CELEX: 62015TJ0591
Državne pomoči
Pogodba o letaliških storitvah in storitvah trženja
Pogodba, ki jo je Gospodarska zbornica Pau‑Béarn sklenila z družbo Transavia
Sklep, s katerim je bila pomoč razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom in je bilo naloženo njeno vračilo
Pojem državne pomoči
Pripisljivost državi
Gospodarska zbornica
Prednost
Merilo zasebnega vlagatelja
Izterjava
Člen 41 Listine o temeljnih pravicah
Pravica do vpogleda v spis
Pravica do izjave

)
Dejansko stanje
Zadevni ukrepi
Tožeča stranka, Transavia Airlines CV, je nizkocenovni letalski prevoznik s sedežem na Nizozemskem, ki s treh letališč v tej državi opravlja čarterske in redne lete do več kot 100 destinacij v Evropi in Severni Afriki.
Letališče Pau‑Pyrénées (v nadaljevanju: letališče Pau) je v departmaju Pyrénées‑Atlantiques v Franciji. Upravlja ga Chambre de commerce et d’industrie (CCI) Pau Béarn (Gospodarska zbornica Pau‑Béarn, v nadaljevanju: CCIPB). Lastništvo letališča Pau je bilo 1. januarja 2007 preneseno s Francoske republike na skupino lokalnih organov, to je Syndicat mixte de l’aéroport Pau Pyrénées (mešano združenje letališča Pau Pyrénées), katerega člani so Conseil régional Nouvelle‑Aquitaine (regionalni svet departmaja Nouvelle‑Aquitaine), Conseil départemental des Pyrénées‑Atlantiques (svet departmaja Pyrénées-Atlantiques), Communauté d’agglomération Pau Béarn Pyrénées (mestna skupnost Pau Béarn Pyrénées) in več kot deset občinskih skupnosti. Ko je navedeno mešano združenje postalo lastnik letališča Pau, je nadomestilo državo kot koncedent in prevzelo koncesijsko pogodbo, sklenjeno s CCIPB, ki je torej po prenosu lastništva na navedeno mešano združenje ostala upravljavec letališča.
CCIPB je 23. januarja 2006 s tožečo stranko sklenila pogodbo (v nadaljevanju: pogodba iz leta 2006), s katero se je ta zavezala, da bo zagotavljala letalsko povezavo z najmanj 156 leti med letališčem Pau in letališčem Schiphol v Amsterdamu (Nizozemska) na leto, ki bodo porazdeljeni na vsaj tri dni tedensko. Tožeča stranka je morala za uporabo infrastrukture letališča Pau plačati nadomestilo. Ta pogodba je bila sklenjena za obdobje treh let od 26. aprila 2006, ko je bila uvedena zadevna letalska povezava, z možnostjo podaljšanja za nadaljnji dve leti.
Poleg tega je pogodba iz leta 2006 vsebovala zavezo tožeče stranke, da bo opravljala storitve trženja, ki so med drugim zajemale oglaševanje na njeni internetni strani, za kar bi CCIPB za prvi dve leti na podlagi 156 odhodnih letov na leto plačala 250.000 EUR. Če to minimalno število letov ne bi bilo doseženo, bi se znesek sorazmerno prilagodil. Za tretje leto je bilo določeno plačilo 12,50 EUR na potnika, ki leti z letališča, pri čemer je bila letna vsota omejena na 250.000 EUR. Poleg tega je bilo določeno, da v primeru podaljšanja pogodbe iz leta 2006 tožeča stranka za četrto in peto leto prejme določene zneske na potnika, ki leti z letališča.
Skupni znesek, ki ga je CCIPB na podlagi pogodbe iz leta 2006 plačala tožeči stranki za storitve trženja, ki jih je ta opravila od 26. aprila 2006 do 29. oktobra 2009, je znašal od 700.000 do 900.000 EUR. Pogodba iz leta 2006 je bila tiho podaljšana 26. aprila 2009. Vendar se je tožeča stranka zaradi nezadovoljivih rezultatov letalske povezave odločila, da od pogodbe iz leta 2006 odstopi.
[…]
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 13. oktobra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Tožeča stranka je z ločenim aktom 11. aprila 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za sprejetje ukrepov procesnega vodstva, s katerim je od Komisije zahtevala predložitev nekaterih dokumentov.
Komisija je svoje stališče predložila v predpisanem roku.
Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni del postopka, ter Komisijo in tožečo stranko v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 88 Poslovnika pozvalo, naj odgovorita na nekatera vprašanja, in od Komisije zahtevalo predložitev nekaterih dokumentov.
Splošno sodišče je z odločbo z dne 21. junija 2017 odločilo, da zadevo dodeli šestemu razširjenemu senatu.
Stranki sta na obravnavi 26. oktobra 2017 podali ustne navedbe.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
člen 1(3) ter člene od 3 do 5 izpodbijanega sklepa v delu, ki se nanaša nanjo, razglasi za nične;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v podporo tožbi navaja šest tožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na kršitev načela dobrega upravljanja iz člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in pravice do obrambe, drugič, na kršitev člena 107(1) PDEU, ker je Komisija ugotovljeno pomoč napačno pripisala Francoski republiki, tretjič, na kršitev člena 107(1) PDEU in nezadostno obrazložitev, ker je Komisija napačno uporabila merilo udeleženca v tržnem gospodarstvu, ko je ugotovila, da pogodba iz leta 2006 zagotavlja gospodarsko prednost, četrtič, na kršitev člena 107(1) PDEU, ker je Komisija napačno menila, da je domnevna prednost selektivna, petič, na kršitev člena 107(1) PDEU in očitno napako pri presoji, ker Komisija ni preučila, ali je domnevna prednost dejansko imela negativne učinke na konkurenco, in, šestič, na kršitev člena 107(1) in člena 108(2) PDEU in očitno napako pri presoji, ki jo je Komisija storila pri določitvi zneska pomoči, ki ga je treba vrniti.
Prvi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja iz člena 41 Listine in pravice do obrambe
Tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila načelo dobrega upravljanja iz člena 41(1) in (2)(a) in (b) Listine, ker ji ni omogočila, da pred sprejetjem izpodbijanega sklepa predstavi svoje stališče, in ker ji je zavrnila dostop do upravnega spisa. Komisija naj bi s tem kršila pravico tožeče stranke do obrambe. Te postopkovne napake naj bi utemeljevale razglasitev delne ničnosti izpodbijanega sklepa.
[…]
V zvezi s tem je treba poudariti, da je tožeča stranka zainteresirana stranka v smislu člena 108(2) PDEU, tako da ima pravico, da Komisija preiskavo v zvezi s pogodbo iz leta 2006 opravi nepristransko in pravično v smislu člena 41(1) Listine, in to zlasti zato, ker ima lahko ugotovitev državne pomoči glede pogodbe iz leta 2006 zanjo finančne posledice v obliki vračila prejetih zneskov.
Vendar razlogovanja tožeče stranke ni mogoče sprejeti v delu, v katerem meni, da ji je s členom 41(2) Listine podeljena pravica, da jo Komisija osebno opomni, naj pred sprejetjem izpodbijanega sklepa predloži svoje pripombe ali drugače predstavi svoje stališče, ali pravica do vpogleda v upravni spis Komisije s področja državnih pomoči.
Čeprav namreč pravica do dobrega upravljanja iz člena 41(1) Listine odseva obveznost, da se skrbno in nepristransko preučijo vsi elementi zadeve, pa je v členu 41(2) Listine naveden sklop pravic, ki jih mora upoštevati uprava Unije, vključno s pravico do obrambe, in ki zajemajo pravico do izjave in pravico do vpogleda v spis.
[…]
V zvezi s tem je treba na prvem mestu ugotoviti, da se tožeča stranka kot zainteresirana stranka v smislu člena 108(2) PDEU ne more sklicevati na kršitev člena 41(2)(a) Listine, ker naj je Komisija ne bi osebno zaprosila za njene pripombe glede postopka preiskave pomoči. S podelitvijo pravice, da Komisija z njo osebno naveže stik, kot jo zahteva tožeča stranka, bi se namreč spremenila vloga vira informacij, ki jo v bistvu imajo zainteresirane osebe v postopku za nadzor državne pomoči. Trditev tožeče stranke, da bi člen 41(1) in (2) Listine ostal brez smisla, če bi podjetje moralo vsak dan v Uradnem listu preverjati, ali so se v zvezi z njim začele preiskave ali bili sprejeti sklepi, je torej treba zavrniti.
Poleg tega okoliščina, da se je preiskava Komisije nanašala posebej na pogodbo iz leta 2006, katere stranka je bila tožeča stranka, tako da Komisija ni imela težav pri opredelitvi tožeče stranke med vsemi morebitnimi zainteresiranimi osebami, Komisije ni mogla zavezovati, da tožečo stranko individualno opomni.
Ugotoviti je namreč treba, da „zainteresirane stranke“ iz člena 108(2) PDEU niso samo podjetje ali podjetja, ki imajo prednost zaradi pomoči, temveč tudi osebe, podjetja ali združenja, na katerih interese eventualno vpliva podelitev pomoči, zlasti konkurenčna podjetja in poklicne organizacije. V skladu s sodno prakso gre, drugače povedano, za nedoločeno število naslovnikov in objava obvestila v Uradnem listu je primerno sredstvo za obvestitev vseh zadevnih strank (sodba z dne 14. novembra 1984, Intermills/Komisija,
323/82
,
EU:C:1984:345
, točka
).
Zato je Komisija lahko samo objavila obvestilo o začetku postopka v zvezi s pogodbo iz leta 2006 v Uradnem listu, ne da bi kršila načelo dobrega upravljanja iz člena 41 Listine. V zvezi s tem je Komisija v sklepu o razširitvi postopka pozvala francoske organe, naj nemudoma posredujejo kopijo tega sklepa morebitnim prejemnikom pomoči.
[…]
Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 107(1) PDEU in nezadostna obrazložitev, ker je bilo merilo udeleženca v tržnem gospodarstvu napačno uporabljeno
[…]
Prvi del: Komisija je nezadostno obrazložila svojo odločitev o uporabi analize dodatne donosnosti namesto primerjalne analize
[…]
Na petem mestu, tožeča stranka trdi, da je Komisija odločitev, da uporabi analizo dodatne donosnosti, oprla na smernice iz leta 2014. Te smernice pa ob podpisu pogodbe iz leta 2006 še niso začele veljati in se torej niso uporabljale za presojo pogodbe iz leta 2006 z vidika merila udeleženca v tržnem gospodarstvu. Njihova uporaba naj bi bila nezdružljiva z načelom pravne varnosti. Smernice Skupnosti o financiranju letališč in zagonski državni pomoči letalskim družbam z odhodi z regionalnih letališč, objavljene v
Uradnem listu Evropske unije
9. decembra 2005 (
UL 2005, C 312, str. 1
, v nadaljevanju: smernice iz leta 2005), ki so se uporabljale takrat, niso vsebovale nobene navedbe o uporabi tega merila. Zato na podlagi smernic, ki se uporabljajo za spor, ni mogoče določiti načina ocenjevanja.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se smernice iz leta 2014 v skladu s točko 171 uporabljajo od 4. aprila 2014 in od tega datuma nadomeščajo smernice iz leta 1994 za letalski sektor, naslovljene „Uporaba členov 92 in 93 Pogodbe ES ter člena 61 Sporazuma EGP za državne pomoči v letalskem sektorju“ in objavljene v Uradnem listu Evropskih skupnosti 10. decembra 1994 (
UL 1994, C 350, str. 5
), in smernice iz leta 2005.
Vendar je Komisija z obvestilom, objavljenim v Uradnem listu 15. aprila 2014 (glej točko 11 zgoraj), ob upoštevanju začetka veljavnosti smernic iz leta 2014, zainteresirane stranke pozvala, naj predložijo svoje pripombe o ukrepih, v zvezi s katerimi je začela formalne postopke preiskave, vključno z ukrepom glede letališča Pau. Komisija v točkah od 54 do 66 smernic iz leta 2014 pojasnjuje razloge, iz katerih meni, da je analiza dodatne donosnosti najprimernejše merilo za presojo dogovorov, sklenjenih med letališči in letalskimi prevozniki.
Zato je treba ugotoviti, tudi če je bila pogodba iz leta 2006 med tožečo stranko in CCIPB sklenjena pred začetkom veljavnosti smernic iz leta 2014, da je Komisija pojasnila razloge, iz katerih je menila, da je treba analizi dodatne donosnosti načeloma dati prednost pred primerjalno analizo, in da je poleg tega zainteresiranim strankam, vključno s tožečo stranko, omogočila, da predstavijo svoje stališče v zvezi s tem.
Poleg tega izbira primerne metode med primerjalno analizo in analizo dodatne donosnosti za uporabo merila udeleženca v tržnem gospodarstvu spada v okvir objektivnega pojma pomoči v smislu člena 107(1) PDEU. Komisija mora tako v okviru svoje obveznosti, da opravi popolno analizo vseh upoštevnih elementov zadevnega dogovora in njegovega okvira, zato da bi preverila, ali je upravičeno podjetje dobilo prednost, ki je pod običajnimi tržnimi pogoji ne bi dobilo (glej točko 122 zgoraj), izbrati metodo, ki je ob upoštevanju okoliščin zadeve najprimernejša za uporabo navedenega merila, pri čemer so smernice iz leta 2014 element okvira, na podlagi katerega je bil sprejet izpodbijani sklep.
Zato tega, da se je Komisija pri izbiri primerne metode za uporabo merila udeleženca v tržnem gospodarstvu sklicevala na smernice iz leta 2014, ni mogoče kritizirati, tudi če je bila pogodba iz leta 2006 sklenjena pred začetkom veljavnosti smernic iz leta 2014.
Posledično je treba trditev tožeče stranke v zvezi s smernicami iz leta 2014 zavrniti.
Iz navedenega izhaja, da je treba prvi del tretjega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: neizpolnitev obveznosti skrbnega ravnanja in nepristranskosti Komisije, očitne napake pri presoji in nezadostna obrazložitev izpodbijanega sklepa glede analize dodatne donosnosti
Tožeča stranka trdi, da Komisija s tem, da je opravila analizo dodatne donosnosti, ni izpolnila svoje obveznosti skrbnega ravnanja in nepristranskosti ter je storila očitne napake pri presoji. Poleg tega naj Komisija ne bi zadostno obrazložila svojih ugotovitev.
Tožeča stranka zlasti navaja štiri očitke, ki se nanašajo, prvič, na to, da je Komisija ravnala malomarno, ker se ni obrnila na pooblaščenega računovodjo, ki je pregledal poslovni načrt, drugič, na to, da je Komisija upoštevala prekratek časovni okvir, tretjič, na to, da Komisija napačno ni upoštevala razlogov CCIPB za sklenitev pogodbe iz leta 2006, in četrtič, na to, da Komisija ni jasno navedla prihodkov in prednosti, ki jih je upoštevala.
Ker se četrti očitek nanaša na neobrazložitev, ga je treba obravnavati pred drugimi tremi očitki, šele nato se bodo preučili prvi, tretji in drugi očitek.
[…]
–
Upoštevanje prekratkega časovnega okvira
Tožeča stranka trdi, da je Komisija pri uporabi merila udeleženca v tržnem gospodarstvu upoštevala prekratek časovni okvir. S tem, da je trdila, da se tak udeleženec, ki bi deloval namesto CCIPB, ne bi zanašal na to, da bo pogodba iz leta 2006 po začetnem triletnem obdobju podaljšana, naj ne bi upoštevala posebnih okoliščin gospodarske stvarnosti, v kateri delujejo tožeča stranka in letališča, ko se zavežejo k sodelovanju.
Na prvem mestu, tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da Komisija ni upoštevala povprečne življenjske dobe njenih letalskih povezav. Pregled teh povezav, ki jih je zagotavljala od leta 2005, naj bi dokazoval, da je njeno sodelovanje z namembnimi letališči običajno trajalo dlje od treh let in da šestletno obdobje ni bilo izjema. CCIPB je torej že ob podpisu pogodbe iz leta 2006 lahko razumno domnevala, da se bo sodelovanje s tožečo stranko nadaljevalo po prvem obdobju in celo po izteku časovnega okvira, upoštevanega v poslovnem načrtu.
Na drugem mestu, tožeča stranka meni, da Komisija ni upoštevala dejstva, da po definiciji načrtuje dolgoročnejša sodelovanja. Udeleženec v tržnem gospodarstvu naj bi prevzel premišljena tveganja za razširitev svojega podjetja. Po mnenju tožeče stranke je bila uvedba nove letalske povezave naložba, ki je lahko postala donosna šele dolgoročno. Izgube pri zagonu nove povezave naj bi bile v letalskem sektorju pogoste.
V prvotni pogodbi, ki jo je tožeča stranka sklenila z letališčem, je bil predviden zagon nove letalske povezave, ki bi predvidoma obema strankama zagotovila dolgoročne ugodnosti. Trajanje pogodbe, ki je bilo prvotno omejeno na tri leta, naj ne bi bilo v nasprotju z namenom strank, da sodelujeta dolgoročno. Upravljavci naj ne bi sklepali pogodb neodvisno od njihovega dejanskega okvira, ki vključuje poslovni model in izkušnje pogodbenih strank. V pogodbi iz leta 2006 je bila izrecno predvidena možnost podaljšanja. Dolgoročni obeti, ki jih je imela tožeča stranka, naj bi izhajali tudi iz namer, ki sta jih stranki izrazili na pogodbenih pogajanjih. Poleg tega naj bi to, da je tožeča stranka prvotno pogodbo iz leta 2006 kljub primanjkljaju, ki ga je ustvarila letalska povezava, podaljšala, dokazovalo, da si je zelo prizadevala ohraniti sodelovanje s CCIPB tudi po prvem izteku pogodbe.
Na tretjem mestu, tožeča stranka meni, da Komisija ni upoštevala svetovne finančne krize leta 2008, ki se je zgodila dve leti po sklenitvi pogodbe iz leta 2006 in eno leto pred njenim morebitnim podaljšanjem. Ta nepredvidena okoliščina naj bi bila pomembna za določitev časovnega okvira pri sklenitvi pogodbe iz leta 2006, ker je ogrozila donosnost in življenjsko dobo zadevne letalske povezave. CCIPB naj ob sklenitvi pogodbe iz leta 2006 ne bi bilo treba domnevati, da bo finančna kriza leta 2008 negativno vplivala na donosnost in življenjsko dobo povezave.
Komisija predlaga, naj se trditve tožeče stranke zavrnejo.
V zvezi s tem iz sodne prakse (glej točko 120 zgoraj) izhaja, da je treba preučiti, ali je Komisija lahko upravičeno sklepala, da bi udeleženec v tržnem gospodarstvu, ki bi deloval namesto CCIPB, ocenil interes za sklenitev pogodbe iz leta 2006 ob upoštevanju časovnega okvira, omejenega na trajanje navedene pogodbe.
Ravnanje udeleženca v tržnem gospodarstvu vodijo obeti dolgoročnejše donosnosti (sodba z dne 21. marca 1991, Italija/Komisija,
C‑305/89
,
EU:C:1991:142
, točka
). Tak udeleženec, ki želi povečati dobiček, je pripravljen nositi premišljena tveganja pri določitvi primernega donosa, ki ga pričakuje od svoje naložbe.
Komisija je v obravnavani zadevi v izpodbijanem sklepu menila, da bi udeleženec v tržnem gospodarstvu pri oceni interesa za sklenitev pogodbe iz leta 2006 za časovni okvir svoje ocene izbral trajanje navedene pogodbe. Menila je še, da se udeleženec v tržnem gospodarstvu ne bi zanašal na to, da bo pogodba iz leta 2006 ob izteku podaljšana, bodisi pod enakimi ali drugačnimi pogoji, zlasti ker so nizkocenovni letalski prevozniki, kot je tožeča stranka, znani po tem, da svoje dejavnosti razvijajo zelo dinamično v smislu uvajanja in ukinjanja povezav ali povečevanja in zmanjševanja pogostosti letov. Iz tega je sklepala, da je vsakršno podaljšanje pogodb časovno oddaljena in preveč negotova možnost, da bi udeleženec v tržnem gospodarstvu na njej lahko utemeljil razumne gospodarske odločitve (točki 393 in 394 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
Komisija je v točki 439 obrazložitve izpodbijanega sklepa menila tudi, da mora analiza dodatne donosnosti temeljiti na prvotno načrtovanem obdobju izvajanja pogodbe iz leta 2006, in ne na daljšem obdobju, ker razumen in previden udeleženec v tržnem gospodarstvu ob sklenitvi pogodbe ni mogel računati na njeno podaljšanje pod enakimi ali drugačnimi pogoji.
Poleg tega ni sporno, da je bila pogodba iz leta 2006 sklenjena le za prvotno obdobje treh let brez klavzule o samodejnem podaljšanju. Tožeča stranka tudi ne pojasnjuje, kakšne namere sta stranki na pogodbenih pogajanjih izrazili glede dolgoročnejšega sodelovanja.
V tem okviru je lahko Komisija, ne da bi storila napako, menila, da bi udeleženec v tržnem gospodarstvu donosnost pogodbe iz leta 2006 ocenil ob upoštevanju stroškov in pričakovanih prihodkov glede na trajanje njenega izvajanja, to je tri leta.
Poleg tega je lahko Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, menila, da upravljavec letališča zelo težko oceni verjetnost, da želi letalski prevoznik letalsko povezavo zagotavljati še po izteku obdobja, za katero se je zavezal v pogodbi o letaliških storitvah, ker ve, da so letalski prevozniki, zlasti nizkocenovni, pokazali, da zelo dinamično upravljajo uvajanje in ukinjanje letalskih povezav (glej točki 355 in 394 obrazložitve izpodbijanega sklepa). V teh okoliščinah je lahko Komisija, ne da bi storila napako, menila, da se previden udeleženec v tržnem gospodarstvu, ki bi deloval namesto CCIPB, ne bi zanašal na pripravljenost letalskega prevoznika, da po izteku pogodbe iz leta 2006 podaljša opravljanje letov na zadevni letalski povezavi.
CCIPB je resda sprejela sedemletni poslovni načrt, ki je torej zajemal precej daljše obdobje od trajanja pogodbe iz leta 2006. Vendar je pomembno, da poslovni načrt, ki ga je pripravila CCIPB, nikakor ne zavezuje tožeče stranke, ki po izteku prvotnega obdobja pogodbe iz leta 2006 spet svobodno odloča o nadaljnjem obratovanju letalske povezave.
V teh okoliščinah Komisiji ni mogoče očitati, da je ugotovila, da se preudaren udeleženec v tržnem gospodarstvu, ki bi deloval namesto CCIPB, s tem, da bi sprejel premišljena tveganja, ob sklenitvi pogodbe iz leta 2006 ne bi mogel zanašati na njeno podaljšanje.
Poleg tega elementi, ki jih je tožeča stranka predložila za dokaz, da je bila povprečna življenjska doba letalskih povezav, ki jih je opravljala, precej daljša od treh let, ne morejo biti odločilni. Ravnanje udeleženca v tržnem gospodarstvu je treba presojati tako, da se ga postavi v položaj, ki je čim bližje položaju upravljavca letališča Pau. Kot pa poudarja Komisija, je bilo prvotno trajanje pogodbe iz leta 2006, ki jo je CCIPB sklenila s tožečo stranko, omejeno na tri leta.
Nazadnje, kar zadeva trditev tožeče stranke, da je Komisija storila napako, ker ni upoštevala nepredvidenega dogodka, kot je bila finančna kriza leta 2008, je treba spomniti, da so pri uporabi merila zasebnega vlagatelja upoštevni le podatki, ki so na voljo, in predviden razvoj v času, ko je bila sprejeta odločitev o izvedbi zadevne transakcije (sodbi z dne 5. junija 2012, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, točka
, in z dne 27. aprila 2017, Germanwings/Komisija,
T‑375/15
,
EU:T:2017:289
, točka
).
V obravnavani zadevi je Komisija, ko je v izpodbijanem sklepu ugotovila, da preudaren udeleženec v tržnem gospodarstvu ob sklenitvi pogodbe iz leta 2006 ne bi upošteval njenega podaljšanja, to storila pri analizi
ex ante
donosnosti naložbe, izvedene leta 2006, in ne na podlagi nepredvidljivih poznejših elementov.
Prav tako dejstvo, da je tožeča stranka 26. aprila 2009 dejansko podaljšala pogodbo iz leta 2006, ni upošteven element.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Komisija ni storila očitne napake pri presoji, ko je pri analizi dodatne donosnosti menila, da preudaren udeleženec v tržnem gospodarstvu, ki bi deloval namesto CCIPB, ob sklenitvi pogodbe iz leta 2006 ne bi upošteval časovnega okvira, ki bi presegal prvotno obdobje izvajanja navedene pogodbe.
[…]
Peti tožbeni razlog: kršitev člena 107(1) PDEU in očitna napaka pri presoji, ker Komisija ni preverila, ali dejansko obstajajo negativni učinki pogodbe iz leta 2006 na konkurenco
[…]
Iz tega sledi, da je treba peti tožbeni razlog zavrniti.
Šesti tožbeni razlog: kršitev člena 107(1) in člena 108(2) PDEU ter očitna napaka pri presoji, ki jo je Komisija storila pri določitvi zneska državne pomoči
Tožeča stranka trdi, da je Komisija domnevno prednost napačno enačila z negativnimi dodatnimi tokovi letališča Pau.
V zvezi s tem trdi, da če se Komisija, kot v obravnavani zadevi, odloči odrediti izterjavo določenega zneska, mora kolikor mogoče natančno ugotoviti dejansko vrednost pomoči, ki jo je podjetje prejelo. Na podlagi sodbe z dne 5. februarja 2015, Ryanair/Komisija (
T‑500/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:73
), meni, prvič, da bi Komisija morala preučiti, v kolikšnem obsegu je tožeča stranka zatrjevano prednost prenesla na svoje potnike, drugič, da je Komisija storila napako, ker ni ocenila konkurenčne prednosti, ki jo je tožeča stranka dejansko imela zaradi domnevnih izgub letališča Pau, in tretjič, da Komisija ni zadostno pojasnila, zakaj je izterjava zadevnega zneska potrebna za vzpostavitev prejšnjega stanja, ker bi bilo treba na eni strani od tega zneska odšteti vse pozitivne zunanje učinke, ki jih je pogodba iz leta 2006 prinesla letališču Pau, in ker na drugi strani tožeča stranka ne bi smela nadomeščati izgub zaradi neučinkovitih ukrepov letališča Pau.
Po mnenju tožeče stranke dejstvo, da bi določitev zneska, ki ga je treba vrniti, lahko bila zapletena, ne more upravičiti tega, da Komisija ne upošteva načel, določenih v sodbi z dne 5. februarja 2015, Ryanair/Komisija (
T‑500/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:73
). Iz te sodbe naj ne bi izhajalo, da je treba neprostovoljno in posredno naravo zadevnih davčnih ukrepov obravnavati kot pogoje za uporabo teh načel.
Komisija vse trditve tožeče stranke zavrača kot neutemeljene.
Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost zadevne države članice, da se z vračilom odpravi pomoč, ki po mnenju Komisije ni združljiva z notranjim trgom, namenjena vzpostavitvi položaja pred dodelitvijo te pomoči. Ta cilj je dosežen, ko upravičenci ali, drugače povedano, podjetja, ki so imela od pomoči dejansko korist, vrnejo zadevne pomoči, po potrebi skupaj z zamudnimi obrestmi. S tem vračilom namreč upravičenec izgubi prednost, ki jo je imel na trgu v primerjavi s svojimi konkurenti, in se ponovno vzpostavi stanje pred izplačilom pomoči (glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Spomniti je treba tudi, da nobena določba prava Unije od Komisije ne zahteva, da pri odreditvi vračila pomoči, ki je bila razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom, določi natančen znesek pomoči, ki ga je treba vrniti. Dovolj je namreč, da so v odločbi Komisije podatki, na podlagi katerih lahko naslovnik sam in brez pretiranih težav določi ta znesek (glej sodbo z dne 20. marca 2014, Rousse Industry/Komisija,
C‑271/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:175
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar mora Komisija, če naloži vračilo določenega zneska, v skladu s svojo obveznostjo vestne in nepristranske preučitve spisa v okviru člena 108 PDEU, kolikor to dopuščajo okoliščine zadeve, natančno določiti vrednost pomoči, do katere je bilo upravičeno podjetje (glej sodbo z dne 30. aprila 2014, Dunamenti Erőmű/Komisija,
T‑179/09
, neobjavljena,
EU:T:2014:236
, točka
).
Z vzpostavitvijo stanja, kakršno je bilo pred plačilom pomoči, mora Komisija po eni strani zagotoviti, da je dejanska prednost, zagotovljena s pomočjo, odpravljena, in tako naložiti vračilo celotne pomoči. Komisija iz velikodušnosti do upravičenca ne sme naložiti vračila nižjega zneska od vrednosti pomoči, ki jo je ta prejel. Po drugi strani pa Komisija ni pooblaščena, da izraža svoje neodobravanje glede teže nezakonitosti s tem, da naloži vračilo zneska, ki je višji od vrednosti pomoči, ki jo je prejel upravičenec (sodba z dne 30. aprila 2014, Dunamenti Erőmű/Komisija,
T‑179/09
, neobjavljena,
EU:T:2014:236
, točka
).
Ta sodna praksa se uporablja tudi takrat, kadar Komisija v sklepu določi okvirni znesek pomoči, ki jo je treba vrniti.
V obravnavani zadevi je Komisija za določitev zneska pomoči, ki ga je treba vrniti, za pogodbo iz leta 2006 letni znesek pomoči, ki ga je mogoče vrniti, za vsako leto, v katerem se je pogodba izvajala, izračunala na podlagi negativnega dela predvidenega dodatnega toka (prihodki minus stroški) v času sklenitve pogodbe iz leta 2006, kot je bil določen z opravljeno analizo dodatne donosnosti. Pojasnila je, da ta znesek ustreza vsotam, ki jih je treba vsako leto odšteti od zneska plačila za storitve trženja ali prišteti letališkim pristojbinam in pristojbinam za storitve zemeljske oskrbe, zaračunanim tožeči stranki, da je neto sedanja vrednost pogodbe iz leta 2006 pozitivna oziroma je v skladu z načelom udeleženca v tržnem gospodarstvu (točka 589 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
Iz tega sledi, da je Komisija izpolnila svojo obveznost izračunati vrednost pomoči, ki jo je prejela tožeča stranka na podlagi pogodbe iz leta 2006. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, je iz točke 305 zgoraj namreč razvidno, da je zato opravila analizo dodatne donosnosti ter primerjala zneske, ki bi jih udeleženec v tržnem gospodarstvu bil pripravljen plačati za storitve trženja ali zahteval od tožeče stranke za opravljanje letaliških storitev, in zneske, ki jih je CCIPB dejansko plačala oziroma prejela.
Nasprotno pa Komisiji za določitev zneska pomoči, ki ga je treba vrniti, ni treba preučiti, ali in v kolikšnem obsegu je tožeči stranki dejansko koristila gospodarska prednost, izhajajoča iz zneskov, ki so ustrezali negativnim letnim dodatnim tokovom, ki jo je dobila zaradi pogodbe iz leta 2006 (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točka
).
Vračilo nezakonite pomoči namreč zajema povračilo prednosti, ki jo je z njo dobil upravičenec, in ne povračilo morebitne ekonomske koristi, ki jo je ta pridobil z izkoriščanjem te prednosti. Taka korist morda ni enaka prednosti, ki pomeni navedeno pomoč, ali celo ne obstaja, s tako okoliščino pa se ne more upravičiti, da se ne bi zagotovilo vračilo te pomoči ali drugega zneska iste pomoči, ki pomeni prednost, omogočeno z zadevno nezakonito pomočjo (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točka
).
Zato kakršna koli odločitev tožeče stranke, da v celoti ali delno prenese prednost, pridobljeno s pogodbo iz leta 2006, na svoje stranke, ni upoštevna za določitev zneska pomoči, ki ga je treba vrniti (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točka
).
Prav tako prednost, kot jo je Komisija opredelila v izpodbijanem sklepu, ni v tem, da je tožeča stranka lahko izboljšala svoj konkurenčni položaj na trgu. Pomeni samo, da je dosegla nominalni znesek negativnih letnih dodatnih tokov zaradi pogodbe iz leta 2006. Vprašanje, ali je to prednost nekako izkoristila na trgu, se nanaša na presojo morebitne koristi, ki jo je lahko pridobila z izkoriščanjem dodeljene prednosti, pri čemer taka presoja ne vpliva na vračilo pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity,
C‑164/15 P in C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
, točka
).
Nazadnje, ker je Komisija odredila vračilo prednosti, enake znesku predvidenega dodatnega toka, ki izhaja iz pogodbe iz leta 2006, sklenjene s CCIPB, ki bi delovala kot udeleženec v tržnem gospodarstvu, je treba ugotoviti, da je bilo z izpodbijanim sklepom samo znova vzpostavljeno zakonito stanje iz obdobja pred izplačilom pomoči (glej v tem smislu sodbo z dne 17. junija 1999, Belgija/Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
, točke od 64 do 66). Z izterjavo te pomoči se namreč tožeči stranki odvzema prednost, ki jo je imela na trgu pred svojimi konkurenti in ki je zajemala finančne pogoje, ki jih ne bi dobila pod običajnimi tržnimi pogoji.
Vrednost domnevnih pozitivnih zunanjih učinkov za letališče Pau in morebitna neučinkovitost tega letališča nista pomembni za doseganje cilja vzpostavitve prejšnjega stanja, ki se doseže, ko tožeča stranka izgubi prednost, ki jo je imela. Dodatno namen merila udeleženca v tržnem gospodarstvu, ki se uporablja za ugotovitev, ali je z ukrepom podeljena prednost, ni zahtevati minimalno učinkovitost pri izvajanju dejavnosti. V skladu s sodno prakso je namreč namen uporabe tega merila ugotoviti, ali bi v podobnih okoliščinah primerljiv zasebni vlagatelj lahko odobril zadevni ukrep (glej točko 119 zgoraj). Pri tem je treba upoštevati strukturo stroškov in prihodkov javnega subjekta, katerega ravnanje se primerja z ravnanjem udeleženca v tržnem gospodarstvu.
Iz navedenega izhaja, da šestega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti in da je zato treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži, da nosi svoje stroške in stroške Komisije.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Transavia Airlines CV se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Evropska komisija.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. decembra 2018.
Podpisi
[…]
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.
(
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.