige hviletid i artikel 3 [i det nævnte direktiv] er en del af den ugentlige hviletid?
2)
[…] [S]kal artikel 5 i direktiv [2003/88], sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, […] fortolkes således, at den nævnte artikel, henset til [dette] direktivets formål, alene fastlægger den minimale ugentlige hviletid, dvs. skal den ugentlige hviletid have en varighed på mindst 35 sammenhængende timer, såfremt der ikke foreligger objektive eller tekniske betingelser eller betingelser vedrørende arbejdets tilrettelæggelse, der udelukker dette?
3)
Skal artikel 5 i direktiv [2003/88], sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, fortolkes således, at når medlemsstatens lovgivning og den gældende kollektive overenskomst fastlægger, at der skal [tildeles] en sammenhængende ugentlig hviletid på mindst 42 timer, er det også obligatorisk, efter et arbejde, der er gennemført på arbejdsdagen, der ligger før den ugentlige hviletid, at yde den daglige hviletid på 12 timer, der er garanteret sammen med den ugentlige hviletid i medlemsstatens lovgivning desangående og i den gældende kollektive overenskomst, såfremt der ikke foreligger objektive eller tekniske betingelser eller betingelser vedrørende arbejdets tilrettelæggelse, der udelukker dette?
4)
Skal artikel 3 i direktiv [2003/88], sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, fortolkes således, at en arbejdstager også har ret til en minimumshvileperiode, der skal [tildeles] i løbet af 24 timer, såfremt den pågældende arbejdstager uanset grund ikke skal arbejde de følgende 24 timer?
5)
Såfremt det fjerde spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 3 og 5 i direktiv [2003/88], sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, da fortolkes således, at den daglige hviletid [skal tildeles] forud for den ugentlige hviletid?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at den daglige hviletid, der er omhandlet i dette direktivs artikel 3, er en del af den ugentlige hvileperiode, der er omhandlet i nævnte artikel 5, eller om sidstnævnte artikel alene fastlægger varigheden af den minimale ugentlige hviletid.
Det skal indledningsvis bemærkes, at ved at indføre retten for enhver arbejdstager til daglige og ugentlige hvileperioder præciserer direktiv 2003/88 den grundlæggende rettighed, der er fastsat udtrykkeligt i chartret artikel 31, stk. 2, og det skal følgelig fortolkes i lyset af denne artikel 31, stk. 2. Det følger navnlig deraf, at bestemmelserne i direktiv 2003/88 ikke må fortolkes strengt til skade for de rettigheder, som en arbejdstager kan udlede deraf (jf. i denne retning dom af 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Periode med vagttjeneste på et afsides sted),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
På denne baggrund og med henblik på besvarelsen af de forelagte spørgsmål skal dette direktiv fortolkes under hensyntagen til betydningen af den grundlæggende ret for enhver arbejdstager til daglige og ugentlige hvileperioder (jf. i denne retning dom af 14.5.2019, CCOO,
C-55/18
,
EU:C:2019:402
, præmis
).
Det skal ligeledes bemærkes, at direktiv 2003/88 har til formål at fastsætte minimumsforskrifter med henblik på at forbedre arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår ved indbyrdes tilnærmelse af de nationale bestemmelser med hensyn til bl.a. arbejdstidens længde. Denne harmonisering på EU-plan af arbejdstidens tilrettelæggelse har til formål at garantere en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed ved at sikre dem bl.a. daglige og ugentlige minimale hvileperioder (jf. i denne retning dom af 4.6.2020, Fetico m.fl.,
C-588/18
,
EU:C:2020:420
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Ifølge artikel 3 og 5 i direktiv 2003/88 er medlemsstaterne således forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode, og at de for hver 7-dagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de 11 timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3 (dom af 14.5.2019, CCOO,
C-55/18
,
EU:C:2019:402
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For at sikre den fulde virkning af direktiv 2003/88 er det dermed vigtigt, at medlemsstaterne sikrer overholdelsen af de minimale hvileperioder (dom af 14.5.2019, CCOO,
C-55/18
,
EU:C:2019:402
, præmis
).
Henset til det grundlæggende formål, der forfølges med direktiv 2003/88, som er at garantere en effektiv beskyttelse af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår og en bedre beskyttelse af deres sikkerhed og sundhed, er medlemsstaterne forpligtede til at sikre, at den effektive virkning af disse rettigheder fuldt ud sikres ved faktisk at sikre arbejdstagerne de daglige og ugentlige minimumshvileperioder, der er fastsat i dette direktiv. Heraf følger, at de bestemmelser, som medlemsstaterne fastsætter med henblik på gennemførelsen af forskrifterne i direktiv 2003/88, ikke må kunne gøre de rettigheder, som følger af chartrets artikel 31, stk. 2, og det nævnte direktivs artikel 3 og 5, indholdsløse (jf. i denne retning dom af 14.5.2019, CCOO,
C-55/18
,
EU:C:2019:402
, præmis
og
).
Det skal i denne henseende ligeledes bemærkes, at arbejdstageren skal anses for den svage part i arbejdsforholdet, således at det er nødvendigt at forhindre, at arbejdsgiveren bruger sin stilling til at pålægge arbejdstageren en begrænsning af dennes rettigheder (dom af 14.5.2019, CCOO,
C-55/18
,
EU:C:2019:402
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af disse betragtninger, at spørgsmålet om, hvorvidt den daglige hviletid, der er omhandlet i artikel 3 i direktiv 2003/88, er en del af den i artikel 5 omhandlede ugentlige hvileperiode, skal undersøges.
Det bemærkes i denne henseende for det første, at dette direktiv fastsætter retten til en daglig hviletid og retten til en ugentlig hviletid i to forskellige bestemmelser, nemlig henholdsvis i direktivets artikel 3 og i artikel 5. Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 49-51 i forslaget til afgørelse, betyder dette, at der er tale om to selvstændige rettigheder, som forfølger forskellige formål, der hvad angår den daglige hviletid består i at give arbejdstageren mulighed for at være væk fra sit arbejde i et bestemt antal timer, der ud over at udgøre en sammenhængende periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode, og hvad angår den ugentlige hviletid for hver syvdagesperiode give arbejdstageren mulighed for at hvile.
Følgelig skal det sikres, at arbejdstagerne faktisk kan udnytte hver af disse rettigheder.
Det skal for det andet bemærkes, således som det fremgår af Domstolens praksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 35, at de bestemmelser, som medlemsstaterne fastsætter med henblik på gennemførelsen af forskrifterne i direktiv 2003/88, ikke må kunne gøre de rettigheder, som følger af chartrets artikel 31, stk. 2, og det nævnte direktivs artikel 3 og 5, indholdsløse. Det bemærkes i denne henseende, at en fortolkning, hvorefter den daglige hviletid er en del af den ugentlige hviletid, ville gøre den ret til daglig hviletid, der følger af nævnte direktivs artikel 3, indholdsløs, for så vidt som arbejdstageren ville blive frataget muligheden for faktisk at udnytte den i denne bestemmelse omhandlede daglige hvileperiode, når vedkommende udøver sin ret til ugentlig hviletid.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2003/88 ikke begrænser sig til at fastsætte en samlet minimumshvileperiode i henhold til retten til ugentlig hviletid, men præciserer, at der til denne periode lægges den periode, der skal anerkendes i henhold til retten til daglig hviletid, og at bestemmelsen således fremhæver disse to rettigheders selvstændige karakter. Dette bekræfter, at retten til ugentlig hviletid i givet fald ikke er tiltænkt at omfatte den periode, der svarer til retten til daglig hviletid, men at den skal anerkendes som tillæg til sidstnævnte ret.
Det er endvidere nødvendigt, at den effektive virkning af de rettigheder, der er tildelt arbejdstagerne ved direktiv 2003/88, sikres fuldt ud, hvilket nødvendigvis indebærer, at medlemsstaterne er forpligtede til at sikre overholdelsen af hvert af de mindstekrav, som er fastsat ved dette direktiv (dom af 11.4.2019, Syndicat des cadres de la sécurité intérieure,
C-254/18
,
EU:C:2019:318
, præmis
).
Det følger heraf, at den daglige hvileperiode, der er fastsat i artikel 3 i direktiv 2003/88, ikke skal lægges til de 24 timers hvile, der er omhandlet i dette direktivs artikel 5 for dermed at udgøre en samlet ugentlig hvileperiode på mindst 35 timer, men at den daglige hvileperiode skal lægges til den selvstændige og særskilte ugentlige hvileperiode på mindst 24 timer, der er fastsat i denne bestemmelse.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at artikel 5 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at den daglige hviletid, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, ikke er en del af den ugentlige hvileperiode, som er omhandlet i nævnte artikel 5, men at den daglige hviletid skal lægges til den ugentlige hvileperiode.
Det tredje spørgsmål
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3 og 5 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at når en national lovgivning fastsætter en ugentlig hvileperiode på mere end 35 sammenhængende timer, skal arbejdstageren ud over denne periode tildeles den daglige hviletid, som vedkommende er sikret ved dette direktivs artikel 3.
I forelæggelsesafgørelsen har den forelæggende ret anført dels, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning anvender begrebet »ugentlig hviletid«, som den principielt fastsætter til 48 timer, og som ikke må være under 42 timer, dels at den nationale lovgivning hverken indeholder en henvisning til den daglige hviletid eller varigheden heraf. Den nævnte »ugentlige hviletid« overskrider imidlertid de 35 timer, der er summen af den minimumshvileperiode på 24 timer, der er fastsat i artikel 5 i direktiv 2003/88, og den minimumshvileperiode på 11 timer, der er fastsat i direktivets artikel 3.
Det skal i denne forbindelse fremhæves, at artikel 5 i direktiv 2003/88 ikke indeholder nogen henvisning til medlemsstaternes nationale ret. De heri anvendte udtryk skal derfor anses for at være selvstændige EU-retlige begreber, der skal fortolkes ensartet i hele EU, uanset de kvalifikationer, der anvendes i medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 9.11.2017, Maio Marques da Rosa,
C-306/16
,
EU:C:2017:844
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at begrebet »ugentlig hviletid«, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, er uden betydning for fortolkningen af artikel 5 i direktiv 2003/88.
Efter denne præcisering skal det bemærkes, at den ugentlige minimumshvileperiode, der er fastsat i denne bestemmelse, er 24 sammenhængende timer. Direktivets artikel 15 giver imidlertid medlemsstaterne mulighed for at anvende eller indføre bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller til at fremme eller tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til denne beskyttelse. I henhold til den kollektive overenskomst, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, er den berørte arbejdstager således blevet tildelt en ugentlig hviletid på mindst 42 timer. De timers ugentlig hvile, der således er tildelt ud over det minimum, der er foreskrevet i artikel 5 i direktiv 2003/88, reguleres dermed ikke af dette direktiv, men af national ret (jf. i denne retning dom af 19.11.2019, TSN og AKT,
C-609/17 og C-610/17
,
EU:C:2019:981
, præmis
og
).
Den omstændighed, at der er fastsat bestemmelser for den ugentlig hviletid, der er gunstigere end dem, der i direktiv 2003/88 er fastsat som et minimum, kan imidlertid ikke fratage arbejdstageren andre rettigheder, som vedkommende er tillagt ved dette direktiv, heriblandt nærmere bestemt retten til daglig hviletid.
Som det fremgår af Domstolens praksis, kan en medlemsstats udøvelse af sådanne egne beføjelser imidlertid ikke have den følge, at denne udøvelse kan være til skade for den minimumsbeskyttelse, der er sikret arbejdstagerne ved dette direktiv, og navnlig retten til reelt at gøre brug af den daglige minimumshvileperiode, der er fastsat i dette direktivs artikel 3 (jf. analogt dom af 4.6.2020, Fetico m.fl.,
C-588/18
,
EU:C:2020:420
, præmis
).
For at sikre arbejdstagerne den effektive udnyttelse af den ret til daglig hviletid, der er fastsat i chartrets artikel 31, stk. 2, og i artikel 3 i direktiv 2003/88, skal denne ret følgelig indrømmes uafhængigt af varigheden af den ugentlige hviletid, der er fastsat i den gældende nationale lovgivning.
Henset til det ovenstående skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 3 og 5 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at når en national lovgivning fastsætter en ugentlig hvileperiode på mere end 35 sammenhængende timer, skal arbejdstageren ud over denne periode tildeles den daglige hviletid, som vedkommende er sikret i henhold til dette direktivs artikel 3.
Det fjerde og det femte spørgsmål
Med det fjerde og det femte spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at når en arbejdstager er tildelt en ugentlig hvileperiode, har vedkommende ligeledes ret til at drage fordel af en daglig hvileperiode, der ligger før den nævnte ugentlige hvileperiode.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at MÁV-START i det foreliggende tilfælde kun ydede en daglig hvileperiode, hvis en ny arbejdsperiode var planlagt inden for 24 timer fra afslutningen på en bestemt arbejdsperiode. Hvis der ikke er planlagt nogen ny arbejdsperiode, f.eks. i tilfælde af tildelt ugentlig hviletid eller ferie, består der ifølge MÁV-START ikke længere nogen forpligtelse til at yde en daglig hviletid.
I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at for at kunne hvile sig effektivt skal arbejdstageren have mulighed for at være væk fra sit arbejde i et bestemt antal timer, der ud over at udgøre en uafbrudt periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode, for at den pågældende kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af vedkommendes arbejdsopgaver (dom af 14.10.2010, Union syndicale Solidaires Isère,
C-428/09
,
EU:C:2010:612
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at enhver arbejdstager efter en arbejdsperiode straks skal have en daglig hvileperiode, uanset om denne hvileperiode efterfølges af en arbejdsperiode. Når den daglige hviletid og den ugentlige hviletid tildeles sammenhængende, kan den ugentlige hvileperiode desuden først begynde at løbe, når arbejdstageren har haft den daglige hviletid.
Under disse omstændigheder skal det fjerde og det femte spørgsmål derfor besvares således, at artikel 3 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at når en arbejdstager er tildelt en ugentlig hvileperiode, har vedkommende ligeledes ret til at drage fordel af en daglig hvileperiode, der ligger før den nævnte ugentlige hvileperiode.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

1)
Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, sammenholdt med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
den daglige hviletid, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, ikke er en del af den ugentlige hvileperiode, som er omhandlet i nævnte artikel 5, men at den daglige hviletid skal lægges til den ugentlige hvileperiode.

2)
Artikel 3 og 5 i direktiv 2003/88, sammenholdt med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
når en national lovgivning fastsætter en ugentlig hvileperiode på mere end 35 sammenhængende timer, skal arbejdstageren ud over denne periode tildele den daglige hviletid, som vedkommende er sikret i henhold til dette direktivs artikel 3.

3)
Artikel 3 i direktiv 2003/88, sammenholdt med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
når en arbejdstager er tildelt en ugentlig hvileperiode, har vedkommende ligeledes ret til at drage fordel af en daglig hvileperiode, der ligger før den nævnte ugentlige hvileperiode.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: ungarsk.