CELEX: 62020CJ0075
Eelotsusetaotlus
Tolliliit
Ühenduse tolliseadustik
Määrus (EMÜ) nr 2913/92
Artikli 29 lõige 1
Artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkt i
Liidu tolliseadustik
Määrus (EL) nr 952/2013
Artikli 70 lõige 1
Artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkt i
Tolliväärtuse määramine
Tehinguväärtus
Kohandamine
Hind, mis hõlmab tarnimist piiril

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT 1992, L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „ühenduse tolliseadustik“), artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 952/2013, millega kehtestatakse liidu tolliseadustik (
ELT 2013, L 269, lk 1
; edaspidi „liidu tolliseadustik“), artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i.
Taotlus on esitatud „Lifosa“ UAB (edaspidi „importija“) ja Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijose (rahandusministeeriumi haldusalas tegutsev tolliamet) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab tolli otsust kohustada importijat korrigeerima imporditud kauba tolliväärtust.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Ühenduse tolliseadustik
Ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõige 1 sätestab:
„Imporditud kauba tolliväärtus on tehinguväärtus ehk ekspordiks ühenduse tolliterritooriumile müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud vastavalt artiklitele 32 ja 33, tingimusel et:
[…]
b)
kauba müük ega hind ei sõltu mingitest tingimusest ega kaalutlustest, mille väärtust kauba väärtuse määramisel ei ole võimalik määrata;
[…].“
Tolliseadustiku artikli 29 lõike 3 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Tegelikult makstud või makstav hind on kogu tasu, mida ostja on maksnud või maksab imporditud kauba eest müüjale või tema kasuks ja mis hõlmab kõiki tegelikult makstud või makstavaid tasusid, mida ostja on maksnud või maksab müüjale imporditud kauba müügi eeldusena või mida ostja on maksnud või maksab kolmandale isikule müüja kohustuse täitmiseks. Makse ei tarvitse olla tehtud rahaülekandena. Makse võib olla tehtud akreditiivi või vabalt kaubeldava maksevahendiga, otseselt või kaudselt.“
Sama seadustiku artikli 32 lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Tolliväärtuse määramisel artikli 29 alusel lisatakse imporditud kauba eest tegelikult makstud või makstavale hinnale:
[…]
e)
i) imporditud kauba veo- ja kindlustuskulud
[…]
kohani, kus kaup tuuakse ühenduse tolliterritooriumile.
2.   Vastavalt käesolevale artiklile lisatakse tegelikult makstud või makstavale hinnale ainult tõeste ja täpselt määratletavaid koguseid puudutavate andmete alusel määratud kulud.
3.   Tolliväärtuse määramisel ei tohi tegelikult makstud või makstavale hinnale lisada käesolevas artiklis loetlemata kulusid.“
Määrus (EMÜ) nr 2454/93
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele nr 2913/92 (
EÜT 1993, L 253, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3), artikli 164 punktis c, mis asub määruse I osa V jaotise 4. peatükis „Sätted veokulude kohta“, oli sätestatud:
„[Tollis]eadustiku artikli 32 lõike 1 punkti e […] kohaldamisel:
[…]
c)
kui vedu on tasuta või selle korraldab ostja, hõlmab tolliväärtus veokulusid ühenduse tolliterritooriumile toomise kohta, mis arvutatakse sama transpordiliigi puhul harilikult kasutatavate prahtimistariifide kohaselt.“
Liidu tolliseadustik
Liidu tolliseadustiku artikkel 70 „Tehinguväärtusel põhinev tolliväärtuse määramise meetod“ sätestab:
„1.   Kauba esmaseks tolliväärtuseks on tehinguväärtus, milleks on liidu tolliterritooriumile eksportimiseks müüdud kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, mida on vajaduse korral korrigeeritud.
2.   Tegelikult makstud või makstav hind on kogu summa, mille ostja on maksnud või maksab imporditud kauba eest müüjale või kolmandale isikule müüja kasuks ning mis hõlmab kõiki imporditud kauba müügi tingimusena tehtud või tehtavaid makseid.
3.   Tehinguväärtust kohaldatakse eeldusel, et on täidetud kõik järgmised tingimused:
[…]
b)
kauba müük ega hind ei sõltu mingitest tingimusest ega kaalutlustest, mille väärtust kauba väärtuse määramisel ei ole võimalik määrata;
[…].“
Selle seadustiku artikkel 71 „Tehinguväärtuse elemendid“ sätestab:
„1.   Artikli 70 kohaselt tolliväärtuse määramisel lisatakse imporditud kauba eest tegelikult makstud või makstavale hinnale:
[…]
e)
järgmised kulud kuni kohani, kus kaup tuuakse liidu tolliterritooriumile:
i)
imporditud kauba veo- ja kindlustuskulud; ning
[…]
2.   Tegelikult makstud või makstavale hinnale lisatakse vastavalt lõikele 1 ainult objektiivsete ja mõõdetavate andmete alusel määratud kulud.
3.   Tolliväärtuse määramisel ei tohi tegelikult makstud või makstavale hinnale lisada käesolevas artiklis loetlemata kulusid.“
Rakendusmäärus (EL) 2015/2447
Komisjoni 24. novembri 2015. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/2447, millega nähakse ette Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 952/2013 teatavate sätete üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT 2015, L 343, lk 558
), artikli 138 lõikes 3 on sätestatud:
„Kui vedu on tasuta või selle korraldab ostja, arvutatakse tolliväärtusega hõlmatud veokulud vastavalt sama transpordiliigi puhul harilikult rakendatavatele kaubaveohindadele.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Importija on Leedus asutatud äriühing, mis tegeleb muu hulgas väetiste tootmisega. Vastavalt 23. septembril 2011 sõlmitud lepingule ostis ta ajavahemikus 1. jaanuarist 2014 kuni 31. oktoobrini 2016 vahendajalt „Transchema“ UAB ja importis liidu tolliterritooriumile erinevas koguses tehnilist väävelhapet, mille oli tootnud Valgevenes asutatud äriühing Naftan JSC (edaspidi „tootja“).
Iga tehingu kohta sõlmiti lisaleping, milles lepiti kokku spetsiifiline nn „Tarnimine piiril“ hind vastavalt Incotermi tarneklauslile DAF, mis oli osa Rahvusvahelise Kaubanduskoja välja töötatud Incoterm 2000st ja mille kohaselt kannab tootja kõik imporditud kauba veokulud kuni kokkulepitud tarnekohani piiril.
Importija deklareeritud kauba tolliväärtus hõlmas tegelikult makstud summasid, nagu need olid esitatud vahendaja esitatud arvetel.
Kaunase (Leedu) toll tuvastas kontrolli käigus, et imporditud kauba deklareeritud tolliväärtus oli madalam kuludest, mida tootja tegelikult kandis seoses selle kauba raudteeveoga piiripunktini. Leides, et need veokulud oleks tulnud lisada nimetatud kauba tehinguväärtusele, tegi Kaunase toll 9. veebruaril 2017 otsuse importija deklareeritud tolliväärtuse korrigeerimiseks nii, et tolliväärtusele lisatakse selle kauba veokulud väljaspool liidu tolliterritooriumi. Sellest tulenevalt kohustati importijat tasuma lisaks 25876 eurot tollimaksu, 412 eurot viivitusintressi tasumata tollimaksult, 187152 eurot impordikäibemaksu ja 42492 eurot viivitusintressi sellelt maksult ning lisaks määrati talle trahv summas 42598 eurot.
Importija vaidlustas selle otsuse rahandusministeeriumi haldusalas tegutsevas tolliametis, kes jättis maksuotsuse muutmata.
Importija esitas kaebuse Vilniaus apygardos administracinis teismasele (Vilniuse maakonna halduskohus, Leedu).
Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilniuse maakonna halduskohus) jättis 28. novembri 2017. aasta otsusega importija kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata, mille peale esitas importija apellatsioonkaebuse Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasele (Leedu kõrgeim halduskohus).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole põhikohtuasja poolte vahel vaidlust selles, et imporditud kauba müügihind sisaldas tarnekulusid piiril, mis tuli vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 11 kirjeldatud tarnetingimustele tasuda tootjal.
Nimetatud kohus täpsustab lisaks, et tollideklaratsioonides importija märgitud kauba tolliväärtus koosnes kauba eest makstud summadest ja et kaup vastas selle tegelikule väärtusele. Selliselt deklareeritud tolliväärtus oli siiski madalam kuludest, mida tootja kandis seoses sama kauba raudteetranspordiga Leedu piirini.
Toll väidab selle kohta, et kuna imporditud kauba tehinguväärtust ei ole kohandatud nii, et selle kauba tolliväärtuse määramiseks lisab tootja ka veokulud, siis ei kajasta tollideklaratsioonid selle kauba kõiki osi, millel on majanduslik väärtus.
Importija seevastu väidab, et imporditud kauba müügihind kajastab kauba tegelikku väärtust, kuna esiteks ei ole tootjal võimalust kaupa töödelda või ladustada ja teiseks tekitab selle kauba ringlussevõtmine väga suuri kulusid. Seega, kuigi see hind ei hõlma kõiki tootja veokulusid, on see hind tootjale põhjendatud ja majanduslikult soodne, kuna imporditud kauba ringlussevõtmise eest Valgevenes kehtestatud keskkonnamaksu summa ületab deklareeritud tolliväärtuse ja veokulude summat.
Käesoleval juhul palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas imporditud kauba tolliväärtuse määramiseks nõuavad ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõige 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkt i ning liidu tolliseadustiku artikli 70 lõige 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkt i, et veokulud tuleb lisada kauba tehinguväärtusele sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, milles – samal ajal kui müügitingimused näevad ette, et kauba müügihind hõlmab veokulusid – on tootja kantud veokulud suuremad kui hind, mille eest tootja need kaubad importijale võõrandab.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [ühenduse tolliseadustiku] artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i ning [liidu tolliseadustiku] artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et tehinguväärtust tuleb korrigeerida selliselt, et see sisaldaks kõiki kulusid, mida […] tootja on kandnud kauba vedamisel kohta, kust kaup toodi Euroopa Liidu tolliterritooriumile, kui nagu käesoleval juhul 1) tarnetingimuste […] kohaselt lasus nende kulude katmise kohustus […] tootjal ja 2) need veokulud ületasid kokkulepitud hinda, mille […] importija tegelikult maksis, kuid 3) hind, mille […] importija tegelikult maksis, vastas kauba tegelikule väärtusele, isegi kui sellest hinnast ei piisanud […] tootja kantud kõikide veokulude katmiseks?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i ning tolliseadustiku artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et imporditud kauba tolliväärtuse määramiseks tuleb selle kauba tehinguväärtusele lisada tootja poolt tegelikult kantud kulu kuni kauba toimetamiseni liidu tolliterritooriumile, kui kokku lepitud tarnetingimuste kohaselt lasub kohustus katta need kulud tootjal ja need kulud ületavad importija poolt tegelikult makstud hinda, kuid see hind vastab kauba tegelikule väärtusele.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on tolliväärtuse määramist käsitlevate liidu õigusnormide eesmärk kehtestada õiglane, ühetaoline ja erapooletu süsteem, mis välistab suvalise või fiktiivse tolliväärtuse kasutamise. Seega peab tolliväärtus kajastama imporditud kauba tegelikku majanduslikku väärtust ja arvestada tuleb kõnealuse kauba kõigi osadega, millel on majanduslik väärtus. Niisiis, kuigi üldjuhul on tolliväärtuse arvutamise alus kauba eest tegelikult makstud või makstav hind, on see hind suurus, mida peab vajaduse korral korrigeerima, kui see on vajalik suvalise või fiktiivse tolliväärtuse määramise vältimiseks (20. juuni 2019. aasta kohtuotsus Oribalt Rīga,
C‑1/18
,
EU:C:2019:519
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et imporditud kauba eest makstud hind vastab kauba tegelikule väärtusele ning puuduvad igasugused tõendid, mis võimaldaksid väita, et importija poolt selle kauba eest tegelikult makstud hind on fiktiivne, kuna see tuleneb pettusest või õiguste kuritarvitamisest.
Järelikult näib, et põhikohtuasi ei puuduta suvalist või fiktiivset tolliväärtust – mida tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul –, vaid üksnes küsimust, kas sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kohustavad ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõige 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkt i ning liidu tolliseadustiku artikli 70 lõige 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkt i imporditud kauba tolliväärtuse määramiseks lisama sellise kauba tehinguväärtusele vastavalt lepingutingimustele tootja kantud veokulud, mis sisalduvad müügihinnas, kui see hind ei võimalda katta kõiki veokulusid.
Esiteks on vastavalt ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõikele 1 ja liidu tolliseadustiku artikli 70 lõikele 1 imporditud kauba „esmaseks“ tolliväärtuseks tehinguväärtus. Vastavalt ühenduse tolliseadustiku artiklile 32 ja liidu tolliseadustiku artiklile 71 võib sellele lisada vaid teatud täiendavaid elemente, et kajastada kauba tegelikku majanduslikku väärtust.
Kuigi ühenduse tolliseadustiku artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkt i ja liidu tolliseadustiku artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkt i võimaldavad täiendada tegelikult makstud hinda, lisades sellele veokulud, nõuavad need sätted, et neid kulusid ei loetaks juba hinnas sisalduvateks, millega oleks tegemist juhul, kui müügitingimused näevad ette „Tarnitud piiril“ hinna.
Sellist lähenemist kinnitab määruse nr 2454/93 artikli 164 punkt c ja rakendusmääruse 2015/2447 artikli 138 lõige 3. Need sätted võimaldavad nimelt lisada imporditud kauba tehinguväärtusele veokulud üksnes siis, kui vedu korraldatakse tasuta või importija veovahenditega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et esiteks ei võimalda põhikohtuasjas ükski asjaolu kinnitada, et kokkulepitud müügihind ei sisaldanud imporditud kauba veokulu, ja teiseks vastas importija makstud hind kauba tegelikule väärtusele.
Järelikult ei ole niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, täidetud ei ühenduse tolliseadustiku artikli 32 lõike 1 punkti e alapunktis i ega liidu tolliseadustiku artikli 71 lõike 1 punkti e alapunktis i, ega ka määruse nr 2454/93 artikli 164 punktis c ja rakendusmääruse 2015/2447 artikli 138 lõikes 3 ette nähtud tingimused.
Nende sätete teistsugune tõlgendus tähendaks seda, et importijalt nõutaks, et ta tasub imporditud kauba veokulud kaks korda ja sellest tulenevalt asutaks seisukohale, et olukorras, kus impordile kehtivad müügitingimused, mis näevad ette nende kulude arvamise kauba müügihinna sisse, tuleb tehinguväärtust korrigeerida automaatselt.
Asjaolu, et käesoleval juhul ületab imporditud kauba veokulu, mida kannab tootja, importija poolt tegelikult makstud hinda, ei muuda seda järeldust, kui see hind peegeldab sellise kauba tegelikku väärtust, mida peab aga kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Teiseks ei näi risk, millele Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades viitab ja mille kohaselt võib ettevõtja vabaneda imporditud kauba tolliväärtuse määramise kohustustest, tuginedes oma lepingulisele autonoomiale, niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas olevat põhjendatud. Selline oht eeldab nimelt, et selle kauba veokulusid ei ole tasutud, mis – nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus – käesoleval juhul nii ei ole. Lisaks tuleneb müügitingimuste arvessevõtmine kauba tolliväärtuse määramisel ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõikest 1 ja liidu tolliseadustiku artikli 70 lõikest 1.
Kuigi ettevõtja ei saa oma lepingulistele kohustustele tuginedes hoida liidu õigusest kõrvale, ei saa imporditud kauba tolliväärtust sellegipoolest määrata abstraktselt. Euroopa Kohtu praktika järgi põhineb see tingimustel, mille kohaselt müük toimub, isegi kui need erinevad kaubandustavadest või neid saab pidada asjaomase lepingu liigi puhul ebatavaliseks (vt selle kohta 4. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Van Houten International,
65/85
,
EU:C:1986:53
, punkt
). Euroopa Kohus leidis niisiis, et selle hindamiseks, kas imporditud kauba tolliväärtus kajastab selle tegelikku majanduslikku väärtust, tuleb arvesse võtta lepingupoolte konkreetset õiguslikku olukorda (vt selle kohta 15. juuli 2010. aasta kohtuotsus Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
, punkt
). Seega ei oleks niisuguse kauba tolliväärtuse määramisel müügitingimuste arvestamata jätmine vastuolus mitte üksnes ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõikega 1 ja liidu tolliseadustiku artikli 70 lõikega 1, vaid viiks lisaks tulemuseni, mis ei võimalda kajastada selle kauba tegelikku majanduslikku väärtust.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ühenduse tolliseadustiku artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i ning liidu tolliseadustiku artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et imporditud kauba tolliväärtuse määramiseks ei tule selle kauba tehinguväärtusele lisada tootja poolt tegelikult kantud kulu kuni kauba toimetamiseni liidu tolliterritooriumile, kui kokku lepitud tarnetingimuste kohaselt lasub kohustus katta need kulud tootjal, isegi kui need kulud ületavad importija poolt tegelikult makstud hinda, tingimusel et see hind vastab kauba tegelikule väärtusele, ent seda asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 29 lõiget 1 ja artikli 32 lõike 1 punkti e alapunkti i, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 952/2013, millega kehtestatakse liidu tolliseadustik, artikli 70 lõiget 1 ja artikli 71 lõike 1 punkti e alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et imporditud kauba tolliväärtuse määramiseks ei tule selle kauba tehinguväärtusele lisada tootja poolt tegelikult kantud kulu kuni kauba toimetamiseni Euroopa Liidu tolliterritooriumile, kui kokku lepitud tarnetingimuste kohaselt lasub kohustus katta need kulud tootjal, isegi kui need kulud ületavad importija poolt tegelikult makstud hinda, tingimusel et see hind vastab kauba tegelikule väärtusele, ent seda asjaolu tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: leedu.