CELEX: 62017TJ0193
Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise menetlus
Euroopa Liidu ruumiline kaubamärk
Puusaproteesi koostisosa kuju
Euroopa Liidu kujutismärk, mis kujutab puusaproteesi koostisosa
Roosast värvitoonist koosnev Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise taotluste tagasivõtmine ja kehtetuks tunnistamise menetluse lõpetamine
Kaubamärgiomaniku esitatud kaebused, milles ta palub menetluse lõpetamise otsused tühistada
Apellatsioonikojale esitatud kaebuse vastuvõetamatus
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikkel 59 (nüüd määruse (EL) 2017/1001 artikkel 67)

Hagejale Ceramtec GmbH kuuluvad järgmised ELi kaubamärgid:
–
ruumiline kaubamärk nr 10214179, mis on registreeritud roosas värvitoonis Pantone 677 C:
–
kujutismärk nr
o
10214112, mis on registreeritud roosas värvitoonis Pantone 677 C:
–
ja kaubamärk nr 10214195, mis seisneb roosas värvitoonis Pantone 677 C:
.
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) registreeris need kaubamärgid vastavalt 20. juunil, 12. aprillil ja 26. märtsil 2013 kasutamise käigus omandatud eristusvõime alusel ELi kaubamärgina kaupade jaoks, mis kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbivaadatud ja parandatud kujul) klassi 10 ja vastavad järgmisele kirjeldusele: „osteosünteesiimplantaatide keraamilised koostisosad, liigesepinna asendus, luu retraktorid; puusaliigese pähiku implantaadid, puusaliigese napi ja põlveliigese komponentide implantaadid; kõik eelnimetatud kaubad implantaatide valmistajatele tarnimiseks“.
Menetlusse astuja C5 Medical Werks esitas 31. jaanuaril 2014 nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
), muudetud kujul (asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
)) alusel EUIPO‑le hageja kaubamärkide (edaspidi „vaidlusalused kaubamärgid“) kehtetuks tunnistamise taotlused. Taotlused põhinesid alustel, mis on sätestatud määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punktides a–e (nüüd määruse 2017/1001 artikli 7 lõike 1 punktid a–e), kusjuures igat sätet tuleb lugeda koostoimes nimetatud määruse artikli 52 lõike 1 punktiga a (nüüd määruse 2017/1001 artikli 59 lõike 1 punkt a), ning pahausksuse korral määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b tähenduses (nüüd määruse 2017/1001 artikli 59 lõike 1 punkt b).
Menetlusse astuja esitas kehtetuks tunnistamise taotlused vastusena kahele kaubamärgiõiguse rikkumise hagile, mille hageja oli vaidlusaluste kaubamärkide alusel esitanud vastavalt 11. ja 13. detsembril 2013 Landgericht Stuttgartile (Stuttgarti esimese astme kohus, Saksamaa) ja Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme kohus, Prantsusmaa).
Menetlusse astuja andis 7. aprillil 2016 EUIPO‑le teada, et ta oli vastusena kaubamärgi rikkumise hagile esitanud 15. veebruaril 2016 Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme kohus) vastuhagid, milles ta esitas vaidlusaluste kaubamärkide kehtetuks tunnistamise nõude ja, et ta võtab EUIPO‑le esitatud kehtetuks tunnistamise taotlused tagasi, ilma et see piiraks tulevikus mis tahes õiguslikke meetmeid.
Tühistamisosakond lõpetas menetlused 21. aprillil 2016 ning mõistis hageja poolt kehtetuks tunnistamise menetluses kantud kulud välja menetlusse astujalt.
Hageja esitas 19. mail 2016 kolm kaebust tühistamisosakonna menetluse lõpetamise otsuste peale, väites muu hulgas, et menetluse lõpetamine pärast seda, kui menetlusse astuja on oma taotluse tagasi võtnud, eeldab tema nõusolekut, et taotluse tagasivõtmine leidis aset menetluse hilises staadiumis, ning et temalt on võetud võimalus saada vaidlusaluse kaubamärgi kehtivuse kohta positiivne otsus. Peale selle on taotluse tagasivõtmise puhul tegemist menetluse kuritarvitamisega.
Kolme vastavalt asjades R 929/2016‑4, R 928/2016‑4 ja R 930/2016‑4 tehtud 15. veebruari 2017. aasta otsustega (edaspidi „vaidlustatud otsused“) lükkas neljas apellatsioonikoda hageja kaebused vastuvõetamatuse tõttu tagasi, leides, et tühistamisosakonna 21. aprilli 2016. aasta otsused tehti hageja kasuks.
Sisulisest küljest leidis apellatsioonikoda, et tühistamisosakonna 21. aprilli 2016. aasta otsused ei avaldanud vaidlusaluste kaubamärkide seisundile negatiivset mõju ning tegemist ei olnud „otsustega, mis on tehtud poole kahjuks“, kuna kaubamärgid on endiselt EUIPO registrisse kantud ja hageja kohtukulud on mõistetud välja menetlusse astujalt.
Peale selle leidis apellatsioonikoda, et tagasivõtmise taotlused olid esitatud menetlusnorme järgides ning nende tulemusel langes kehtetuks tunnistamise taotluste ese ära. Pealegi ei anna määruse nr 207/2009 artikli 56 lõige 1 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 63 lõige 1) kaubamärgiomanikule õigust taotleda kaubamärgi kehtivuse kohta kinnitust.
Lisaks ei toeta ükski komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189) (tunnistatud kehtetuks komisjoni 18. mai 2017. aasta delegeeritud määrusega (EL) 2017/1430, millega täiendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni määrused (EÜ) nr 2868/95 ja (EÜ) nr 216/96 (
ELT 2017, L 205, lk 1
)) säte seisukohta, et teise poole poolt taotluse tagasi võtmine eeldab vaidlusaluse kaubamärgi omaniku nõusolekut. Hageja vastupidised argumendid, mis põhinevad esiteks teoorial, mille kohaselt tuleb kehtetuks tunnistamise menetlust vaidlusalusest kaubamärgist loobumise korral jätkata, ning teiseks liikmesriikides üldtunnustatud menetlusõiguslikel põhimõtetel, millele on viidatud määruse nr 207/2009 artiklis 83 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 107), puudutavad teistsuguseid ja seetõttu mitte sarnaseid olukordi.
Lõpuks leidis apellatsioonikoda, et menetlusse astuja poolt kehtetuks tunnistamise taotluste esitamise puhul ei saanud olla tegemist õiguste kuritarvitamisega, kuivõrd need taotlused esitati esimesena, ja nende tagasivõtmise puhul hilisemas staadiumis on veelgi vähem tegemist õiguste kuritarvitamisega. Apellatsioonikoja sõnul leiab hageja menetluskulude suurusega seotud võimaliku „ebamugavuse“ suhtes lahenduse määruse nr 207/2009 artikli 85 lõikest 3 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 109 lõige 4).
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsused,
–
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt ja menetlusse astujalt, kui viimane astub menetlusse.
EUIPO palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista EUIPO kohtukulud välja hagejalt.
Menetlusse astuja palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista menetlusse astuja kohtukulud välja hagejalt;
–
jätta hageja kohtukulud tema enda kanda.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab hagi kahe väitega, mille kohaselt on rikutud esiteks määruse nr 207/2009 artikleid 59 ja 75 (nüüd määruse 2017/1001 artiklid 67 ja 94) ning teiseks määruse nr 207/2009 artikleid 75 ja 83.
Esimene väide, mille kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikleid 59 ja 75
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on tõlgendatud ebaõigesti mõistet „menetluspoole kahjuks tehtud otsus“
Esimene väide on jagatud kahte ossa. Esimeses osas heidab hageja apellatsioonikojale ette, et viimane tõlgendas ebaõigesti menetluspoole kahjuks tehtud otsuse mõistet. Apellatsioonikoda ei arvestanud negatiivsete tagajärgedega, mis kaasnevad sisulistes küsimustes lõpliku otsuse puudumisega, kuna jõustunud otsus võimaldaks määruse nr 207/2009 artikli 56 lõike 3 ja artikli 100 lõike 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 63 lõige 3 ja artikli 128 lõige 2) alusel takistada uue kehtetuks tunnistamise taotluse esitamist. Seetõttu langes ära hageja huvi EUIPO menetlust jätkata ja temalt võeti õiguskindlus, et ta saab menetlusse astujat identse hagi esitamisel Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme kohus) takistada.
Selles osas tugineb hageja eelkõige 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsusele Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, punktid
–
), milles Euroopa Kohus tunnistas, et negatiivsed tagajärjed, mis kaasnevad kaubamärgist loobumise järel sisulistes küsimustes lõpliku otsuse puudumisega, on hageja menetluse jätkamise huvi hinnates asjakohased.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Määruse nr 207/2009 artikli 59 esimene lause sätestab, et „[k]aebuse võib esitada menetluspool, kelle kahjuks otsus tehti“.
Sellest sättest nähtub, et kui otsus on tehtud ühe menetluspoole kasuks, siis ei saa kõnealune isik selle otsuse peale apellatsioonikojale kaebust esitada.
Peale selle nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et hagejal peab olema huvi vaidlustatud akti tühistada (14. septembri 1995. aasta kohtuotsus Antillean Rice Mills jt vs. komisjon,
T‑480/93 ja T‑483/93
,
EU:T:1995:162
, punkt
, ja 16. septembri 2004. aasta kohtuotsus Metro-Goldwyn-Mayer Lion vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Moser Grupo Media (Moser Grupo Media),
T‑342/02
,
EU:T:2004:268
, punkt
). Selline huvi esineb üksnes siis, kui asjaomase akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi (vt selle kohta 24. juuni 1986. aasta kohtuotsus AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK vs. komisjon,
53/85
,
EU:C:1986:256
, punkt
).
Apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuste punktides 12 ja 14 õigesti, et tühistamisosakonna tehtud menetluse lõpetamise otsustega ei ole hageja huve kahjustatud, kuivõrd vaidlusalused kaubamärgid on endiselt EUIPO registrisse kantud. Samuti leidis apellatsioonikoda õigesti, et kehtetuks tunnistamise taotluste tagasivõtmise tõttu on vaidluse ese ära langenud ning seetõttu ei olnud enam otseselt vaja teha otsust taotluste tagasi lükkamise kohta.
Ometi heidab hageja apellatsioonikojale ette, et viimane ei võtnud arvesse „muid negatiivseid tagajärgi“, mis tulenesid vaieldamatult menetluse lõpetamisest. Nimelt saavutas ta tulemuse, mis on tema nõuetes väljendatud tulemusest vähem kasulik, kuna üksnes lõplik otsus sisulistes küsimustes oleks võimaldanud vältida, et Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme kohus) esitatakse sama kaubamärgi suhtes samadel alustel teine kehtetuks tunnistamise hagi.
Hageja tugineb oma argumentatsioonis teooriale, mille kohaselt tuleb pärast vaidlusalusest kaubamärgist loobumist kehtetuks tunnistamise menetlust jätkata, nagu see tuleneb 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, punktid
–
).
See kohtupraktika ei ole aga kohaldatav käesolevas asjas, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuste punktis 19 õigesti märkis.
Nimelt puudutas erinevalt käesolevatest kohtuasjadest 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
) kehtetuks tunnistamise taotleja, mitte vaidlusaluse kaubamärgi omaniku menetluspositsiooni. Nagu EUIPO õigesti märkis, loobuti nimetatud asjas vaidlusalusest kaubamärgist, mitte ei võetud tagasi kehtetuks tunnistamise taotlust.
Lisaks tuleb märkida, et kohtuasjas, milles tehti 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
), ei langenud vaidlusalusest kaubamärgist loobumisega hageja esitatud hagi ese ära ning hagejal säilis huvi saavutada nii vaidlustatud kohtuotsuse kui vaidlusaluse otsuse tühistamine, kuna loobumise ja kehtetuks tunnistamise mõju ei ole sama. Kui ELi kaubamärgist loobumise korral toob loobumine õiguslikke tagajärgi kaasa alles ajast, mil loobumine on registrisse kantud, ei ole kehtetuks tunnistatud ELi kaubamärgil algusest peale mingit mõju vastavalt nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
ELT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artikli 54 lõikele 2 (seejärel määruse nr 207/2009 artikli 55 lõige 2, nüüd määruse 2017/1001 artikli 62 lõige 2). Seega võib hagi tuua hagejale kasu (24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, punktid
–
).
Käesoleval juhul ei oleks see, kui hageja oleks saavutanud kehtetuks tunnistamise taotluste tagasilükkamise, toonud vaidlusaluste kaubamärkide seisundi osas kaasa mingit õiguslikku tagajärge, kuna need on endiselt alates kuupäevast, mil need registreeriti, EUIPO registrisse kantud.
Lisaks tuleb märkida, et hageja tõlgendab 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsust Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
) ebaõigesti, kui ta väidab, et Euroopa Kohus leidis kõnealuses kohtuasjas, et „muud negatiivsed tagajärjed“, mis tulenevad sisulistes küsimustes lõpliku otsuse puudumisest, on asjakohased kui hinnatakse, kas menetluse jätkamiseks on põhjendatud huvi. Nagu on märgitud eespool punktis 28, leidis Euroopa Kohus üksnes, et kehtetuks tunnistatud kaubamärgil ei ole vastavalt määruse nr 40/94 artikli 54 lõikele 2 algusest peale mingit mõju, arvestades seejuures kõiki õiguslikke tagajärgi, mida selline kehtetuks tunnistamine endaga kaasa toob.
Peale selle on hageja põhjendused, mille kohaselt tal on kehtetuks tunnistamise menetluse jätkumise suhtes huvi siseriiklikes kohtutes toimuvate paralleelsete kohtumenetluste tõttu, vastuolus väljakujunenud kohtupraktikaga, mille kohaselt peab vaidlustatud akti tühistamise huvi olema tekkinud ja olemasolev (vt 17. septembri 1992. aasta kohtuotsus NBV ja NVB vs. komisjon,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) ning seda tuleb hinnata selle päeva seisuga, mil hagi on esitatud (16. detsembri 1963. aasta kohtuotsus Forges de Clabecq vs. ülemamet,
14/63
,
EU:C:1963:60
, lk 748, ja 25. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. AESA,
T‑297/09
, ei avaldata,
EU:T:2015:184
, punkt
). Kui hageja tugineb huvile, mis puudutab tulevikus tekkivat õiguslikku olukorda, peab ta tõendama, et tulevikus tekkiva olukorra riivamine on juba praegu kindel. Seetõttu ei saa hageja vaidlusaluse akti tühistamise huvi põhjendamiseks tugineda tulevikus tekkivale ja ebakindlale õiguslikule olukorrale (vt selle kohta 17. septembri 1992. aasta kohtuotsus, NBV ja NVB vs. komisjon,
T‑138/89
,
EU:T:1992:95
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tegelikult ei oleks tühistamisosakonna 21. aprilli 2016. aasta otsuste tühistamine tingimata viinud vaidlusaluste kaubamärkide kehtivuse kohta soodsa sisulise otsuse vastuvõtmiseni, kuna huvi, millele hageja tugineb, puudutab tulevikus tekkivat ja ebakindlat õiguslikku olukorda.
Nagu apellatsioonikoda vaidlusaluste otsuste punktis 15 õigesti märkis, tuleb ka küsimust, kas otsus tehti hageja kahjuks, hinnata seoses käesoleva menetlusega ning mitte seoses teiste menetlustega või sõltuvalt nendest. Seetõttu tuleb kiita heaks apellatsioonikoja arutluskäik, mille kohaselt muude menetluste olemasolu ELi kaubamärkide kohtutes ei mõjuta tingimusi, mis kehtivad kaebuse vastuvõetavuse kohta apellatsioonikojas.
Lõpetuseks ei ole vaja vastata hageja argumendile, mille kohaselt ei ole kehtetuks tunnistamise taotluste tagasivõtmisel Tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi esimese astme kohus) menetluse suhtes siduv. Nagu EUIPO märkis, esitati apellatsioonikoja järeldused otsuse seadusjõu teooria kohta otsuse täielikkuse huvides ning need ei mõjuta vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et apellatsioonikoda ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis, et tühistamisosakonna otsused tehti määruse nr 207/2009 artikli 59 tähenduses hageja kasuks.
Seega tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mis puudutab ebapiisavat põhjendamist
Hageja kahtleb oma hagiavalduse punktis 54, kas apellatsioonikoda tegelikult kohaldas määruse nr 207/2009 artiklis 59 sätestatud vastuvõetavuse tingimust, milles on kasutatud mõistet
adversely affected
(kelle kahjuks), kui ta kasutas mitu korda väljendit
negatively affected
(negatiivne mõju).
Lisaks heidab hageja apellatsioonikojale ette, et ta ei ole rahuldaval viisil hinnanud argumente negatiivsete tagajärgede kohta, mis kaasnevad sisulistes küsimustes lõpliku otsuse puudumisega.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad neile argumentidele vastu.
Tuleb meenutada, et määruse nr 207/2009 artikli 75 kohaselt on EUIPO kohustatud oma otsuseid põhjendama. Kohtupraktika kohaselt on nimetatud põhjendamiskohustusel sama ulatus, mis ELTL artiklis 296 sätestatud kohustusel, mille kohaselt peab akti vastuvõtja arutluskäik nähtuma selgelt ja üheselt, ning sellel on topelteesmärk: võimaldada ühelt poolt huvitatud isikutel teada võetud meetme põhjendusi, et nad saaksid oma õigusi kaitsta, ja teiselt poolt Euroopa Liidu Kohtul otsuse õiguspärasust kontrollida (vt 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑96/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2012:537
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ja 2. aprilli 2009. aasta kohtuotsus Zuffa vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (ULTIMATE FIGHTING CHAMPIONSHIP),
T‑118/06
,
EU:T:2009:100
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on see nii. Nimelt ilmneb vaidlustatud otsuste punktidest 12–16 ning nende pealkirjast „Appellant not adversely affected“, et apellatsioonikoda kasutas väljendit „negatiivne mõju“ selleks, et selgitada mõistet, „poole kahjuks tehtud otsus“. Kuna hagejal on olnud võimalik esitada seoses selle mõistega oma seisukoht, seda eelkõige hagiavalduse A osas, siis tuleb nentida, et ta on saanud apellatsioonikoja põhjendustest vaidlustatud otsustes sellega seoses aru.
Peale selle ei saa hageja heita apellatsioonikojale ette, et ta ei ole vaidlustatud otsuseid piisavalt põhistanud seoses lõpliku sisulise otsuse puudumisest tulenevate õiguslike tagajärgedega, kuna teooria, et kehtetuks tunnistamise menetlus pärast vaidlusaluste kaubamärgist loobumist jätkub, nagu see tuleneb kohtupraktikast (24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Ferrero vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
), ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
Sellest nähtub, et apellatsioonikoja põhjendused võimaldasid hagejal mõista vaidlustatud otsuste põhjusi ja Üldkohtul teostada apellatsioonikoja hinnangu põhjendatuse üle kontrolli.
Järelikult tuleb ka esimese väite teine osa ja seega esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikleid 75 ja 83
Teise väite esimene osa, mille kohaselt on tõlgendatud vääralt mõistet liikmesriikides üldtunnustatud menetlusõiguslikud põhimõtted
Käesolev väide on jagatud kahte ossa. Esimeses osas väidab hageja, et apellatsioonikoda tõlgendas vääralt määruse nr 207/2009 artiklis 83 sätestatud mõistet menetlusõiguslikud põhimõtted.
Hageja tugineb nimetatud artiklile selle põhjenduseks, et olukorras, kus määruses nr 207/2009 puuduvad sätted kehtetuks tunnistamise taotluse ühepoolse tagasivõtmise kohta, tuleb kohaldada liikmesriikides üldtunnustatud põhimõtteid, mille kohaselt ei ole menetlusstaadiumist olenemata võimalik kehtetuks tunnistamise taotlust ilma vaidlusaluse kaubamärgi omaniku nõusolekuta tagasi võtta.
Apellatsioonikoda jättis määruse nr 207/2009 artikli 83 ekslikult kohaldamata ainuüksi põhjusel, et kehtetuks tunnistamise menetlus ei ole liidu teatavate liikmesriikide kaubamärgiametites ette nähtud ning kohtumenetlustes kohaldatavaid põhimõtteid ei saa apellatsioonikoja menetlusele üle kanda.
Igal juhul olevat vaidlusaluse kaubamärgi omaniku nõusolek alati nõutav juhul, kui tagasivõtmine leiab aset menetluse hilises staadiumis, mida põhjendab vajadus vältida seda, et taotlust tagasivõttev pool kuritarvitab menetluse lõpetamist.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Määruse nr 207/2009 artiklis 83 on sätestatud, et kui asjaomane määrus, rakendusmäärus, lõivumäärus või apellatsioonikoja töökord menetlusnorme ei sisalda, võtab EUIPO arvesse liikmesriikides üldtunnustatud menetlusõiguse põhimõtteid. Seda artiklit kohaldatakse üksnes menetlusekirjades esineva lünga või ebaselguse puhul (3. detsembri 2009. aasta kohtuotsus Iranian Tobacco vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – AD Bulgartabac (Bahman),
T‑223/08
, ei avaldata,
EU:T:2009:481
, punkt
, ja 13. septembri 2010. aasta kohtuotsus Travel Service vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Eurowings Luftverkehrs (smartWings),
T‑72/08
, ei avaldata,
EU:T:2010:395
, punkt
).
On selge, et käesoleval juhul on selles küsimuses menetlusnormid olemas. Nimelt tegi apellatsioonikoda õigesti, kui viitas vaidlustatud otsuste punktis 18 sõnaselgelt määruse nr 207/2009 artikli 85 lõikele 3, milles käsitletakse otsesõnu kehtetuks tunnistamise taotluse tagasivõtmise tagajärgi. Selles artiklis sätestatakse, et pool, kes lõpetab menetluse kehtetuks tunnistamise taotluse tagasivõtmisega, tasub teise poole lõivud ja kannab tema kulud. Nagu EUIPO õigesti märkis, on selle sätte mõte seletatav üksnes seadusandja tahtega jätta kehtetuks tunnistamise tagasivõtmine ühepoolseks tahteavalduseks.
Peale selle ei näinud apellatsioonikodade juhtorgan oma 16. juuni 2009. aasta otsuses 2009‑1, mis käsitleb apellatsioonimenetluse pooltele antud juhendit, kehtetuks tunnistamise taotluse tagasivõtmise suhtes piiranguid, vaid II peatüki „Kaebuse vastuvõetavus“ 1. jao „Tagasivõtmine“ punktis 3 on üksnes märgitud, et pooled võivad „tühistamistaotluse“ tagasi võtta.
Kuigi sellele juhendile ei ole määruse nr 207/2009 artiklis 83 otsesõnu osutatud, on see välja antud apellatsioonikoja töökorra alusel, millele viidatakse määruse nr 207/2009 artiklis 83. Peale selle on kaubamärgivaidluste puhul Euroopa Kohtu praktikas viidatud sellele juhendile samamoodi nagu määrusele nr 207/2009 ja selle rakendusmäärusele (vt selle kohta 30. jaanuari 2014. aasta kohtumäärus Fercal vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑324/13 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:60
, punkt
).
Seega ei saa hageja apellatsioonikojas tugineda siseriiklikele erisugustele kehtetuks tunnistamise taotluse tagasivõtmist reguleerivatele sätetele ja jätta samal ajal kõrvale juhendi menetlusosalistele, mida viimastel palutakse vastavalt juhendi punktile 2 „jälgida menetluse nõuetekohase läbiviimise tagamiseks hoolikalt“.
Lõpuks on ELi kaubamärkide kontrollimise juhendi jaotise D „Tühistamine“ 1. jao „Menetlusega seotud küsimused“ punktis 7.3.2 märgitud sõnaselgelt, et tühistamise taotleja võib oma taotluse menetluse igas staadiumis tagasi võtta ja EUIPO teavitab kaubamärgiomanikku tagasivõtmisest, lõpetab menetluse ja teeb otsuse kulude kohta.
Kuigi see juhend ei ole tõepoolest siduv õigusakt, võttis EUIPO tegevdirektor 1. veebruari 2017. aasta otsuse EX-16-7 vastavate juhendite vastuvõtmise kohta vastu määruse nr 207/2009 artikli 128 lõike 4 punkti a (nüüd määruse 2017/1001 artikli 157 lõike 4 punkt a) alusel.
Sellest tulenevalt reguleerivad küsimust, mille hageja käesolevas asjas oma argumendis esitas, kohaldamisele kuuluvad menetlusnormid, mistõttu määruse nr 207/2009 artiklit 83 ei ole käesoleval juhul alust kohaldada.
Isegi kui eeldada, et määruse nr 207/2009 artikkel 83 on kohaldatav, on kaheldav, kas „üldtunnustatud […] põhimõtteid“ saab tuletada siseriiklikest õigusnormidest ja tsiviilkohtumenetlust käsitlevast kohtupraktikast, kuna hoolimata apellatsioonikodade ja nende liikmete sõltumatuse tagatistest, on need siiski EUIPO talitused mitte kohtuinstantsid (8. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Arrieta D. Gross vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – International Biocentric Foundation jt (BIODANZA),
T‑298/10
, ei avaldata,
EU:T:2012:113
, punkt
).
Mis puutub hageja argumenti, et menetlusse astuja kuritarvitas menetlust, kui ta võttis oma kehtetuks tunnistamise taotlused menetluse hilisemas staadiumis pärast Tribunal de grande instance de Paris’le (Pariisi esimese astme kohus) vastuhagide esitamist tagasi, siis tuleb märkida järgmist.
Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et määruse nr 207/2009 artikli 56 lõike 1 punktist a (nüüd määruse 2017/1001 artikli 63 lõike 1 punkt a) tulenevalt ei pea absoluutsele kehtetuks tunnistamise põhjusele tugineva kehtetuks tunnistamise taotluse esitaja põhjendatud huvi tõendama, kuna absoluutsete keeldumispõhjuste eesmärk on kaitsta nende aluseks olevat üldist huvi. Kuna ühtlustamisameti hinnangu aluseks saavad olla üksnes määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punktide b ja c ning artikli 56 lõike 1 punkti a aluseks olevad üldised huvid, siis ei ole kehtetuks tunnistamise taotleja võimalik või tegelik majanduslik huvi asjakohane ja seega ei tõusetu küsimus, kas kehtetuks tunnistamise taotleja on õigusi kuritarvitanud. Sellest järeldub, et õiguse kuritarvitamise küsimus ei ole määruse nr 207/2009 artikli 56 lõike 1 punkti a alusel algatatud kehtetuks tunnistamise menetluses oluline (19. juuni 2014. aasta kohtumäärus Donaldson Filtration Deutschland vs. ultra air,
C‑450/13 P
,
EU:C:2014:2016
, punktid
,
ja
).
Seda enam ei saa menetlusse astuja kehtetuks tunnistamise taotluste tagasivõtmist hinnata nii, et ta soovib sellega „süsteemi kuritarvitada“, nagu väidab hageja.
Igal juhul ei too kehtetuks tunnistamise taotluste tagasivõtmine menetlusse astuja poolt endast hageja suhtes kaasa õiguslikke tagajärgi, kuna viimane on endiselt vaidlusaluste kaubamärkide omanik. Hagejal ei ole tegelikult alust väita, et registreeritud kaubamärkidel on tugevam kaitse.
Lõpuks tuleb märkida, et hageja ei ole oma kirjalikes avaldustes ega kohtuistungil esitanud ühtegi veenvat tõendit, mis tõendab tema õiguse kuritarvitamist.
Eeltoodust lähtudes tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite teine osa, mille kohaselt ei ole siseriiklikke sätteid piisavalt arvesse võetud
Teise väite teises osas heidab hageja apellatsioonikojale ette, et viimane uuris viies liikmesriigis kohaldatavaid menetlusnorme, jättes käsitlemata muud tõendid, mille ta oli esitanud muude liikmesriikide kohta selle tõenduseks, et põhimõte, mille kohaselt kaubamärgi „kehtetuks tunnistamise taotlust“ ei saa teatavatel asjaoludel ühepoolselt tagasi võtta, kujutab endast liikmesriikides üldtunnustatud menetlusõiguslikku põhimõtet. Lisaks sellele ei ole apellatsioonikoda põhjendanud, miks ei ole kohtumenetlused ja menetlused vastavates asutustes sarnased.
Nii toimides jättis apellatsioonikoda hageja väitel oma otsuse nõuetekohaselt põhjendamata, ta ei analüüsinud eri liikmesriikides kohaldatavate siseriiklike sätete sõnastust ja ulatust ning ei teostanud oma kontrollipädevust.
Kuna määruse nr 207/2009 artikkel 83 ei kuulu käesolevas asjas kohaldamisele, jäävad hageja argumendid selle kohta, et siseriiklikke sätteid ei ole piisavalt arvesse võetud, ainetuteks.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb teise väite teine osa tagasi lükata ja järelikult jätta hagi tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt EUIPO ja menetlusse astuja nõudele välja mõista hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagid rahuldamata.

2.
Jätta CeramTec GmbH kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) ja C5 Medical Werksi kohtukulud.

Collins
Barents
Passer
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 3. mail 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.