CELEX: 62014TJ0331
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive adoptate având în vedere situația din Ucraina
Înghețarea fondurilor
Lista persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică înghețarea fondurilor și a resurselor economice
Includerea numelui reclamantului
Dovada temeiniciei includerii în listă

Istoricul cauzei
Reclamantul, domnul Mykola Yanovych Azarov, a fost prim‑ministrul Ucrainei de la 11 martie 2010 până la 28 ianuarie 2014.
La 5 martie 2014, Consiliul Uniunii Europene a adoptat, în temeiul articolului 29 TUE, Decizia 2014/119/PESC privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (
JO L 66, p. 26
).
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Decizia 2014/119 prevede următoarele:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de către persoane care au fost identificate ca fiind responsabile pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean și de către persoane responsabile pentru încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de către persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
(2)   Niciun fond sau resursă economică nu se pune, în mod direct sau indirect, la dispoziția sau în beneficiul persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor enumerate în anexă.”
Modalitățile măsurilor restrictive în cauză sunt definite la alineatele următoare ale aceluiași articol.
La aceeași dată, Consiliul a adoptat, în temeiul articolului 215 alineatul (2) TFUE, Regulamentul (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (
JO L 66, p. 1
).
Conform Deciziei 2014/119, Regulamentul nr. 208/2014 impune adoptarea măsurilor restrictive în cauză și definește modalitățile respectivelor măsuri restrictive în termeni identici, în esență, cu cei ai deciziei menționate.
Numele persoanelor vizate de Decizia 2014/119 și de Regulamentul nr. 208/2014 apar pe lista care figurează în anexa la respectiva decizie și în anexa I la regulamentul menționat (denumită în continuare „lista”), însoțite, printre altele, de motivarea includerii lor.
Numele reclamantului apărea pe listă cu informațiile de identificare „prim‑ministru al Ucrainei până în ianuarie 2014” și cu următoarea motivare:
La 6 martie 2014, Consiliul a publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
un Aviz în atenția persoanelor care fac obiectul măsurilor restrictive prevăzute în Decizia 2014/119 și în Regulamentul nr. 208/2014 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Ucraina (
JO C 66, p. 1
). Potrivit acestui aviz, „[p]ersoanele vizate pot trimite Consiliului […] o cerere însoțită de documente doveditoare, solicitând reanalizarea deciziei pe baza căreia au fost incluse [în] list[ă] […]”. Avizul atrage de asemenea atenția persoanelor în cauză „asupra posibilității de a contesta decizia Consiliului în fața [Tribunalului], în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 275 paragraful al doilea și la articolul 263 paragrafele al patrulea și al șaselea [TFUE]”.
Decizia 2014/119 a fost modificată prin Decizia (PESC) 2015/143 a Consiliului din 29 ianuarie 2015 (
JO L 24, p. 16
), intrată în vigoare la 31 ianuarie 2015. În ceea ce privește criteriile de desemnare a persoanelor vizate de măsurile restrictive în cauză, din cuprinsul articolului 1 din această din urmă decizie reiese că articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 este înlocuit cu textul următor:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoane care au fost identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean și de persoane responsabile de încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
În sensul prezentei decizii, persoanele identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean includ persoane care fac obiectul anchetelor efectuate de autoritățile ucrainene:
(a)
pentru deturnare de fonduri sau active publice ucrainene sau pentru complicitate la aceasta sau
(b)
pentru abuz în serviciu în calitate de funcționar public sau demnitar în scopul obținerii unui avantaj nejustificat pentru sine sau pentru o parte terță, cauzând prin aceasta un prejudiciu fondurilor sau activelor publice ucrainene, sau pentru complicitate la o astfel de faptă.”
Regulamentul (UE) 2015/138 al Consiliului din 29 ianuarie 2015 de modificare a Regulamentului nr. 208/2014 (
JO L 24, p. 1
) l‑a modificat pe acesta din urmă în conformitate cu Decizia 2015/143.
Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 au fost modificate ulterior prin Decizia (PESC) 2015/364 a Consiliului din 5 martie 2015 de modificare a Deciziei 2014/119 (
JO L 62, p. 25
) și prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/357 al Consiliului din 5 martie 2015 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (
JO L 62, p. 1
). Decizia 2015/364 a modificat articolul 5 din Decizia 2014/119, prelungind măsurile restrictive, în ceea ce îl privește pe reclamant, până la 6 martie 2015. Regulamentul de punere în aplicare 2015/357 a înlocuit, în consecință, anexa I la Regulamentul nr. 208/2014.
Prin Decizia 2015/364 și prin Regulamentul de punere în aplicare 2015/357, numele reclamantului a fost menținut pe listă, cu informațiile de identificare „prim‑ministru al Ucrainei până în ianuarie 2014” și cu noua motivare:
Decizia 2015/364 și Regulamentul de punere în aplicare 2015/357 fac obiectul unei noi acțiuni introduse de reclamant la Tribunal la 29 aprilie 2015 (cauza T‑215/15, Azarov/Consiliul).
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 mai 2014, reclamantul a introdus prezenta acțiune. Acesta a depus de asemenea o cerere de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate, în temeiul articolului 76a din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991.
Prin decizia din 5 iunie 2014, Tribunalul a respins cererea de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate.
Prin înscrisurile depuse la grefa Tribunalului la 28 august 2014 și, respectiv, la 2 septembrie 2014, Comisia Europeană și Republica Polonă au solicitat să intervină în prezenta procedură în susținerea concluziilor Consiliului. Prin Ordonanțele din 7 noiembrie 2014, președintele Camerei a noua a Tribunalului a admis aceste intervenții. Republica Polonă a depus un memoriu în intervenție, iar reclamantul și‑a depus observațiile cu privire la acesta în termenele stabilite. Comisia a renunțat la depunerea unui memoriu în intervenție.
La 19 decembrie 2014, Consiliul a prezentat o cerere motivată, în conformitate cu articolul 18 alineatul (4) al doilea paragraf din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului, prin care a solicitat ca conținutul unei anexe la memoriul în duplică să nu fie citat în documentele aferente acestei cauze la care publicul are acces.
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 25 martie 2015, reclamantul și‑a adaptat concluziile solicitând și anularea Deciziei 2015/143 și a Regulamentului 2015/138, în măsura în care acestea îl privesc.
Prin decizia președintelui Camerei a noua a Tribunalului din 7 august 2015, după ascultarea părților, prezenta cauză și cauza T‑332/14, Azarov/Consiliul, au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale, în conformitate cu articolul 68 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 30 septembrie 2015.
Reclamantul solicită Tribunalului:
—
anularea Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/2014, precum și a Deciziei 2015/143 și a Regulamentului 2015/138, în măsura în care aceste acte îi privesc;
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul, susținut de Comisie, solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
respingerea adaptării concluziilor acțiunii în măsura în care privește Decizia 2015/143 și Regulamentul 2015/138, din cauza necompetenței Tribunalului sau din motive de inadmisibilitate;
—
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
Republica Polonă solicită, în esență, respingerea acțiunii.
În drept
Cu privire la concluziile în anularea Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/2014, în măsura în care acestea îl privesc pe reclamant
Cu privire la menținerea interesului reclamantului de a exercita acțiunea
Astfel cum s‑a arătat la punctele 12 și 13 de mai sus, Decizia 2015/364 și Regulamentul de punere în aplicare 2015/357 au modificat motivul includerii numelui reclamantului în listă și au prelungit aplicarea măsurilor restrictive în privința acestuia până la 6 martie 2016.
În observațiile sale cu privire la memoriul în adaptarea concluziilor, Consiliul a exprimat îndoieli în ceea ce privește menținerea interesului reclamantului de a exercita acțiunea în ceea ce privește concluziile în anularea Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/2014 în măsura în care aceste acte îl privesc și a supus acest aspect aprecierii Tribunalului.
Potrivit unei jurisprudențe constante, obiectul litigiului, la fel ca interesul reclamantului de a exercita acțiunea, trebuie să continue să existe până la momentul pronunțării hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului, ceea ce presupune ca acțiunea să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu părții care a formulat‑o (a se vedea Hotărârea din 6 iunie 2013, Ayadi/Comisia,
C‑183/12 P
,
EU:C:2013:369
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, din jurisprudență reiese că, deși recunoașterea nelegalității actului atacat nu poate, ca atare, să repare un prejudiciu material sau o atingere adusă vieții private, ea este totuși de natură să reabiliteze persoana vizată sau să constituie o formă de reparare a prejudiciului moral pe care aceasta l‑a suferit ca urmare a acestei nelegalități și să justifice în acest mod că interesul său de a exercita acțiunea persistă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 mai 2013, Abdulrahim/Consiliul și Comisia,
C‑239/12 P
, Rep.,
EU:C:2013:331
, punctele
-
).
În speță, trebuie să se constate, astfel cum a afirmat reclamantul în memoriul în adaptarea concluziilor și în ședință, că desemnarea sa în mod public ca făcând obiectul unei proceduri penale în Ucraina pentru acte de deturnare de fonduri publice este în măsură să dăuneze în special reputației sale de om politic și de om de afaceri.
Trebuie să se arate, așa cum a subliniat reclamantul în ședință, că recunoașterea nelegalității Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/2014 ar putea sta la baza unei acțiuni ulterioare pentru repararea prejudiciului suferit din cauza acestor acte în perioada aplicării lor, și anume în perioada cuprinsă între 5 martie 2014 și 6 martie 2015 (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Abdulrahim/Consiliul și Comisia, punctul
de mai sus,
EU:C:2013:331
, punctul
).
În această privință, contrar susținerilor Consiliului, împrejurarea că Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 nu mai sunt în vigoare, întrucât au fost modificate, în măsura în care îl privesc pe reclamant, prin Decizia 2015/364 și prin Regulamentului de punere în aplicare 2015/357, nu poate echivala cu anularea eventuală de către Tribunal a actelor adoptate inițial, întrucât această modificare nu este o recunoaștere a nelegalității acestora (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 11 iunie 2014, Syria International Islamic Bank/Consiliul,
T‑293/12
,
EU:T:2014:439
, punctele
-
și jurisprudența citată).
Trebuie să se concluzioneze, așadar, că interesul reclamantului de a exercita acțiunea se menține, în pofida modificării Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/2014, în măsura în care îl privesc, prin Decizia 2015/364 și prin Regulamentul de punere în aplicare 2015/357, care fac de altfel obiectul unei noi acțiuni (a se vedea punctul 14 de mai sus).
Cu privire la temeinicia concluziilor în anularea Deciziei 2014/119 și a Regulamentului nr. 208/119, în măsura în care acestea îl privesc pe reclamant
În susținerea acțiunii, reclamantul invocă cinci motive. Primul se întemeiază pe încălcarea obligației de motivare. Al doilea se întemeiază pe o încălcare a drepturilor fundamentale. Al treilea se întemeiază pe un abuz de putere. Al patrulea se întemeiază pe o încălcare a principiului bunei administrări, iar al cincilea se întemeiază pe o eroare vădită de apreciere.
Tribunalul consideră oportun să examineze mai întâi al cincilea motiv.
În susținerea celui de al cincilea motiv, reclamantul arată, în esență, că adoptarea măsurilor restrictive în privința sa s‑a efectuat în lipsa unei baze factuale suficient de solide.
Potrivit reclamantului, Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 cuprind numai motivări foarte succinte pentru includerea numelui său în listă, limitându‑se la a indica faptul că ar face obiectul unei anchete în Ucraina pentru infracțiuni legate de deturnarea de fonduri publice și de transferul lor ilegal în afara Ucrainei. Mai precis, acesta arată că, întemeindu‑se în mod vădit numai pe faptul că ocupase o funcție publică în Ucraina pentru a justifica respectiva includere, în condițiile în care nici măcar nu făcea obiectul unei anchete penale în Ucraina pentru participarea la infracțiunile menționate, Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere. De altfel, singurul motiv indicat pentru a justifica această includere ar fi vag și general, motivele nefiind specificate suficient nici în ceea ce privește momentul, nici în ceea ce privește locul, nici în ceea ce privește conținutul participării sale la infracțiunile contestate.
În replică, reclamantul contestă argumentul Consiliului potrivit căruia măsurile restrictive în cauză ar viza să împiedice utilizarea ilicită a unor fonduri publice, întrucât, pe de o parte, nu ar avea efect preventiv și, pe de altă parte, un astfel de obiectiv nu poate justifica, în orice caz, includerea numelui reclamantului în listă. Acesta arată de asemenea că scrisoarea din 3 martie 2014 a Biroului Procurorului General al Ucrainei trimisă Înaltului Reprezentant al Uniunii Europene pentru afaceri externe și politica de securitate (denumită în continuare „scrisoarea din 3 martie 2014”) nu constituie o bază factuală suficient de solidă.
Ca răspuns la argumentul invocat de Republica Polonă în memoriul său în intervenție, reclamantul susține că nicio procedură privind o deturnare de fonduri publice nu era în curs la momentul trimiterii scrisorii din 3 martie 2014. Acest lucru ar fi confirmat de scrisorile Biroului Procurorului General al Ucrainei din 8 iulie și din 10 octombrie 2014. Astfel, cea dintâi ar menționa infracțiuni diferite, iar cea de a doua ar privi o procedură deschisă numai după adoptarea măsurilor restrictive în cauză.
Consiliul răspunde că din considerentele Deciziei 2014/119 și ale Regulamentului nr. 208/2014, precum și din contextul general în care au fost adoptate actele menționate reiese că acestea urmăreau în special să consolideze și să sprijine statul de drept, inclusiv să ajute autoritățile ucrainene să lupte împotriva corupției și a deturnării fondurilor care aparțin statului. Printre aceste obiective ar figura și cel de a împiedica utilizarea ilicită de fonduri publice, în special de către persoane care ocupă sau au ocupat funcții legate de politică în Ucraina.
Motivele includerii numelui reclamantului în listă s‑ar întemeia, așadar, pe o bază factuală solidă și ar fi conforme cu jurisprudența. Astfel, aceste motive s‑ar întemeia pe scrisoarea din 3 martie 2014, prin care Consiliul era informat că erau desfășurate anchete având ca obiect participarea, printre alții, a reclamantului la infracțiuni legate de deturnarea de fonduri publice și de transferul lor ilegal în afara Ucrainei, ceea ce ar corespunde cu motivarea care îl privește pe reclamant în Decizia 2014/119 și în Regulamentul nr. 208/2014.
De altfel, cerințe mai stricte ar putea afecta eficacitatea măsurilor restrictive adoptate ca urmare a unei deturnări de fonduri publice. Consiliul apreciază că trebuie să se facă distincție între, pe de o parte, procedurile penale în curs în Ucraina, în cadrul cărora reclamantul va putea respinge în conformitate cu dispozițiile procedurii penale ucrainene suspiciunile emise în privința sa, și, pe de altă parte, măsurile restrictive adoptate la nivelul Uniunii Europene, care sunt limitate în timp și reversibile. În acest context, măsuri urgente ar fi necesare în materie de înghețare de fonduri ca urmare a unei deturnări de fonduri publice, întrucât altfel ar exista un risc ca aceste fonduri să fie transferate în afara teritoriului Uniunii și, ca urmare a acestui fapt, obiectivul măsurilor menționate să nu mai fie atins.
Republica Polonă invocă, în esență, argumente care coincid în mare măsură cu cele invocate de Consiliu. În special, aceasta apreciază că Consiliul avea în speță elemente de probă concrete cu privire la existența unei proceduri penale împotriva reclamantului și că exactitatea faptelor susținute, în lumina elementelor de probă furnizate, era certă.
Trebuie amintit că, deși Consiliul dispune de o largă putere de apreciere în privința criteriilor generale care trebuie luate în considerare în vederea adoptării unor măsuri restrictive, efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impune ca, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia de includere sau de menținere a numelui unei anumite persoane pe o listă de persoane care fac obiectul unor măsuri restrictive, instanța Uniunii să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează decizia menționată, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru a susține aceeași decizie, sunt întemeiate în mod suficient de precis și de concret (a se vedea Hotărârea din 21 aprilie 2015, Anbouba/Consiliul,
C‑605/13 P
, Rep.,
EU:C:2015:248
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În speță, criteriul prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 prevede că sunt adoptate măsuri restrictive față de persoane care au fost identificate ca fiind responsabile de fapte de deturnare de fonduri publice. Pe de altă parte, din al doilea considerent al deciziei menționate reiese că Consiliul a adoptat aceste măsuri „în vederea consolidării și sprijinirii statului de drept […] în Ucraina”.
Numele reclamantului a fost inclus în listă pentru motivul că era o „[p]ersoană supusă urmării penale în Ucraina pentru anchetarea unor infracțiuni legate de delapidarea de fonduri ale statului ucrainean și transferul lor ilegal în afara Ucrainei”. Rezultă că Consiliul a considerat că reclamantul făcea obiectul unei investigații sau al unei anchete preliminare care nu ajunsese (sau nu ajunsese încă) la o punere sub acuzare oficială, ca urmare a presupusei sale implicări în fapte de deturnare de fonduri publice.
În susținerea motivului includerii numelui reclamantului în listă, Consiliul invocă scrisoarea din 3 martie 2014, precum și alte elemente de probă ulterioare Deciziei 2014/119 și Regulamentului nr. 208/2014.
Prima parte a scrisorii din 3 martie 2014 precizează că „organele ucrainene responsabile cu aplicarea legii” au angajat un anumit număr de proceduri penale pentru a ancheta acte infracționale săvârșite de foști înalți funcționari, ale căror nume sunt menționate imediat după, în privința cărora ancheta desfășurată în legătură cu infracțiunile menționate mai sus a permis să se dovedească deturnarea de fonduri publice în cuantumuri importante și transferul ilegal ulterior al acestor fonduri în afara teritoriului Ucrainei.
A doua parte a scrisorii din 3 martie 2014 adaugă că „ancheta verifică participarea altor înalți funcționari care reprezintă fostele autorități în același gen de infracțiuni” și că se prevede să fie informați în termen scurt despre deschiderea acestei anchete. Numele celorlalți înalți funcționari, printre care și cel al reclamantului, sunt de asemenea enumerate imediat după.
Având în vedere dosarul cauzei, scrisoarea din 3 martie 2014 este, dintre elementele de probă depuse de Consiliu în cursul prezentei proceduri, singurul anterior Deciziei 2014/119 și Regulamentului nr. 208/2014. În consecință, legalitatea acestor acte trebuie apreciată prin raportare la acest unic element de probă.
Trebuie să se verifice, așadar, dacă scrisoarea din 3 martie 2014 constituie o probă suficientă pentru a susține concluzia potrivit căreia reclamantul a fost identificat „ca fiind responsabil pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119.
Or, deși provine, astfel cum subliniază Consiliul, de la o înaltă instituție judiciară a unei țări terțe, și anume, Biroul Procurorului General al Ucrainei, scrisoarea din 3 martie 2014 nu conține decât o afirmație generală și generică ce leagă numele reclamantului, printre cele ale altor foști înalți funcționari, de o anchetă care, în esență, ar fi dovedit fapte de deturnare de fonduri publice. Astfel, scrisoarea nu furnizează nicio precizare cu privire la faptele a căror dovadă era în curs de verificare prin ancheta desfășurată de autoritățile ucrainene și, cu atât mai puțin, cu privire la răspunderea individuală, fie ea și numai prezumată, a reclamantului în această privință.
Este adevărat că, astfel cum arată Consiliul, instanța Uniunii, în contextul aplicării măsurilor restrictive, a stabilit că identificarea unei persoane ca fiind răspunzătoare pentru o infracțiune nu implică neapărat o condamnare pentru o asemenea infracțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul,
C‑220/14 P
, Rep.,
EU:C:2015:147
, punctul
, și Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
, Rep.,
EU:T:2014:93
, punctele
-
).
Cu toate acestea, în contextul cauzelor care se aflau la baza jurisprudenței citate la punctul 52 de mai sus, reclamanții cel puțin făcuseră obiectul unei ordonanțe a Procurorului General al țării terțe în cauză privind sechestrarea activelor acestora, care fusese aprobată de o instanță penală (Hotărârea Ezz și alții/Consiliul, punctul
de mai sus,
EU:T:2014:93
, punctul
). În consecință, aplicarea măsurilor restrictive în privința reclamanților în discuție în acele cauze se întemeia pe elemente factuale concrete, despre care Consiliul avea cunoștință.
În speță, trebuie să se constate, pe de o parte, că Consiliul nu dispunea de informații privind faptele sau comportamentele reproșate în mod concret reclamantului de autoritățile ucrainene și, pe de altă parte, că scrisoarea din 3 martie 2014 pe care o invocă, chiar examinată în contextul în care intervine, nu poate constitui o bază factuală suficient de solidă în sensul jurisprudenței citate la punctul 43 de mai sus pentru a include numele reclamantului în listă pentru motivul că era „identificat ca fiind răspunzător” pentru deturnare de fonduri publice.
Independent de stadiul în care se afla procedura care trebuia să fie aplicată în privința reclamantului, Consiliul nu putea adopta măsuri restrictive față de acesta fără a cunoaște faptele de deturnare de fonduri publice care îi erau imputate în mod concret de autoritățile ucrainene. Astfel, numai având cunoștință de aceste fapte Consiliul ar fi fost apt să stabilească faptul că acestea puteau, pe de o parte, să fie calificate drept deturnare de fonduri publice și, pe de altă parte, să repună în discuție statul de drept în Ucraina, a cărui consolidare și sprijinire constituie, așa cum s‑a amintit la punctul 44 de mai sus, obiectivul urmărit prin adoptarea măsurilor restrictive în cauză.
De altfel, autoritatea competentă a Uniunii este cea care are sarcina să demonstreze, în caz de contestare, temeinicia motivelor reținute împotriva persoanei vizate, aceasta din urmă neavând obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei motivelor menționate (Hotărârea din 18 iulie 2013,Comisia și alții/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P
, Rep.,
EU:C:2013:518
, punctele
și
, și Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Consiliul/Fulmen și Mahmoudian,
C‑280/12 P
, Rep.,
EU:C:2013:775
, punctele
și
).
Având în vedere toate elementele care precedă, includerea numelui reclamantului în listă nu respectă criteriile de desemnare a persoanelor vizate de măsurile restrictive în discuție stabilite prin Decizia 2014/119.
Acțiunea trebuie să fie, așadar, admisă în măsura în care privește anularea Deciziei 2014/119 în ceea ce îl privește pe reclamant, fără a fi necesară pronunțarea asupra celorlalte motive invocate de acesta și nici cu privire la cererea sa de adoptare a unor măsuri de organizare a procedurii.
Pentru aceleași motive, Regulamentul nr. 208/2014 trebuie anulat în măsura în care îl privește pe reclamant.
Cu privire la concluziile în anularea Deciziei 2015/143 și a Regulamentului 2015/138, în măsura în care acestea îl privesc pe reclamant
În memoriul în adaptarea concluziilor, reclamantul solicită și anularea Deciziei 2015/143 și a Regulamentului 2015/138, în esență, în măsura în care acestea modifică articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 și, respectiv, articolul 3 din Regulamentul nr. 208/2014.
În observațiile sale cu privire la memoriul în adaptarea concluziilor, Consiliul arată, pe de o parte, că Tribunalul nu este competent, în lumina articolului 257 TFUE, să se pronunțe cu privire la o acțiune împotriva Deciziei 2015/143, care a fost adoptată în special în temeiul articolului 29 TFUE, și, pe de altă parte, că extinderea concluziilor la aceasta, precum și la Regulamentul 2015/138 este inadmisibilă din cauza lipsei capacității procesuale active a reclamantului. Pe de altă parte, Consiliul, susținut de Comisie, arată că cererea reclamantului nu conține nicio expunere a motivelor invocate în sensul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
În ceea ce privește, cu titlu introductiv, aspectul privind competența instanței Uniunii, trebuie amintit că articolul 275 al doilea paragraf TFUE prevede în mod explicit că, prin derogare de la dispozițiile primului paragraf al acestui articol, instanța Uniunii este competentă „să se pronunțe în ceea ce privește acțiunile formulate în condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf [TFUE] privind controlul legalității deciziilor care prevăd măsuri restrictive împotriva persoanelor fizice sau juridice adoptate de Consiliu în temeiul titlului V capitolul 2 din Tratatul [UE]”. Această dispoziție vizează astfel, contrar celor susținute de Consiliu, toate deciziile Consiliului cu privire la măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice care intră sub incidența titlului V capitolul 2 din Tratatul UE, fără a face distincție după cum este vorba despre decizii cu o sferă generală de aplicare sau despre decizii individuale. În special, aceasta nu exclude posibilitatea de a contesta, în cadrul unui memoriu în adaptarea concluziilor, legalitatea unei dispoziții cu sferă de aplicare generală, în susținerea unei acțiuni în anulare formulate împotriva unei măsuri restrictive individuale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2015, NIOC și alții/Consiliul,
T‑577/12
, atacată cu recurs,
EU:T:2015:596
, punctele
și
).
Prin urmare, contrar celor arătate de Consiliu, Tribunalul este competent să examineze legalitatea Deciziei 2015/143 în măsura în care aceasta modifică articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119.
În ceea ce privește, în continuare, cauza de inadmisibilitate legată de lipsa capacității procesuale active a reclamantului, trebuie să se observe că Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 au fost modificate prin Decizia 2015/143 și prin Regulamentul 2015/138 numai în măsura în care criteriile de desemnare pentru înghețarea fondurilor care vizează persoanele responsabile pentru deturnarea de fonduri aparținând statului ucrainean au fost precizate.
Decizia 2015/143 și Regulamentul 2015/138 nu îl desemnează nominativ pe reclamant și nici nu au fost adoptate în urma unei reexaminări complete a listelor cu persoanele care fac obiectul unor măsuri restrictive. Astfel, aceste acte vizează numai criteriile generale de includere care se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și care cuprind efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract, iar nu includerea numelui reclamantului în listă. În consecință, acestea nu îl privesc nici direct, nici individual pe reclamant, iar acesta din urmă nu poate, astfel cum susține Consiliul, să își adapteze concluziile pentru a solicita anularea lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2013, Bank Refah Kargaran/Consiliul,
T‑24/11
, Rep.,
EU:T:2013:403
, punctul
).
Pe de altă parte, modificările aduse criteriului general de includere prin Decizia 2015/143 și prin Regulamentul 2015/138 nu sunt pertinente pentru aprecierea legalității includerii numelui reclamantului în listă, care a fost efectuată de Consiliu numai în temeiul criteriului prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 (a se vedea punctul 44 de mai sus).
În lumina tuturor considerațiilor de mai sus, acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă în măsura în care este îndreptată împotriva Deciziei 2015/143 și a Regulamentului 2015/138, fără a fi necesară pronunțarea asupra celeilalte cauze de inadmisibilitate invocate de Consiliu și de Comisie.
Cu privire la efectele în timp ale anulării în parte a Deciziei 2014/119
Consiliul consideră necesar, în ipoteza în care Tribunalul anulează Decizia 2014/119 în ceea ce îl privește pe reclamant, ca efectele deciziei menționate față de acesta din urmă să fie menținute, conform articolului 264 al doilea paragraf TFUE, până când anularea în parte a Regulamentului nr. 208/2014 începe să producă efecte, pentru a garanta securitatea juridică, precum și coerența și unitatea ordinii juridice.
Reclamantul se opune acestei argumentații.
Trebuie amintit că Decizia 2014/119 a fost modificată prin Decizia 2015/364, care a înlocuit lista începând cu 7 martie 2015 și a prelungit aplicarea măsurilor restrictive, în ceea ce îl privește pe reclamant, până la 6 martie 2016. În urma acestor modificări, numele reclamantului a fost menținut pe listă cu un nou motiv de includere (a se vedea punctele 12 și 13 de mai sus).
Prin urmare, în prezent, reclamantului i se aplică o nouă măsură restrictivă. Rezultă că anularea Deciziei 2014/119 în ceea ce îl privește pe reclamant nu generează dispariția includerii numelui acestuia în listă.
În consecință, nu este necesar să se mențină efectele Deciziei 2014/119 în ceea ce îl privește pe reclamant.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, în cazul în care mai multe părți cad în pretenții, Tribunalul decide asupra repartizării cheltuielilor de judecată.
În speță, întrucât Consiliul a căzut în pretenții în ceea ce privește cererea de anulare formulată în cererea introductivă, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente cererii menționate, conform concluziilor reclamantului. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții în ceea ce privește cererea de anulare formulată în memoriul în adaptarea concluziilor, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată aferente cererii menționate, conform concluziilor Consiliului.
Pe de altă parte, potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, Republica Polonă și Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua),
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia 2014/119/PESC a Consiliului din 5 martie 2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina și Regulamentul (UE) nr. 208/2014 al Consiliului din 5 martie 2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina, în măsura în care acestea îl privesc pe domnul Mykola Yanovych Azarov.

2)
Respinge în rest acțiunea.

3)
Obligă Consiliul Uniunii Europene să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de domnul Azarov în ceea ce privește cererea de anulare formulată în cererea introductivă.

4)
Îl obligă pe domnul Azarov să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Consiliu în ceea ce privește cererea de anulare formulată în memoriul în adaptarea concluziilor.

5)
Republica Polonă și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.

Berardis
Czúcz
Popescu
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 ianuarie 2016.
Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: germana.