CELEX: 62021CJ0529
Преюдициално запитване
Социална политика
Организация на работното време
Директива 2003/88/ЕО
Член 1, параграф 3
Приложно поле
Член 8
Член 12
Безопасност и здраве на полагащите нощен труд работници на работното място
Подходяща за естеството на работата им защита на работниците, които полагат нощен труд
Директива 89/391/ЕИО
Член 2
Работници от публичния и работници от частния сектор
Член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз
Равно третиране

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 1, параграф 3 и член 12 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (
ОВ L 299, 2003 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3) и на член 2, параграф 2 от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (
ОВ L 183, 1989 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 88).
Запитванията са отправени в рамките на петнадесет спора между държавни служители от районна служба на Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към Министерство на вътрешните работи (България), от една страна, и тази главна дирекция, от друга, по повод на отчитането и заплащането на часовете нощен труд, положени от тези държавни служители.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2003/88
Член 1 („Предмет и приложно поле“) от Директива 2003/88 гласи:
„1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2.   Настоящата директива се прилага за:
а)
минималната продължителност на междудневната почивка, междуседмичната почивка и годишния отпуск, на почивките в работно време и максималната продължителност на седмично[то] работно време; и
б)
някои аспекти на нощния труд, работата на смени и режима на работа.
3.   Настоящата директива се прилага за всички сектори на дейност, както обществени, така и частни, по смисъла на член 2 от Директива [89/391], без да се засягат разпоредбите на членове 14, 17, 18 и 19 от настоящата директива.
[…]“.
Член 2 („Определения“) от Директива 2003/88 предвижда:
„По смисъла на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3.   „нощно време“ означава всеки период, не по-кратък от седем часа, както е определен от националното законодателство, и който във всички случаи трябва да включва периода между полунощ и 05:00 ч.;
4.   „работник, който полага нощен труд“ означава:
а)
от една страна, всеки работник, който обичайно работи нощно време най-малко в продължение на три часа от ежедневното си работно време; и
б)
от друга страна, всеки работник, който има вероятност нощно време да изпълнява известна част от годишното си работно време, която се определя по избор на съответната държава членка:
i)
от националното законодателство, след консултации със социалните партньори;
ii)
от колективни договори или споразумения, сключени между социалните партньори на национално или регионално равнище;
5.   „работа на смени“ означава всеки метод за организация на работата на смени, при който работниците последователно работят един след друг на едно и също работно място съгласно определен режим, включително режим на редуване, който може да е непрекъснат или прекъснат, налагащ необходимостта работниците да работят по различно време през определен период от дни или седмици;
6.   „работник, който работи на смени“ означава всеки работещ, чийто работен график е част от работа на смени[;]
[…]“.
Текстът на член 8 („Продължителност на нощния труд“) от тази директива е следният:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че:
а)
нормалната продължителност на работното време на работниците, които полагат нощен труд, не надвишав[а] средно осем часа за всеки 24‑часов период;
б)
работниците, които полагат нощен труд[…] и чиято работа е свързана с особени рискове или физическо или умствено натоварване, не работят повече от осем часа за всеки период от 24 часа, през който полагат нощен труд.
По смисъла на буква б), работата, която предполага особени рискове или физическо или умствено натоварване се определя от националното законодателство и/или практика, или от колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, като се отчитат специфичното въздействие и рисковете на нощния труд“.
Член 12 („Защита на безопасността и здравето“) от посочената директива гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че:
а)
работниците, които полагат нощен труд[,] и работниците на смени се ползват с подходяща за естеството на работата им защита на безопасността и здравето;
б)
съответните служби или средства за защита и профилактика във връзка с безопасността и здравето на работниците, които полагат нощен труд и работниците на смени, са равностойни на тези, които се прилагат за другите работници и са на разположение по всяко време“.
Директива 89/391
Член 2 („Приложно поле“) от Директива 89/391 предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага във всички сфери на дейност, както в обществения, така и в частния сектор (промишленост, селско стопанство, търговия, администрация, услуги, обучение, култура, развлечения и др.).
2.   Настоящата директива не се прилага, когато особеностите на някои специфични дейности на обществени служби, като например въоръжените сили и полицията или някои специфични дейности на службите на гражданска защита, неизбежно влизат в конфликт с нея.
В този случай безопасността и здравето на работниците трябва да се осигури във възможно най-висока степен в светлината на целите на настоящата директива“.
Българското право
Кодексът на труда
Член 140 от Кодекса на труда (ДВ, бр. 26 от 1 април 1986 г. и бр. 27 от 4 април 1986 г.) в приложимата му в главните производства редакция (наричан по-нататък „Кодексът на труда“) гласи:
„(1)   Нормалната продължителност на седмичното работно време през нощта при 5‑дневна работна седмица е до 35 часа. Нормалната продължителност на работното време през нощта при 5‑дневна работна седмица е до 7 часа.
(2)   Нощен е трудът, който се полага от 22,00 ч. до 06,00 ч., а за работници и служители, ненавършили 16‑годишна възраст — от 20,00 ч. до 06,00 ч.
[…]“.
Съгласно член 143 от Кодекса на труда:
„(1)   Извънреден е трудът, който се полага по разпореждане или със знанието и без противопоставянето на работодателя или на съответния ръководител от работника или служителя извън установеното за него работно време.
[…]“.
Законът за Министерството на вътрешните работи
Член 142 от Закона за Министерството на вътрешните работи от 28 май и 19 юни 2014 г. (ДВ, бр. 53 от 27 юни 2014 г., стр. 2) в приложимата му в главните производства редакция (наричан по-нататък „Законът за МВР“) гласи:
„(1)   Служителите на МВР са:
1.
държавни служители — полицейски органи и органи по пожарна безопасност и защита на населението;
2.
държавни служители;
3.
лица, работещи по трудово правоотношение.
[…]“.
В редакцията си, приложима преди влизането в сила на Закона за изменение и допълнение на Закона за МВР от 11 юни и 1 юли 2020 г. (ДВ, бр. 60 от 7 юли 2020 г., стр. 3), член 187 от Закона за МВР предвижда:
„(1)   Нормалната продължителност на работното време на държавните служители в МВР е 8 часа дневно и 40 часа седмично при 5‑дневна работна седмица.
[…]
(3)   Работното време на държавните служители се изчислява в работни дни — подневно, а за работещите на 8-, 12- или 24‑часови смени — сумирано за тримесечен период. Определянето на 24‑часова смяна е по изключение. […] При работа на смени е възможно полагането на труд и през нощта между 22,00 и 6,00 ч., като работните часове не следва да надвишават средно 8 часа за всеки 24‑часов период.
[…]
(9)   Редът за организацията и разпределянето на работното време, за неговото отчитане, за компенсирането на работата на държавните служители извън редовното работно време, режимът на дежурство, времето за отдих и почивките за държавните служители се определят с наредба на министъра на вътрешните работи.
[…]“.
В редакцията си, приложима след влизането в сила на Закона за изменение и допълнение на Закона за МВР от 11 юни и 1 юли 2020 г., член 187 от Закона за МВР гласи:
„(1)   Нормалната продължителност на работното време на държавните служители в МВР е 8 часа дневно и 40 часа седмично при 5‑дневна работна седмица. Нормалната продължителност на работното време през нощта е 8 часа за всеки 24‑часов период. Нощен е трудът, който се полага между 22,00 и 6,00 ч.
(2)   За държавните служители, които изпълняват служебните си задължения при специфични условия и рискове за живота и здравето, се установява намалено работно време.
(3)   Работното време на държавните служители се изчислява в работни дни — подневно, а за работещите на 8-, 12- или 24‑часови смени — сумирано за тримесечен период. Определянето на 24‑часова смяна е по изключение.
[…]
(10)   Редът за организацията и разпределянето на работното време, за неговото отчитане, за компенсирането на работата извън редовното работно време, режимът на дежурство, времето за отдих и почивките за държавните служители по чл. 142, ал. 1, т. 1 и ал. 3 се определят с наредба на министъра на вътрешните работи“.
Текстът на член 188, алинея 2 от този закон е следният:
„Държавните служители, които полагат труд за времето между 22,00 и 6,00 ч., се ползват със специалната закрила по Кодекса на труда“.
Наредби, издадени от министъра на вътрешните работи на основание член 187 от Закона за МВР
Член 3, алинея 3 от Наредба № 8121з-776 от 29 юли 2016 г. (ДВ, бр. 60 от 2 август 2016 г., стр. 16), отменена на 14 януари 2020 г., предвижда:
„За държавните служители в МВР е възможно полагането на труд и през нощта между 22,00 и 6,00 ч., като работните часове не следва да надвишават средно 8 часа за всеки 24‑часов период“.
Текстът на член 3, алинея 2 от Наредба № 8121з-36 от 7 януари 2020 г. (ДВ, бр. 3 от 10 януари 2020 г., стр. 3), отменена на 21 октомври 2020 г., е следният:
„За държавните служители в МВР е възможно полагането на труд и през нощта между 22,00 и 06,00 ч., като работните часове не следва да надвишават средно 8 часа за всеки 24‑часов период“.
Член 3, алинея 2 от Наредба № 8121з-1174 от 21 октомври 2020 г. (ДВ, бр. 93 от 30 октомври 2020 г.), отменена на 15 декември 2020 г., гласи:
„За държавните служители в МВР е възможно полагането на труд и през нощта между 22,00 и 06,00 ч., като работните часове не следва да надвишават средно 8 часа за всеки 24‑часов период“.
Наредба за структурата и организацията на работната заплата
Текстът на член 8 от Наредбата за структурата и организацията на работната заплата от 17 януари 2007 г. (ДВ, бр. 9 от 26 януари 2007 г., стр. 2) е бил следният:
„За всеки отработен нощен час или за част от него между 22,00 ч. и 6,00 ч. на работниците и служителите се заплаща допълнително трудово възнаграждение за нощен труд в размер не по-малък от 0,25 лв. [около 0,13 евро]“.
В редакцията си, приложима след влизането в сила на Постановление за изменение на Наредбата за структурата и организацията на работната заплата от 21 юли 2020 г. (ДВ, бр. 66 от 24 юли 2020 г., стр. 7), тази разпоредба предвижда:
„За всеки отработен нощен час или за част от него между 22,00 ч. и 6,00 ч. на работниците и служителите се заплаща допълнително трудово възнаграждение за нощен труд в размер не по-малък от 0,15 на сто от минималната работна заплата, установена за страната, но не по-малко от един лев“.
Член 9, алинея 2 от Наредбата за структурата и организацията на работната заплата гласи:
„При сумирано изчисляване на работното време нощните часове се превръщат в дневни с коефициент, равен на отношението между нормалната продължителност на дневното и нощното работно време, установени за подневно отчитане на работното време за съответното работно място“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Ищците в главните производства имат статут на държавни служители и изпълняват функциите на пожарникари в районната служба в Кула (България) на Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към МВР.
Главните производства се отнасят до периода от 31 януари 2018 г. до 31 декември 2020 г., през който ищците в главните производства са работили на 24‑часови смени, отчитани сумирано на тримесечие. През този период ищците в главните производства са полагали нощен труд — между 22,00 ч. и 6,00 ч. — с продължителност от 8 часа за денонощие.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в българското законодателство общият режим на нощния труд се съдържа в Кодекса на труда, който предвижда, от една страна, че нощният труд не може да надвишава 7 часа на денонощие и от друга страна, че извънредният труд, който представлява работа извън установеното работно време, се заплаща с увеличение, което видимо възлиза на 50 %.
Тя добавя, че за разлика от това съгласно специалния трудов режим, предвиден в Закона за МВР, нормалната продължителност на нощния труд е 8 часа за денонощие и макар този режим да предвижда, подобно на общия режим на нощния труд, че извънреден е трудът извън установеното работно време, нормалната продължителност на работното време от 8 часа се заплаща с добавка от само 0,25 лева на час.
Ищците в главните производства поддържат, че нощният труд представлява извънреден труд в размер на разликата — от един час — между приложимата за тях нормална продължителност на нощния труд и нормалната продължителност на нощния труд, която се прилага за работниците и служителите от частния сектор. Този извънреден труд обаче не им се заплащал с увеличение като предвиденото в Кодекса на труда. Всъщност специалният режим на нощния труд, уреден в Закона за МВР, само предвиждал, че за нощен труд се заплаща добавка към възнаграждението в размер на 0,25 лева на час. Ето защо ищците в главните производства смятат, че предвиденият в Закона за МВР начин за изчисляване на възнаграждението за нощен труд е дискриминационен и че спрямо тях трябва да се прилага по-благоприятният режим, а именно общият режим.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че ищците в главните производства, които са държавни служители в районна служба на Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към МВР, се ползват с някои привилегии в сравнение с работниците и служителите, чийто труд се урежда от предвидения в Кодекса на труда общ режим на нощния труд, например с по-дълъг платен отпуск и по-високи обезщетения при пенсиониране.
Ето защо тя иска да установи дали спрямо такива лица може да се прилагат по-неблагоприятни условия на труд в други отношения, по-специално във връзка с факта, че за тези лица нормалната продължителност на нощния труд е определена на 8 часа.
При тези обстоятелства Районен съд Кула (България) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, които са формулирани еднакво по дела C‑529/21—C‑536/21 и по дела C‑732/21—C‑738/21:
„1)
Прилага ли се Директива [2003/88], когато особеностите за някои сектори като въоръжени сили, полицията или някои специфични дейности на службите за гражданска защита неизбежно влизат в конфликт с нея, като се има предвид следното:
–
Директива [2003/88] прогласява в чл. 1 т. 3, че се прилага за всички сектори на дейност, както обществени, така и частни, по смисъла на чл. 2 от Директива 89/391[;]
–
чл. 2, т. 2 от Директива [89/391] постановява, че тя не се прилага когато особеностите за някои сектори като въоръжени сили, полицията или някои специфични дейности на службите за гражданска защита неизбежно влизат в конфликт с нея[?]
2)
При преценка равностойността на средствата за защита по чл. 12, буква „б“ от Директива [2003/88], на една категория работници, които полагат нощен труд, и за които продължителността на нощния труд е не повече от 7 часа на денонощие, спрямо друга категория работници, която също полага нощен труд, и за която продължителността на нощния труд е не повече от 8 часа, но се ползва с привилегии, като по-голям отпуск, ранно пенсиониране, по-високи обезщетения при пенсиониране, по-висока добавка към възнаграждението за прослужено време, следва ли да се имат предвид привилегиите, с които се ползва втората категория работници[?]“.
Производството пред Съда
По дела C‑529/21—C‑536/21 запитващата юрисдикция отправя искане преюдициалните запитвания да бъдат разгледани по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 107, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.
На 9 септември 2021 г. по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат Съдът решава да не уважи искането.
С актове на председателя на Съда от 24 септември и от 16 декември 2021 г. са съединени дела C‑529/21—C‑536/21 и съответно дела C‑732/21—C‑738/21, а производството пред Съда е спряно до обявяването на решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението (
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
).
Производството е възобновено на 28 февруари 2022 г.
С акт на Съда от 13 декември 2022 г. дела C‑529/21—C‑536/21 и дела C‑732/21—C‑738/21 са съединени за целите на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2003/88 се прилага за дейности като извършваните от ищците в главните производства, които са държавни служители с пожарникарски функции в Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към МВР и се приемат за работници, полагащи нощен труд, като се има предвид, че от една страна, член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 определя приложното ѝ поле с изрично препращане към член 2 от Директива 89/391, а от друга страна, съгласно член 2 от Директива 89/391 същата не се прилага, когато особеностите на някои специфични дейности на обществени служби, като например въоръжените сили и полицията, или някои специфични дейности на службите на гражданска защита, неизбежно влизат в конфликт с нея.
Най-напред, следва да се припомни, че образуваните пред запитващата юрисдикция дела се отнасят само до прилагането на Директива 2003/88 към държавни служители с пожарникарски функции, които редовно работят през нощта. Ето защо, както предлага Европейската комисия, следва да се приеме, че целта на първия въпрос е да се установи дали член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 2 от Директива 89/391 трябва да се тълкува в смисъл, че Директива 2003/88 се прилага към работниците от публичния сектор като пожарникарите, които се приемат за работници, полагащи нощен труд.
Първо, в това отношение трябва да се припомни най-напред, че съгласно член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 2 от Директива 89/391, към който той препраща, тези директиви се прилагат за всички сектори на дейност, както обществени, така и частни, за да се насърчи подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място и да се уредят някои аспекти на организацията на тяхното работно време (решение от 3 май 2012 г., Neidel,
C‑337/10
,
EU:C:2012:263
, т.
).
Второ, от това следва, че приложното поле на Директива 89/391 трябва да се разбира в широк смисъл, така че предвидените в член 2, параграф 2, първа алинея изключения от него трябва да се тълкуват ограничително. Всъщност тези изключения са приети само за да се гарантира доброто функциониране на службите, които са необходими за защитата на безопасността, здравето, а също и на обществения ред при обстоятелства, породени от изключителни по тежестта и мащабите си събития (решение от 3 май 2012 г., Neidel,
C‑337/10
,
EU:C:2012:263
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трето, Съдът е постановил, че посоченият в член 2, параграф 2, първа алинея от Директива 89/391 критерий за изключване на определени дейности от приложното поле на тази директива и следователно от това на Директива 2003/88 се основава не на принадлежността на работниците към един от секторите на обществените служби по тази разпоредба, разглеждан в неговата цялост, а само на специфичното естество на някои отделни задачи, извършвани от работниците в обхванатите от тази разпоредба сектори, естество, което обосновава изключение от нормите в областта на защитата на безопасността и здравето на работниците поради абсолютната необходимост да се осигури ефективна защита на общността (решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo,
C‑742/19
,
EU:C:2021:597
, т.
).
В това отношение Съдът е констатирал, че макар някои служби да трябва да се справят със събития, които по дефиниция не са предвидими, дейностите, които те извършват при нормални условия и които впрочем отговарят именно на възложените им задачи, все пак могат да бъдат организирани предварително, включително що се отнася до работното време на техния персонал (решение от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др.,
C‑397/01—C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, т.
).
В този контекст Съдът е постановил, че Директива 2003/88 трябва да се прилага към дейностите на пожарникарите дори когато те се извършват от силите за реагиране на място и без значение дали целят потушаването на пожар, или оказването на помощ по друг начин, при положение че тези дейности се извършват при обичайни условия съгласно възложените на съответната служба задачи и въпреки че интервенциите, до които могат да доведат, са непредвидими по естеството си и могат да изложат работниците, които ги извършват, на определени рискове за тяхната безопасност и/или здраве (решение от 21 февруари 2018 г., Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, т.
).
Следователно Директива 2003/88 трябва да се прилага за дейностите на работниците от публичния сектор като пожарникарите, които се приемат за работници, полагащи нощен труд, дотолкова, доколкото тези дейности се извършват при обичайни условия. Запитващата юрисдикция следва да провери дали дейностите на ищците в главните производства се извършват при такива условия.
От изложените по-горе съображения следва, че член 1, параграф 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 2 от Директива 89/391 трябва да се тълкува в смисъл, че Директива 2003/88 се прилага дотолкова към работниците от публичния сектор като пожарникарите, които се приемат за работници, полагащи нощен труд, доколкото тези работници извършват дейностите си при обичайни условия.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали при преценката на изискваната от член 12, буква б) от Директива 2003/88 равностойност на съответните служби или средства за защита и профилактика във връзка с безопасността и здравето на работниците, които полагат нощен труд, и работниците на смени, е необходимо да се вземат предвид евентуалните разлики, съществуващи в дадена държава членка между различните категории работници, които полагат нощен труд.
В това отношение следва да се припомни, че член 12, буква б) от Директива 2003/88 предвижда в полза на полагащите нощен труд работници и работниците на смени да има съответни служби или средства за защита и профилактика във връзка с безопасността и здравето, които да са равностойни на тези, които се прилагат за „другите работници“. Тази разпоредба регламентира не отношението между полагащите нощен труд работници от различни сектори или области, а отношението между полагащите нощен и полагащите дневен труд работници от гледна точка на службите и средствата за защита и профилактика, с които разполагат.
Съгласно постоянната съдебна практика обаче, в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени. Освен това може да се наложи Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (решения от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo,
C‑742/19
,
EU:C:2021:597
, т.
и от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, както е видно от преюдициалните запитвания, вторият въпрос в действителност се отнася до приложимостта на общия принцип на равно третиране, прогласен в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). Всъщност запитващата юрисдикция иска да се установи дали евентуално по-благоприятните условия на труд, с които се ползват полагащите нощен труд работници от частния сектор съгласно член 12, буква а) от Директива 2003/88, трябва да се прилагат и за полагащите нощен труд работници от публичния сектор.
Ето защо трябва да се приеме, че с втория въпрос по същество се иска да се установи дали член 12 от Директива 2003/88 във връзка с член 20 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска определената в националното право по-кратка нормална продължителност на нощния труд за работниците от частния сектор да не се прилага за работниците от публичния сектор като пожарникарите.
Що се отнася, на първо място, до равнището на защита на безопасността и здравето, което държавите членки трябва да осигурят на работниците, които полагат нощен труд, следва да се отбележи, първо, че член 12, буква а) от Директива 2003/88 изисква при определянето на това равнище на защита държавите членки да вземат предвид естеството на нощния труд, а съгласно член 12, буква б) от тази директива в полза на полагащите нощен труд работници и работниците на смени следва да има съответни служби или средства за защита и профилактика, равностойни на тези, които се прилагат за „другите работници“.
В това отношение следва да се припомни, че член 31, параграф 1 от Хартата предвижда, че „[в]секи работник има право на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството му“, а в член 31, параграф 2 от нея се уточнява, че „[в]секи работник има право на ограничаване на максималната продължителност на труда, на периоди на дневна и седмична почивка, както и на платен годишен отпуск“, като член 12 от Директива 2003/88 съответно конкретизира това основно право, закрепено в член 31 от Хартата.
Освен това Съдът е постановил, че предвиденото в член 12, буква а) от тази директива задължение да се предприемат необходимите мерки, така че работниците, които полагат нощен труд, и работниците на смени да се ползват с подходяща за естеството на работата им защита, оставя известна свобода на преценка на държавите членки по въпроса какви подходящи мерки да приложат (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, това задължение трябва да се изпълнява така, че да се постигнат защитните цели, определени от самата директива. По-конкретно, когато определят необходимото равнище на защита на здравето и безопасността на работниците, които полагат нощен труд, държавите членки трябва да следят да е гарантирано спазването на принципите на защитата на безопасността и здравето на работниците. Поради това те трябва да следят в полза на полагащите нощен труд работници да има други мерки за защита под формата на продължителност на работното време, заплащане, обезщетения или сходни придобивки, които да позволяват да се компенсира особената тежест на този вид труд, подчертана и в Директива 2003/88, а съответно и да се съобрази естеството на нощния труд (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
).
Трето, следва също така да се припомни, че като се има предвид по-голямата тежест на нощния труд в сравнение с труда през деня, намаляването на нормалната продължителност на нощния спрямо тази на дневния труд може да е подходящо решение за гарантирането на защитата на здравето и безопасността на съответните работници, макар и това да не е единственото възможно решение. Според естеството на съответната дейност предоставянето на допълнителни периоди на почивка или свободно време например също би могло да способства за защитата на здравето и безопасността на тези работници (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
).
На второ място, що се отнася до релевантността на принципа на равно третиране, закрепен в член 20 от Хартата, съгласно който „[в]сички хора са равни пред закона“, следва да се припомни, първо, че Съдът е постановил, че този принцип представлява общ принцип на правото на Съюза, който изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано. Разликата в третирането е обоснована, когато се основава на обективен и разумен критерий, тоест когато е свързана с допустима от закона цел на съответната правна уредба и е съразмерна на целта на съответното третиране (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, следва да се припомни, че приложното поле на Хартата по отношение на действията на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от нея, който гласи, че разпоредбите на Хартата се отнасят за институциите на Европейския съюз, както и за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза, а според постоянната съдебна практика понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на тази разпоредба предполага между правния акт на Съюза и съответната национална мярка да съществува връзка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на едната от областите върху другата, като се имат предвид определените от Съда критерии за преценка (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че член 140, алинея 1 от Кодекса на труда гласи, че нормалната продължителност на работното време през нощта при 5‑дневна работна седмица е 7 часа. Както подчертава запитващата юрисдикция, тази разпоредба се прилага за работниците от частния сектор. От друга страна, съгласно член 187, алинея 3 от Закона за МВР при работа на смени е възможно полагането на труд и през нощта между 22,00 ч. и 6,00 ч., като работните часове на държавните служители в МВР не следва да надвишават средно 8 часа за всеки 24‑часов период. Както е установил Съдът, тези разпоредби уточняват свързаните с безопасността и здравето условия на работа, приложими по отношение на нощния труд, и по-конкретно ограничението на продължителността на нощния труд. Подобни разпоредби се явяват прилагане на Директива 2003/88 и съответно попадат в приложното поле на правото на Съюза (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
—
).
Трето, доколкото запитващата юрисдикция смята, че разглежданата в главните производства национална правна уредба въвежда за работниците от частния сектор по-благоприятен режим от приложимия за работниците от публичния сектор, в това число ищците в главните производства, следва да се отбележи, че Съдът е постановил, че разликата в третирането, основана на характера на правоотношението — същинско служебно правоотношение или договорно правоотношение, по принцип може да се подлага на преценка от гледна точка на принципа на равно третиране, който представлява общ принцип на правото на Съюза и понастоящем е закрепен в членове 20 и 21 от Хартата (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
).
Що се отнася до изискването разглежданите положения да са сходни, за да се определи дали е налице нарушение на принципа на равно третиране, Съдът най-напред е уточнил, че сходството между положенията трябва да се преценява не общо и абстрактно, а специфично и конкретно по отношение на всички характеризиращи ги елементи, с оглед по-специално на предмета и целта на националната правна уредба, която установява съответното различие, както евентуално и на принципите и целите в областта, към която се отнася тази национална правна уредба (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
Запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да прецени фактите, следва да направи необходимите проверки, така че, от една страна, да установи релевантните категории работници и от друга страна, да определи дали е изпълнено изискването за сходство на разглежданите положения (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
Същевременно, когато е сезиран с преюдициално запитване, Съдът е компетентен, с оглед на данните, с които разполага в преписката, да даде пояснения с цел да насочи запитващата юрисдикция при решаването на спора в главното производство (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция разграничава абстрактни категории работници, полагащи нощен труд, а именно, от една страна, категорията на „полагащите нощен труд работници от публичния сектор“, въпреки че дава като пример особената категория на държавните служители в Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към МВР, и от друга страна, категорията на „полагащите нощен труд работници от частния сектор“.
Съдът обаче е приел, че съгласно член 20 от Хартата, за да се определи дали е налице нарушение на принципа на равно третиране, преценката за сходството на разглежданите положения трябва да се извършва не общо и абстрактно, а специфично и конкретно по отношение на всички характеризиращи ги елементи, с оглед по-специално на предмета и целта на националната правна уредба, която установява съответното различие, както евентуално и на принципите и целите в областта, към която се отнася тази национална правна уредба (решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
).
Освен това, макар от преюдициалните запитвания да е видно, че работниците от публичния сектор се ползват с допълнителни придобивки в сравнение с работниците от частния сектор, все пак не се уточнява дали тези придобивки са пряко свързани с естеството на нощния труд, полаган от работниците от публичния сектор, за които се отнасят делата в главните производства, а именно държавните служители в Главна дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ към МВР, или имат различна цел.
Следва също да се отбележи, че с оглед на хипотезата, при която би се констатирало наличие на разлика в третирането на две категории работници, които се намират в сходно положение, запитващата юрисдикция не е уточнила какви евентуално са целите на националното законодателство, което установява тази разлика в третирането.
Ето защо ще трябва запитващата юрисдикция да прецени, първо, дали съответните категории работници се намират в сходно положение, второ, дали е налице разлика в третирането на тези две категории и трето, дали тази разлика в третирането се основава на обективен и разумен критерий, тоест е свързана с допустима от закона цел на съответното законодателство и е съразмерна на тази цел (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 2022 г., Главна дирекция Пожарна безопасност и защита на населението,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
, т.
).
От изложените по-горе съображения следва, че член 12 от Директива 2003/88 във връзка с член 20 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска определената в законодателството на държава членка нормална продължителност на нощния труд от седем часа за работниците от частния сектор да не се прилага за работниците от публичния сектор като пожарникарите, ако такава разлика в третирането — доколкото съответните категории работници се намират в сходно положение — се основава на обективен и разумен критерий, тоест е свързана с допустима от закона цел на посоченото законодателство и е съразмерна на тази цел.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

1)
Член 1, параграф 3 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време във връзка с член 2 от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място
трябва да се тълкува в смисъл, че:
Директива 2003/88 се прилага дотолкова към работниците от публичния сектор като пожарникарите, които се приемат за работници, полагащи нощен труд, доколкото тези работници извършват дейностите си при обичайни условия.

2)
Член 12 от Директива 2003/88 във връзка с член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че:
допуска определената в законодателството на държава членка нормална продължителност на нощния труд от седем часа за работниците от частния сектор да не се прилага за работниците от публичния сектор като пожарникарите, ако такава разлика в третирането — доколкото съответните категории работници се намират в сходно положение — се основава на обективен и разумен критерий, тоест е свързана с допустима от закона цел на посоченото законодателство и е съразмерна на тази цел.

Xuereb
von Danwitz
Ziemele
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 4 май 2023 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на състава
P. G. Xuereb
(
*1
)	Език на производството: български.