CELEX: 62019CJ0503
Trimitere preliminară
Statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung
Directiva 2003/109/CE
Articolul 6 alineatul (1)
Elemente care trebuie luate în considerare
Reglementare națională
Neluare în considerare a acestor elemente
Neacordare a statutului de rezident pe termen lung din cauza antecedentelor penale ale persoanei în cauză

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung (
JO 2004, L 16, p. 44
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 225).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între UQ (cauza C‑503/19) și SI (cauza C‑592/19), pe de o parte, și Subdelegación del Gobierno en Barcelona (subdelegația guvernului la Barcelona, Spania), pe de altă parte, în legătură cu respingerea cererilor de acordare a statutului de rezident pe termen lung prezentate de persoanele interesate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2003/109 cuprinde un capitol II, intitulat „Statutul de rezident pe termen lung într‑un stat membru”, în care figurează articolele 4-13 din această directivă. Articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„Statele membre acordă statutul de rezident pe termen lung resortisanților țărilor terțe care au avut reședința legală și fără întrerupere pe teritoriul lor timp de cinci ani înainte de a depune cererea în cauză.”
Articolul 5 din aceeași directivă prevede următoarele:
„1.   Statele membre cer resortisanților țărilor terțe să facă dovada că dispun pentru ei și pentru membrii familiei lor care se află în întreținerea lor:
(a)
de resurse stabile, regulate și suficiente pentru a satisface nevoile proprii și pe cele ale membrilor familiei lor fără a recurge la sistemul de ajutor social al statului membru în cauză. Statele membre evaluează resursele respective în ceea ce privește natura și regularitatea lor, ținând seama de nivelul minim al salariilor și pensiilor înainte de depunerea cererii de dobândire a statutului de rezident pe termen lung;
(b)
de o asigurare de sănătate pentru toate riscurile acoperite în mod obișnuit pentru propriii resortisanți în statul membru în cauză.
2.   Statele membre pot solicita ca resortisanții țărilor terțe să îndeplinească condițiile de integrare, în conformitate cu legislația lor internă.”
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109 este formulat după cum urmează:
„Statele membre pot refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung din motive privind ordinea publică sau securitatea publică.
În cazul în care ia o astfel de decizie, statul membru ține seama de gravitatea sau natura infracțiunii contra ordinii publice sau securității publice sau de pericolul pe care îl reprezintă persoana respectivă, luând în același timp în considerare durata șederii și existența unor legături cu țara de reședință.”
Potrivit articolului 7 alineatul (3) din această directivă, în cazul în care condițiile prevăzute la articolele 4 și 5 din aceasta sunt îndeplinite și dacă persoana în cauză nu reprezintă o amenințare în sensul articolului 6 din directiva menționată, statul membru acordă statutul de rezident pe termen lung resortisantului țării terțe în cauză.
Potrivit articolului 12 alineatele (1) și (3) din aceeași directivă:
„(1)   Statele membre nu pot lua o decizie de expulzare a unui rezident pe termen lung decât dacă acesta reprezintă o amenințare reală și suficient de gravă pentru ordinea publică sau securitatea publică.
[…]
(3)   Înainte de a lua o decizie de expulzare a unui rezident pe termen lung, statele membre iau în considerare următoarele elemente:
(a)
durata șederii pe teritoriul lor;
(b)
vârsta persoanei în cauză;
(c)
consecințele pentru persoana în cauză și pentru membrii familiei sale;
(d)
legăturile cu țara de reședință sau absența legăturilor cu țara de origine.”
Capitolul III din Directiva 2003/109 este intitulat „Șederea în celelalte state membre”. Potrivit articolului 14 alineatul (1) din această directivă, care face parte din acest capitol, un rezident pe termen lung dobândește dreptul de ședere pe teritoriul altor state membre decât cel care i‑a acordat statutul de rezident pe termen lung, pentru o perioadă de peste trei luni, în cazul în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute în capitolul menționat.
Articolul 17 alineatul (1) din directiva menționată, care face parte de asemenea din același capitol, prevede:
„Statele membre pot refuza acordarea permisului de ședere unui rezident pe termen lung sau membrilor familiei acestuia, în cazul în care persoana în cauză reprezintă o amenințare pentru ordinea publică sau securitatea publică.
În luarea unei decizii pertinente, statul membru ține seama de gravitatea sau de natura infracțiunii care a fost săvârșită de către rezidentul pe termen lung sau de către membrul sau membrii familiei sale împotriva ordinii publice sau securității publice sau de pericolul reprezentat de persoana în cauză.”
Cadrul juridic spaniol
Legea organică 4/2000
Ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (Legea organică 4/2000 privind drepturile și libertățile străinilor în Spania și integrarea lor socială) din 11 ianuarie 2000 (BOE nr. 10 din 12 ianuarie 2000, p. 1139), în versiunea aplicabilă litigiilor principale (denumită în continuare „Legea organică 4/2000”), cuprinde articolul 31, intitulat „Situația de ședere temporară”. Articolul 31 alineatul 7 din legea menționată are următorul cuprins:
„Pentru reînnoirea permisului de ședere temporară, dacă este cazul, vor fi examinate:
a)
antecedentele penale, ținând seama de existența unor reduceri de pedeapsă sau a unor situații de reducere condiționată a pedepsei sau de suspendare a pedepsei privative de libertate.
[…]
În vederea acestei reînnoiri, se va ține seama în special de efortul de integrare manifestat de resortisantul străin și care militează în favoarea reînnoirii respective, care va trebui dovedit printr‑un raport favorabil al comunității autonome […]”
Articolul 32 din Legea organică 4/2000 privește șederea pe termen lung. Acesta prevede:
„1.   Șederea pe termen lung este situația care permite șederea și munca pe termen nelimitat în Spania, în aceleași condiții ca resortisanții spanioli.
2.   Au drept de ședere pe termen lung cei care au avut o ședere temporară neîntreruptă în Spania de cel puțin cinci ani și care îndeplinesc condițiile stabilite pe cale normativă. Sunt luate în calcul, în vederea șederii pe termen lung, perioadele de ședere prealabilă și neîntreruptă în alte state membre ca titular al cardului albastru european. Șederea este considerată neîntreruptă chiar dacă străinul a părăsit temporar teritoriul național pentru perioade de vacanță sau pentru alte motive stabilite pe cale normativă.
3.   Străinii care sunt rezidenți pe termen lung într‑un alt stat membru al Uniunii Europene pot solicita pentru ei înșiși și pot obține un permis de ședere pe termen lung în Spania, în cazul în care vor desfășura o activitate salariată sau independentă sau în alte scopuri, în condițiile stabilite de lege. Cu toate acestea, în ipoteza în care străinii care sunt rezidenți pe termen lung într‑un alt stat membru al Uniunii Europene ar dori să păstreze statutul de rezident pe termen lung dobândit în primul stat membru, aceștia pot solicita și obține un permis de ședere temporară în Spania.
[…]”
Regulamentul Legii organice 4/2000
Articolul 148 din Regulamentul Legii organice 4/2000, aprobat prin Real Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009 (Decretul regal 557/2011 de aprobare a Regulamentului Legii organice 4/2000, după modificarea sa prin Legea organică 2/2009) din 20 aprilie 2011 (BOE nr. 103 din 30 aprilie 2011, p. 43821) prevede:
„1.   Au dreptul de a obține un permis de ședere pe termen lung străinii care au avut reședința pe teritoriul spaniol în mod legal și neîntrerupt timp de cinci ani.
Au de asemenea dreptul de a obține acest permis străinii care demonstrează că au locuit în această perioadă în mod neîntrerupt în Uniunea Europeană, în calitate de titulari ai unui card albastru european, în cazul în care au locuit pe teritoriul spaniol în cursul celor doi ani imediat anteriori cererii lor.
[…]”
Articolul 149 din Regulamentul Legii organice 4/2000 reglementează procedura care trebuie urmată în vederea obținerii unui permis de ședere pe termen lung. Articolul 149 alineatul 2 litera f) din acest regulament prevede că cererea de obținere a unui astfel de permis trebuie să fie însoțită, dacă este cazul, de un extras din cazierul judiciar sau de un document echivalent eliberat de autoritățile din țara de origine sau din țara sau țările în care solicitantul a avut reședința în cursul ultimilor cinci ani, acest document netrebuind să indice nicio condamnare pentru o infracțiune prevăzută de ordinea juridică spaniolă.
Litigiile principale și întrebările preliminare
Cauza C‑503/19
UQ este resortisant al unei țări terțe, titular al unui permis de ședere temporară în Spania.
La 10 noiembrie 2014, acesta a fost condamnat la o pedeapsă de 40 de zile de muncă în folosul comunității și la suspendarea permisului de conducere timp de opt luni și două zile, pentru conducere sub influența alcoolului la 2 noiembrie 2014.
La 2 februarie 2018, UQ, care, la acea dată, avea reședința legală în Spania în temeiul permisului său de ședere deja de cel puțin cinci ani, a depus la Oficina de Extranjeros de Barcelona (Oficiul pentru Străini din Barcelona, Spania) o cerere pentru obținerea dreptului de ședere pe termen lung, în sensul articolului 32 din Legea organică 4/2000.
Prin decizia din 27 martie 2018, Oficiul pentru Străini din Barcelona a respins această cerere, pentru motivul întemeiat pe antecedentele penale ale UQ, menționate la punctul 15 din prezenta hotărâre. Împotriva acestei decizii, UQ a formulat o contestație administrativă, care a fost de asemenea respinsă prin decizia din 6 iulie 2018.
În consecință, UQ a formulat o acțiune la instanța de trimitere în cauza C‑503/19 împotriva deciziei din 6 iulie 2018.
Această instanță arată că jurisprudența diferitor instanțe spaniole este confuză și contradictorie în ceea ce privește aspectul dacă existența unor antecedente penale ale persoanei în cauză este suficientă în sine pentru a‑i refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung sau dacă, dimpotrivă, un astfel de refuz necesită o apreciere a faptelor în fiecare speță, pentru a stabili dacă persoana în cauză reprezintă o amenințare reală, actuală și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății.
Or, potrivit instanței de trimitere în cauza C‑503/19, Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) a înlăturat, în hotărârea din 5 iulie 2018, îndoielile exprimate de jurisprudența confuză a instanțelor inferioare. În această hotărâre, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) s‑ar fi întemeiat în special pe articolul 149 alineatul 2 litera f) din Regulamentul Legii organice 4/2000 pentru a considera în esență că simpla existență a unor antecedente penale ale persoanei în cauză se opune acordării în favoarea acesteia a statutului de rezident pe termen lung. Tribunal Supremo (Curtea Supremă) ar fi apreciat de altfel că această interpretare nu este în contradicție nici cu spiritul, nici cu finalitatea dispozițiilor Directivei 2003/109.
În primul rând, instanța de trimitere în cauza C‑503/19 are îndoieli în ceea ce privește conformitatea cu Directiva 2003/109 a poziției adoptate de Tribunal Supremo (Curtea Supremă) în hotărârea menționată la punctul anterior.
În al doilea rând, aceasta exprimă de asemenea îndoieli cu privire la conformitatea reglementării spaniole cu această directivă, în ceea ce privește posibilitatea de a‑i refuza unui resortisant al unei țări terțe acordarea statutului de rezident pe termen lung din motive de ordine publică sau de securitate publică, conform articolului 6 alineatul (1) din directiva menționată. Această dispoziție ar prevedea posibilitatea, iar nu obligația unui stat membru de a refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung pentru aceste motive. Potrivit instanței de trimitere în cauza C‑503/19, pentru a fi conformă cu Directiva 2003/109, reglementarea unui stat membru trebuie să fie transparentă și inteligibilă. Or, Regatul Spaniei nu ar fi utilizat această posibilitate. Articolul 149 alineatul (2) litera f) din Regulamentul Legii organice 4/2000 nu ar putea fi interpretat în sensul că prevede un astfel de motiv de refuz.
În al treilea rând, instanța de trimitere în cauza C‑503/19 arată că poziția adoptată de Tribunal Supremo (Curtea Supremă) în hotărârea menționată la punctul 20 din prezenta hotărâre implică faptul că este mai ușor ca un resortisant al unei țări terțe să obțină reînnoirea permisului său de ședere temporară în Spania decât să i se recunoască statutul de rezident pe termen lung. Astfel, antecedentele penale nu ar constitui un obstacol absolut în calea reînnoirii permisului de ședere temporară, întrucât articolul 31 alineatul 7 litera a) din Legea organică 4/2000 prevede numai că acestea „vor fi examinate” în scopul unei asemenea reînnoiri. Această instanță ridică problema conformității unei astfel de situații cu dreptul Uniunii, în măsura în care un resortisant al unei țări terțe care are vreun antecedent penal ar fi descurajat să solicite acordarea statutului de rezident pe termen lung și ar fi menținut pe termen nelimitat în situația unui rezident temporar.
În aceste condiții, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
17 de Barcelona (Tribunalul de Contencios Administrativ nr. 17 din Barcelona, Spania), instanța de trimitere în cauza C‑503/19, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
O interpretare efectuată de instanțele naționale conform căreia un antecedent penal de orice natură constituie un motiv suficient pentru a refuza accesul la statutul de rezident pe termen lung este conformă cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 17 din Directiva 2003/109?
2)
Instanța națională trebuie să ia în considerare, în afară de existența antecedentelor penale, alți factori precum gravitatea și durata pedepsei, pericolul pe care îl reprezintă solicitantul pentru societate, durata șederii sale legale anterioare și legăturile pe care le are cu țara, fiind necesară o apreciere comună a tuturor acestor elemente?
3)
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva [2003/109] trebuie interpretat în sensul că se opune ca o lege națională să permită refuzul, pentru motive de ordine publică sau de securitate publică, de a acorda statutul de rezident pe termen lung în temeiul articolului 4 fără să stabilească criteriile de apreciere prevăzute la articolul 6 alienatul (1) și la articolul 17 din Directiva [2003/109]?
4)
Articolul 6 alineatul (1) și articolul 17 din Directiva [2003/109] trebuie interpretate în sensul că, în conformitate cu jurisprudența Curții privind efectul vertical rezultat din directive, instanța națională are dreptul și poate aplica în mod direct dispozițiile articolului 6 alineatul (1) și ale articolului 17 [din această directivă] pentru a aprecia existența unor antecedente penale în lumina gravității lor, a duratei pedepsei și a pericolului pe care îl reprezintă solicitantul?
5)
Dreptul Uniunii, în special dreptul de a beneficia de statutul de rezident pe termen lung, precum și principiile clarității, transparenței și inteligibilității trebuie interpretate în sensul că se opun unei interpretări de către instanțele spaniole a articolelor 147-149 din [Regulamentul Legii organice 4/2000] și a articolului 32 din [Legea organică], conform căreia pot reprezenta motive de refuz al acordării statutului de rezident pe termen lung motivele de ordine publică și de securitate publică, în pofida faptului că dispozițiile respective nu stabilesc în mod clar și transparent că acestea constituie motive de refuz?
6)
O normă națională și interpretarea realizată de instanțe cu privire la aceasta, [care au drept consecință faptul că] accesul la statutul de rezident pe termen lung devine mai dificil și se facilitează accesul la cel de rezident temporar, sunt conforme cu principiul efectului util al Directivei 2003/109, în special cu articolul 6 alineatul (1)?”
Cauza C‑592/19
SI este resortisant al unei țări terțe. Acesta este titularul unui permis de ședere temporară în Spania, unde desfășoară o activitate salariată în temeiul unui contract de muncă pe durată nedeterminată și unde este înregistrat în sistemul de securitate socială.
Prin hotărârea din 17 octombrie 2016 a Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Tribunalul Penal Provincial nr. 18 din Barcelona, Spania), SI a fost condamnat, în calitate de autor al infracțiunii de fals și uz de fals în înscrisuri publice, la o pedeapsă privativă de libertate de unsprezece luni, cu suspendare, sub supraveghere de doi ani începând de la 17 octombrie 2016, pentru fapte săvârșite la 30 noiembrie 2011.
SI a solicitat subdelegației guvernului din Barcelona să poată beneficia de statutul de rezident pe termen lung. Această cerere a fost respinsă prin decizia subdelegației guvernului din Barcelona din 30 octombrie 2017 în special pentru motivul existenței antecedentelor penale ale SI. Acesta din urmă a formulat o contestație administrativă împotriva acestei decizii, care a fost de asemenea respinsă prin decizia din 13 martie 2018.
SI, în consecință, a formulat o acțiune la instanța de trimitere în cauza C‑592/19 împotriva deciziei din 13 martie 2018.
Această instanță reiterează în esență indicațiile furnizate de instanța de trimitere în cauza C‑503/19 și rezumate la punctele 19 și 20 din prezenta hotărâre. Ea arată că, în cazul în care ar trebui să aplice reglementarea spaniolă, astfel cum a fost interpretată prin hotărârea pronunțată de Tribunal Supremo (Curtea Supremă), menționată la punctul 20 din prezenta hotărâre, aceasta nu ar putea proceda la nicio apreciere a situației personale și a integrării SI în Spania, a statutului executării pedepsei aplicate acestuia prin hotărârea pronunțată de Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Tribunalul Penal Provincial nr. 18 din Barcelona), menționată la punctul 26 din prezenta hotărâre, a infracțiunii săvârșite sau a altor împrejurări, întrucât ar fi în prezența unui antecedent penal care nu a fost radiat din cazierul judiciar al persoanei interesate. Or, această instanță are îndoieli în ceea ce privește conformitatea unei asemenea abordări cu dreptul Uniunii și în special cu Directiva 2003/109.
În aceste condiții, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
5 de Barcelona (Tribunalul de Contencios Administrativ nr. 5 din Barcelona, Spania), instanța de trimitere din cauza C‑592/19, a hotărât de asemenea să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„[Articolul] 4 și [articolul 6] alineatul (1) din Directiva 2003/109 trebuie interpretate în sensul că un antecedent penal de orice natură constituie un motiv suficient pentru a refuza accesul la statutul de rezident pe termen lung, fără a fi necesar să se aprecieze durata șederii și existența unor legături cu țara de reședință?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu titlu introductiv, în măsura în care instanța de trimitere în cauza C‑503/19 a evocat, în prima, în a treia și în a patra întrebare, articolul 17 din Directiva 2003/109, este necesar să se precizeze că acest articol, care face parte din capitolul III din această directivă, intitulat „Șederea în celelalte state membre”, vizează situația unui resortisant al unei țări terțe care a obținut statutul de rezident pe termen lung într‑un prim stat membru și care dorește să locuiască într‑un al doilea stat membru.
Articolul menționat este, în consecință, lipsit de relevanță într‑o situație precum cele aflate la originea cauzelor principale, în cadrul cărora este în discuție refuzul unui stat membru de acordare a statutului de rezident pe termen lung unui resortisant al unei țări terțe care a avut reședința pe propriul teritoriu în mod legal și neîntrerupt în timpul celor cinci ani imediat anteriori introducerii cererii persoanei interesate.
Odată făcută această precizare, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanțele de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109 trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru, astfel cum este interpretată de anumite instanțe ale acestuia, care prevede că unui resortisant al unei țări terțe i se poate refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung în acest stat membru pentru simplul motiv că are antecedente penale, fără o examinare concretă a situației sale, în special din perspectiva naturii încălcării săvârșite de acest resortisant, a pericolului pe care acesta îl reprezintă eventual pentru ordinea publică sau pentru securitatea publică, a duratei șederii sale pe teritoriul statului membru menționat și a existenței unor legături cu acesta din urmă.
În această privință, trebuie amintit mai întâi că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/109 prevede posibilitatea, iar nu obligația statelor membre de a refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung din motive de ordine publică sau de siguranță publică.
Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dispozițiile unei directive trebuie puse în aplicare cu o forță obligatorie incontestabilă, cu specificitatea, precizia și claritatea necesare pentru îndeplinirea cerinței securității juridice (Hotărârea din 11 septembrie 2014, Comisia/Portugalia,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că un stat membru trebuie, pentru a pune în aplicare în mod corect articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/109, să prevadă în dreptul său intern posibilitatea de a refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung unui resortisant al unei țări terțe pentru motive de ordine publică sau de siguranță publică, cu specificitatea, precizia și claritatea necesare pentru a îndeplini cerința securității juridice.
Revine, așadar, instanțelor de trimitere, singurele competente să interpreteze dreptul național în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctul
, precum și Hotărârea din 21 noiembrie 2018, De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, punctul
), să verifice dacă dreptul spaniol cuprinde o dispoziție care prezintă caracteristicile menționate la punctul anterior din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește aspectul dacă o astfel de dispoziție poate prevedea că simpla existență a unor antecedente penale ale persoanei interesate este suficientă pentru a‑i refuza acesteia din urmă, pentru motive de ordine publică sau de securitate publică, acordarea statutului de rezident pe termen lung, reiese din însuși modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2003/109 că un astfel de refuz implică luarea în considerare și evaluarea comparativă a unui anumit număr de elemente, și anume, pe de o parte, gravitatea sau natura infracțiunii săvârșite de persoana în cauză, pericolul pe care aceasta îl reprezintă pentru ordinea publică sau pentru securitatea publică și, pe de altă parte, durata șederii sale în statul membru gazdă, precum și eventualele sale legături cu acest stat membru.
Luarea în considerare a tuturor acestor elemente implică o apreciere de la caz la caz, ceea ce exclude posibilitatea de a refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung persoanei interesate pentru simplul motiv că aceasta are antecedente penale, indiferent de natura acestora.
O asemenea interpretare a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109 este confirmată de jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia măsurile justificate prin motive de ordine publică sau de siguranță publică nu pot fi luate decât dacă, după o apreciere de la caz la caz de către autoritățile naționale competente, se dovedește că comportamentul individual al persoanei în cauză reprezintă în prezent un pericol real și suficient de grav pentru un interes fundamental al societății [Hotărârea din 2 mai 2018, K. și H. F. (Drept de ședere și acuzații de crime de război),
C‑331/16 și C‑366/16
,
EU:C:2018:296
, punctul
și jurisprudența citată].
S‑a statuat astfel, în ceea ce privește articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/109, al cărui mod de redactare este foarte asemănător cu cel al articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă, că o decizie de expulzare nu poate fi adoptată împotriva unui resortisant al unui stat terț, rezident pe termen lung, pentru simplul motiv că a fost condamnat la o pedeapsă privativă de libertate mai mare de un an (Hotărârea din 7 decembrie 2017, López Pastuzano,
C‑636/16
,
EU:C:2017:949
, punctul
).
Rezultă că autoritățile competente ale unui stat membru nu pot considera în mod automat că unui resortisant al unei țări terțe trebuie să i se refuze acordarea statutului de rezident pe termen lung, din motive de ordine publică, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109, pentru simplul motiv că a făcut obiectul vreunei condamnări penale [a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 decembrie 2019, G. S. și V. G. (Amenințare la adresa ordinii publice),
C‑381/18 și C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, punctul
].
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările preliminare adresate că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109 trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru, astfel cum este interpretată de o parte dintre instanțele din acesta, care prevede că unui resortisant al unei țări terțe i se poate refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung în acest stat membru, pentru simplul motiv că prezintă antecedente penale, fără o examinare concretă a situației sale din perspectiva, printre altele, a naturii infracțiunii săvârșite de acest resortisant, a pericolului pe care acesta îl reprezintă eventual pentru ordinea publică sau pentru securitatea publică, a duratei șederii sale pe teritoriul statului membru menționat și a existenței legăturilor cu acesta din urmă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de trimitere, este de competența acestora să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/109/CE a Consiliului din 25 noiembrie 2003 privind statutul resortisanților țărilor terțe care sunt rezidenți pe termen lung trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru, astfel cum este interpretată de o parte dintre instanțele din acesta, care prevede că unui resortisant al unei țări terțe i se poate refuza acordarea statutului de rezident pe termen lung în acest stat membru, pentru simplul motiv că prezintă antecedente penale, fără o examinare concretă a situației sale din perspectiva, printre altele, a naturii infracțiunii săvârșite de acest resortisant, a pericolului pe care acesta îl reprezintă eventual pentru ordinea publică sau pentru securitatea publică, a duratei șederii sale pe teritoriul statului membru menționat și a existenței legăturilor cu acesta din urmă.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.