CELEX: 62014TJ0343
EU-varumärke
Ogiltighetsförfarande
EU-ordmärket CIPRIANI
Ond tro föreligger inte
Artikel 52.1 b i förordning (EG) nr 207/2009
Intrång i en rätt till en välkänd persons namn föreligger inte
Artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009

Bakgrund till tvisten
Giuseppe Cipriani, som är far till klaganden Arrigo Cipriani, bildade tillsammans med en annan person år 1956 Hotel Cipriani SpA, som var den rättsliga föregångaren till intervenienten, Hotel Cipriani Srl. I mars 1958 slog hotellet med namnet Cipriani upp sina portar.
År 1966 överlät den andra person som deltagit i bildandet av bolaget sina andelar i intervenientens rättsliga föregångare till Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
År 1967 ingick Giuseppe Cipriani och Stondon, Ondale and Patmore Company ett avtal enligt vilket den förstnämndes samtliga andelar i intervenientens rättsliga föregångare överläts till detta bolag (nedan kallat 1967 års avtal). Den nämnda rättsliga föregångaren gavs genom avtalet även rätt att på vissa villkor använda namnet Cipriani.
Den 12 december 1969 ansökte intervenientens rättsliga föregångare om registrering av det italienska ordmärket CIPRIANI, vilket registrerades den 9 december 1971 under nummer 254410 för särskilt tjänster som motsvarar följande beskrivning: ”Hotell, restauranger, barer, kaféer, snackbarer och serveringsställen”.
Intervenientens rättsliga föregångare gav den 1 april 1996 in en ansökan om registrering av EU-varumärke till Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) i enlighet med rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (
EGT L 11, 1994, s. 1
; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3), i dess ändrade lydelse (vilken ersatts av rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (
EUT L 78, 2009, s. 1
)).
Det sökta varumärket utgjordes av ordkännetecknet CIPRIANI.
De varor och tjänster som registreringsansökan avsåg omfattas av klasserna 16, 35 och 42 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar, för var och en av dessa klasser, följande beskrivning:
—
Klass 16: ”Trycksaker, kartong och artiklar av kartong och biljetter, tidningar, tidskrifter, broschyrer, böcker och pappersvaror (skriv- och kontorsmaterial), skrivinstrument, adressböcker och dagböcker, almanackor, fotografier och affischer, spelkort, gratulationskort, vykort, kartor och bilder.”
—
Klass 35: ”Annons- och reklamverksamhet, pr-tjänster; marknadsföring och säljfrämjande verksamhet; hotellförvaltning.”
—
Klass 42: ”Hotell, hotellbokning, restauranger, kaféer, offentliga matserveringar, barer, catering; utskänkning av drycker för omedelbar konsumtion.”
Ansökan om registrering av EU-varumärke offentliggjordes i
Bulletinen för gemenskapsvarumärken
nr 26/1997 av den 3 november 1997. Varumärket registrerades den 9 juli 1998 under nummer 115824.
År 2006 registrerades intervenienten hos EUIPO som innehavare av det omstridda varumärket.
Den 31 juli 2009 ingav intervenienten till EUIPO en ansökan om ogiltighetsförklaring av det omstridda varumärket för samtliga varor och tjänster för vilka det hade registrerats. Till stöd för ansökan åberopades följande ogiltighetsgrunder: Artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, eftersom EU-varumärket hade registrerats i ond tro, och artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 i Codice della Proprietà Industriale (lagen om industriell äganderätt) (nedan kallad CPI), eftersom det nämnda varumärket innebar ett intrång i rätten till en välkänd persons namn, det vill säga namnet Cipriani. Namnets renommé uppgavs vara strikt knutet till klagandens egen person, då denne är en kulturpersonlighet vars restaurationsverksamhet är världsberömd.
Annulleringsenheten avslog ansökan om ogiltighetsförklaring genom beslut av den 29 november 2011. Enheten ansåg för det första att ansökan inte kunde bifallas i den utsträckning som den grundades på artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, eftersom en domstol som var behörig att döma i mål angående EU-varumärken redan hade avgjort denna fråga genom en lagakraftvunnen dom. Enheten fann för det andra att klaganden, vad gäller hotell- och restaurationstjänster och därmed sammanhängande tjänster i klass 42, medvetet hade tolererat att det omstridda varumärket hade använts under mer än fem år i den mening som avses i artikel 28 CPI. Enheten drog därav slutsatsen att ansökan om ogiltighetsförklaring inte kunde bifallas såvitt avsåg de nämnda tjänsterna, i den utsträckning som den grundades på artikel 53.2 a i nämnda förordning. Enheten avslog för det tredje ansökan om ogiltighetsförklaring såvitt avsåg varor och tjänster som omfattas av klasserna 16 och 35, i den utsträckning som den grundades på artikel 53.2 a i förordningen, jämförd med artikel 8.3 CPI, eftersom det inte hade skett något intrång i rätten till klagandens namn.
Klaganden överklagade den 27 januari 2012 annulleringsenhetens beslut till EUIPO med stöd av artiklarna 58–64 i förordning nr 207/2009.
EUIPO:s fjärde överklagandenämnd avslog överklagandet genom beslut av den 14 mars 2014 (nedan kallat det överklagade beslutet).
Överklagandenämnden fann, för det första, vad gäller ansökan om ogiltighetsförklaring i den utsträckning som den grundades på artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, att det inte förelåg ond tro. Den konstaterade i detta sammanhang att intervenientens rättsliga föregångare och därefter intervenienten själv sedan 1960-talet hade ”drivit [Hotel Cipriani]” och att den sistnämnda var innehavare av det italienska ordmärket CIPRIANI, som registrerats den 9 december 1971 under nummer 254410, för varor och tjänster som omfattas av klasserna 29, 30, 32, 33 och 42 i Niceöverenskommelsen. Överklagandenämnden påpekade att detta varumärke inte hade angripits av klaganden. Nämnden fann därefter att det aldrig kunde utgöra en handling i ond tro att ansöka om registrering av ett EU-varumärke för verksamhet som helt lagligt bedrivits sedan ett stort antal år tillbaka. Den preciserade vidare att en dom av den 9 december 2008 som meddelats av High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål, Förenade kungariket) (nedan kallad 2008 års dom) innehöll en utförlig, klar och övertygande motivering och att domen, även om den inte var bindande, kunde beaktas vid nämndens bedömning.
Överklagandenämnden fann, för det andra, att ansökan om ogiltighetsförklaring skulle avslås i den utsträckning som den grundades på artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 CPI. Nämnden ansåg nämligen att den bevisning som klaganden gett in enbart bestod av handlingar i vilka dennes för- och efternamn angavs tillsammans, det vill säga som Arrigo Cipriani, och att enbart efternamnet Cipriani inte var tillräckligt för att identifiera den person som avsågs i dessa handlingar. Nämnden drog därav slutsatsen att det omstridda varumärket inte medförde ett intrång i klagandens rätt till detta namn, och att denne på sin höjd kunde åberopa att namnet Arrigo Cipriani var välkänt. Överklagandenämnden fann därefter att artikel 8.3 CPI syftade till att förhindra att tredje man på något sätt missbrukar ett välkänt personnamn och att bestämmelsen inte kunde tillämpas när en person med samma namn ansökte om registrering av ett varumärke. I förevarande fall hade intervenientens rättsliga föregångare på ett legitimt sätt förvärvat rättigheterna från Giuseppe Cipriani, varför det fall som avses i artikel 8.3 CPI inte var för handen. Klaganden hade inte heller visat huruvida italiensk rätt reglerade, och i så fall på vilket sätt, det fallet att två personer har samma efternamn och det fallet att det namn som åberopas har blivit välkänt efter det att det omstridda kännetecknet har börjat användas i handeln.
Överklagandenämnden fann, för det tredje, att det därmed saknades skäl att pröva huruvida klaganden hade tolererat intervenientens användning av det omstridda varumärket eller huruvida ansökan om ogiltighetsförklaring skulle avslås på grund av att frågan huruvida intervenienten hade handlat i ond tro redan rättskraftigt hade avgjorts genom 2008 års dom.
Parternas yrkanden
Klaganden har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara det överklagade beslutet,
—
fastställa att det omstridda varumärket är ogiltigt för samtliga varor och tjänster för vilka det har registrerats,
—
i andra hand, fastställa att det omstridda varumärket är ogiltigt för alla andra varor och tjänster än tjänster avseende ”hotell” och ”hotellbokning”, eller
—
i tredje hand, fastställa att det omstridda varumärket är ogiltigt för tjänster som hänför sig till ”restauranger, kaféer, offentliga serveringsställen, barer, catering; utskänkning av drycker för omedelbar konsumtion”,
—
i fjärde hand, återförvisa målet till EUIPO för att denna ska fastställa att varumärket är ogiltigt i denna utsträckning,
—
tillerkänna klaganden full ersättning för sina rättegångskostnader i detta mål.
EUIPO och intervenienten har yrkat att tribunalen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Klaganden har till stöd för överklagandet åberopat två grunder, varav den första avser ett åsidosättande av artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 CPI, och den andra avser ett åsidosättande av artikel 52.1 b i samma förordning.
Tribunalen kommer först att pröva den andra grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009
Klaganden anser att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning i det överklagade beslutet, när den fann att ansökan om registrering av det omstridda varumärket inte gavs in i ond tro i den mening som avses i artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009.
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
Tribunalen erinrar om att regelverket om EU-varumärket grundas på principen i artikel 8.2 i förordning nr 207/2009 om att den som först ansöker om ett varumärkeska ges ensamrätt till detta. Enligt denna princip får ett varumärke registreras som EU-varumärke endast om det inte finns något äldre varumärke som utgör hinder för detta. Det har härvid ingen betydelse huruvida det äldre varumärket är ett EU-varumärke, ett varumärke som registrerats i en medlemsstat eller hos Benelux byrå för immateriell äganderätt, ett varumärke som blivit föremål för en internationell registrering med rättsverkan i en medlemsstat eller ett varumärke som blivit föremål för en internationell registrering med rättsverkan i Europeiska unionen. Den omständigheten att tredje man använder ett icke-registrerat varumärke utgör däremot, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 8.4 i förordning nr 207/2009, inte i sig hinder för att ett identiskt eller liknande varumärke registreras som EU-varumärke för varor eller tjänster som är identiska eller av liknande slag (se dom av den 11 juli 2013, SA.PAR./harmoniseringskontoret – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 28 januari 2016, Gugler France/harmoniseringskontoret – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:44
, punkt
).
Tillämpningen av denna princip nyanseras bland annat av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, som stadgar att ett EU-varumärke ska förklaras ogiltigt, efter ansökan till EUIPO eller på grundval av ett genkäromål i mål om varumärkesintrång, om sökanden var i ond tro när ansökan om registrering av varumärket gavs in. Det ankommer på den som ansöker om ogiltighetsförklaring och som vill åberopa denna grund att styrka faktiska omständigheter som gör det möjligt att slå fast att innehavaren av ett EU-varumärke var i ond tro när ansökan om registrering av varumärket gavs in (se dom av den 26 februari 2015, Pangyrus/harmoniseringskontoret – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, ej publicerad,
EU:T:2015:115
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Begreppet ond tro i artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009 har inte definierats, avgränsats eller ens beskrivits på något sätt i lagstiftningen (dom av den 1 februari 2012, Carrols/harmoniseringskontoret – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, punkt
).
I domen av den 11 juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) gjorde domstolen flera förtydliganden av hur begreppet ond tro enligt artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009 ska tolkas.
Enligt domstolen ska, vid prövningen av huruvida sökanden varit i ond tro i den mening som avses i artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, samtliga relevanta faktorer i det enskilda fallet beaktas som förelåg vid den tidpunkt då ansökan om registrering av ett kännetecken som EU-varumärke gavs in. För det första ska det beaktas att sökanden haft eller borde ha haft vetskap om att tredje man i åtminstone en medlemsstat använder ett identiskt eller liknande kännetecken för en vara eller tjänst som är identisk eller av liknande slag, vilket innebär en risk för förväxling med det kännetecken som avses i registreringsansökan. Vidare ska beaktas, för det andra, sökandens avsikt att hindra denne tredje man från att fortsätta att använda ett sådant kännetecken och för det tredje, hur starkt det rättsliga skydd som tredje mans kännetecken och det kännetecken som avses i registreringsansökan åtnjuter (dom av den 11 juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
).
Det följer emellertid av lydelsen i domen av den 11 juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
) att de faktorer som räknades upp i den domen endast är exempel på omständigheter som kan beaktas i samband med bedömningen av huruvida den som ansökt om registrering var i ond tro när ansökan gavs in (se dom av den 26 februari 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ej publicerad,
EU:T:2015:115
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vid helhetsbedömningen enligt artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, kan således även det omtvistade kännetecknets ursprung beaktas, liksom dess användning efter det att det skapats, de affärsmässiga överväganden som legat bakom ingivandet av ansökan om registrering av kännetecknet som EU-varumärke samt det händelseförlopp som utmynnat i ingivandet av ansökan (se dom av den 26 februari 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ej publicerad,
EU:T:2015:115
, punkt
och där angiven rättspraxis, och, för ett liknande resonemang dom av den 11 juli 2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:C:2013:372
, punkt
).
Det är mot bakgrund av föregående överväganden som det ska prövas huruvida det överklagade beslutet är lagenligt, i den mån som överklagandenämnden däri drog slutsatsen att ansökan om registrering av det omstridda varumärket inte gjordes i ond tro.
Det kan inledningsvis påpekas att det är ostridigt att den påstådda onda tron ska visas ha förelegat vid ingivandet av ansökan om registrering av det omstridda varumärket, det vill säga den 1 april 1996 (nedan kallat den relevanta tidpunkten).
Förevarande grund består i huvudsak av två delar, varav den första avser den summariska karaktären hos den motivering som lämnats i det överklagade beslutet vad gäller bedömningen av ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009 och den andra avser att överklagandenämnden gjort en felaktig bedömning av huruvida intervenientens rättsliga föregångare handlade i ond tro.
Den första delgrunden: Den summariska karaktären hos den motivering som lämnats i det överklagade beslutet vad gäller bedömningen av ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009
Vad gäller klagandens åberopande av att det i det överklagade beslutet endast lämnats en summarisk motivering till bedömningen av ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, konstaterar tribunalen att även om det skulle anses att motiveringen är summarisk, medför denna omständighet inte att det överklagade beslutet är bristfälligt motiverat.
Tribunalen erinrar om att EUIPO:s beslut ska vara motiverade enligt artikel 75 i förordning nr 207/2009. Denna motiveringsskyldighet, som även följer av artikel 296 FEUF, har behandlats vid upprepade tillfällen i rättspraxis. Enligt denna rättspraxis ska det av motiveringen klart och tydligt framgå hur den som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav effektivt kan utöva rätten att begära en domstolsprövning av det angripna beslutet och så att unionsdomstolen ges möjlighet att pröva beslutets lagenlighet (se dom av den 12 februari 2015, Vita Phone/harmoniseringskontoret (LIFEDATA),
T‑318/13
, ej publicerad,
EU:T:2015:96
, punkt
och där angiven rättspraxis, och, för ett liknande resonemang dom av den 13 december 2011, Meica/harmoniseringskontoret,
T‑61/09
, ej publicerad,
EU:C:2011:733
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen konstaterar att överklagandenämnden i det överklagade beslutet har bedömt omständigheterna i det enskilda fallet och prövat de argument som klaganden framfört.
Överklagandenämnden beaktade därvid de affärsmässiga överväganden som gjorts av intervenientens rättsliga föregångare, som redan var innehavare av ett identiskt nationellt ordmärke, och förkastade klagandens argument om att den rättsliga föregångaren hade försökt att åsamka honom skada och att dra fördel av att namnet Cipriani var välkänt.
Överklagandenämnden förkastade även, med uttrycklig hänvisning till 2008 års dom, klagandens argument om att intervenientens rättsliga föregångare skulle ha haft för avsikt att dra fördel av det förhållandet att han var en välkänd person, och om att förhandlingar hade ägt rum i Förenta staterna, eftersom liknande argument redan hade prövats i nämnda dom och nämnden inte behövde upprepa skälen i domen.
Tribunalen anser att motiveringen i det överklagade beslutet, tvärtemot vad klaganden förefaller göra gällande, inte är motstridig vad gäller det sätt på vilket överklagandenämnden har beaktat 2008 års dom. Utan att föregripa frågan huruvida förekomsten av sistnämnda dom kunde medföra att ansökan om ogiltighetsförklaring skulle avvisas i den del den grundades på artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, av det skälet att domen innebar ett rättskraftigt avgörande av frågan huruvida intervenientens rättsliga föregångare varit i ond tro, konstaterar tribunalen att det av fast rättspraxis följer att även om EUIPO inte är bunden av avgöranden som meddelats av nationella myndigheter, kan dessa avgöranden, utan att vara bindande eller ens av avgörande betydelse, likväl beaktas av EUIPO, såsom indicier, vid bedömningen av de faktiska omständigheterna i ärendet (se dom av den 18 mars 2016, Karl-May-Verlag/harmoniseringskontoret – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T-501/13
,
EU:T:2016:161
, punkt
och där angiven rättspraxis). Överklagandenämnden kan följaktligen inte kritiseras för att ha hänvisat till 2008 års dom i det överklagade beslutet.
Av det anförda följer att det överklagade beslutet är tillräckligt motiverat, vad gäller bedömningen av ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser denna grunds första del.
Den andra delgrunden: Överklagandenämndens felaktiga bedömning av huruvida intervenientens rättsliga föregångare handlade i ond tro
Klaganden anser att överklagandenämndens bedömning att intervenientens rättsliga föregångare inte handlade i ond tro vid den relevanta tidpunkten är felaktig.
–
Beaktandet av det äldre italienska ordmärket CIPRIANI och bedömningen av huruvida intervenientens rättsliga föregångare haft för avsikt att dra fördel av det förhållandet att namnet Cipriani var välkänt och att klaganden var en känd person
Överklagandenämnden angav, till stöd för sin slutsats att det inte förelåg ond tro i den mening som avses i artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009, i punkt 32 i det överklagade beslutet att den nämnda rättsliga föregångaren och intervenienten själv hade ”drivit [Hotel Cipriani]” sedan 1960-talet och att intervenienten var innehavare av det italienska ordmärket CIPRIANI, som hade registrerats den 9 december 1971”i klasserna 29, 30, 32, 33 och 42” samt att detta varumärke inte hade angripits. Nämnden fann därefter att det inte kunde utgöra en handling i ond tro att ansöka om registrering av ett EU-varumärke för verksamhet som helt lagligt bedrivits sedan ett stort antal år tillbaka.
Klaganden har ifrågasatt överklagandenämndens bedömning, och hävdat att bedömningen av huruvida ond tro har styrkts är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet, vilka kan visa att den som ansökt om registrering av ett varumärke varit i ond tro även om det skulle finnas en koppling mellan denna registrering och en lagligen bedriven verksamhet. Intervenientens rättsliga föregångare hade i förevarande fall för avsikt att hindra klaganden från att bedriva självständig restaurationsverksamhet och att erhålla en registrering som skulle ha kunnat åberopas för att inleda förfaranden vid domstol eller förvaltningsmyndighet gentemot klaganden och dennes familj beträffande deras verksamhet i denna bransch. Den rättsliga föregångaren skulle dessutom ha haft för avsikt att dra fördel av det förhållandet att namnet Cipriani var välkänt i denna bransch vid den relevanta tidpunkten.
Tribunalen anser att det saknas fog för dessa argument.
Det kan nämligen, för det första, konstateras att såsom överklagandenämnden angett i punkt 32 i det överklagade beslutet ifrågasätter klaganden inte den omständigheten att intervenientens rättsliga föregångare vid den relevanta tidpunkten redan var innehavare av ett annat varumärke CIPRIANI, nämligen det italienska ordmärket CIPRIANI, för vilket ansökan hade getts in den 12 december 1969 och som registrerats den 9 december 1971 under nummer 254410 för, bland annat, ”hotell”, ”restauranger”, ”barer”, ”kaféer”, ”snackbarer” och ”restaurationsställen” (se punkt 4 ovan). Klaganden har vid förhandlingen bekräftat att han inte har angripit vare sig registreringen eller användningen av detta varumärke.
Enligt rättspraxis ska utvidgningen av skyddet av ett nationellt varumärke genom registrering som ett EU-varumärke anses ingå i ett företags normala affärsstrategi. (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 februari 2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T-291/09
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 14 februari 2012, Peeters Landbouwmachines/harmoniseringskontoret,
T-33/11
,
EU:C:2012:77
, punkt
). Det kan följaktligen anses att ansökan om registrering av det omstridda varumärket ingick i intervenientens rättsliga föregångares normala affärsstrategi.
Klaganden har visserligen gjort gällande att intervenientens rättsliga föregångare, som endast var verksam i hotellbranschen, har handlat i ond tro, då denne skulle ha ansökt om det omstridda varumärket utan att ha haft för avsikt att använda det för andra tjänster än hotelltjänster, och särskilt inte för självständiga restaurationstjänster. Tribunalen anser emellertid att det saknas fog för detta argument. Såsom intervenienten har anfört är det nämligen ostridigt att den rättsliga föregångaren, vid den relevanta tidpunkten, erbjöd restaurationstjänster till sina kunder på hotellet och även till andra kunder. Av omständigheterna i målet framgår således inte att den rättsliga föregångaren, vid nämnda tidpunkt, inte hade för avsikt att använda det omstridda varumärket för de restaurationstjänster som avsågs med registreringsansökan. Klaganden har dessutom inte gett in någon bevisning till stöd för sitt påstående att den rättsliga föregångaren endast gav in ansökan för att hindra klaganden från att bedriva självständig restaurationsverksamhet.
Det är slutligen inte möjligt att av den omständigheten att intervenientens rättsliga föregångare ansökte om registrering inte bara för tjänster som omfattades av klass 42, utan också för varor och tjänster som omfattades av klass 16 respektive 35, dra slutsatsen att denne eftersträvade ett annat syfte än en kommersiell och förutsebar utveckling av sin verksamhet.
Klaganden har för det andra gjort gällande att intervenientens rättsliga föregångare hade för avsikt att snylta på klagandens renommé genom att härma de initiativ han tagit och att dra fördel av det faktum att namnet Cipriani var välkänt i restaurationsbranschen vid den relevanta tidpunkten. Detta bekräftas, enligt klaganden, av den omständigheten att den rättsliga föregångaren år 1979 hade öppnat en bar i London (Förenade kungariket) kallad Harry’s Bar, som var en kopia, inte bara vad gäller namnet utan även stilen, av Harry’s Bar i Venedig (Italien) som klaganden ägde. Tribunalen konstaterar att öppnandet av denna bar, om det antas ha ägt rum, vilket enligt klaganden ska ha skett år 1979, ligger långt före i tiden jämfört med den relevanta tidpunkten. Klaganden har emellertid inte anfört något skäl till hur förekomsten av denna påstådda bar i London skulle kunna visa att den rättsliga föregångaren handlade i ond tro vid nämnda tidpunkt, det vill säga sexton år senare. Om det antas att klaganden därmed vill göra gällande att den rättsliga föregångaren upprepade gånger har försökt att dra fördel av klagandens renommé och av det faktum att namnet Cipriani är välkänt, genom att ge sken av att det är fråga om samma aktör, och att ansökan om registrering av det omstridda varumärket, efter öppnandet av den påstådda baren i London, utgjorde ett nytt exempel på den rättsliga föregångarens avsikt att dra fördel av klagandens renommé och därmed utgjorde en handling i ond tro, kan konstateras att detta argument helt saknar betydelse för bedömningen av om den rättsliga föregångaren handlade i ond tro vid ansökan om registrering av det omstridda varumärket, som är ordmärket CIPRIANI. Såsom påpekats i punkt 44 ovan är det nämligen ostridigt att den rättsliga föregångaren, när ansökan om registrering av detta varumärke gjordes, var innehavare av ett identiskt nationellt varumärke, som bland annat var registrerat för barer, och att klaganden aldrig angripit det varumärket.
Om klaganden hade invänt mot registreringen eller användningen av det nationella varumärket CIPRIANI och intervenientens rättsliga föregångare trots detta likväl hade beslutat att ansöka om registrering av ett identiskt kännetecken som EU-varumärke, skulle dessa omständigheter emellertid eventuellt ha kunnat ge anledning att ifrågasätta huruvida den rättsliga föregångaren inte handlade i ond tro vid den relevanta tidpunkten. Eftersom klaganden inte angripit det äldre italienska varumärket CIPRIANI och då det omstridda varumärket innehåller samma ord, vilket dessutom förekommer i den rättsliga föregångarens firma, kan den omständigheten att den sistnämnde öppnat en bar i London kallad Harry’s Bar emellertid inte föranleda att den rättsliga föregångaren ska anses ha ansökt om registrering av det omstridda varumärket i syfte att dra fördel av det påstådda förhållandet att namnet Cipriani och klagandens namn var välkända.
Klagandens argument innebär följaktligen inte att överklagandenämnden ska anses ha gjort en felaktig bedömning när den fann att intervenientens rättsliga föregångare ville utvidga skyddet för sitt nationella varumärka till att gälla i hela unionen, vilket inte kan likställas med ett handlande i ond tro vid den relevanta tidpunkten.
–
Hänvisningen till 2008 års dom
Till stöd för sin bedömning att intervenientens rättsliga föregångare inte hade handlat i ond tro vid den relevanta tidpunkten, anförde överklagandenämnden, i punkt 33 i det överklagade beslutet, att 2008 års dom innehöll en utförlig, klar och övertygande motivering och att domen, även om den inte var bindande, kunde beaktas vid nämndens bedömning.
Klaganden har gjort gällande att den tolkning som High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) gjorde i 2008 års dom av klausul 3.1 i 1967 års avtal om rätt för intervenientens rättsliga föregångare att använda namnet Cipriani efter andelsöverlåtelsen (se punkt 3 ovan) är felaktig. Klaganden har i detta sammanhang hävdat att det inte är möjligt att tolka nämnda klausul så, att den omständigheten att ordet ”ensam[rätt]”, som förekommer i klausulen, innebär att rätten att använda namnet Cipriani överlåtits utan tidsbegränsning för alla typer av varor och tjänster. En sådan tolkning skulle, enligt klaganden, uppenbart strida mot den särskilda och uttryckliga klausul i vilken den rättsliga föregångaren ges en ensamrätt till detta namn som är strikt begränsad till en period på fem år och till hotellbranschen. Enligt klaganden bekräftas denna tolkning av klausulen av parternas beteende under de år som följde på undertecknandet av nämnda avtal. Den rättsliga föregångaren har således, enligt klaganden, handlat i ond tro när denne ansökte om registrering av det omstridda varumärket, trots att denne var fullt medveten om de exakta gränserna för sin rätt att använda namnet Cipriani enligt detta avtal.
Tribunalen erinrar inledningsvis om att 2008 års dom kunde beaktas, såsom indicium, vid bedömningen av omständigheterna i ärendet, i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 38 ovan.
Tribunalen konstaterar, för det första, att även om överklagandenämnden inte bemödat sig om att hänvisa till specifika delar av skälen i 2008 års dom, har High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) i denna dom funnit att, tvärtemot vad intervenienten hävdat, 1967 års avtal var en relevant faktor som skulle beaktas vid bedömningen av huruvida intervenientens rättsliga föregångare hade handlat i ond tro när denne ansökte om registrering av det omstridda varumärket.
Det ska, för det andra, erinras om att klausul 3 i 1967 års avtal, med rubriken ”Andra bestämmelser”, hade följande lydelse:
”3.1 – Ni [Giuseppe Cipriani] accepterar att [intervenientens rättsliga föregångare] och … hotell Villa Cipriani i Asolo [Italien] får behålla [sina] nuvarande namn och att [de] allmänt förfogar över en ensamrätt till användningen av namnet Cipriani, även efter det att ni och er familj inte längre har några ekonomiska intressen i [den rättsliga föregångaren] och även om ni … eller er son upphör att vara ledamot av styrelsen [i den rättsliga föregångaren]. Ni förbinder er även att inte bilda, och att se till att ingen medlem av er familj försöker att bilda, under de fem år som närmast följer på dagen för detta avtal, nya företag som använder namnet Cipriani eller som, oavsett på vilket sätt, skulle kunna locka till sig kunder från [den rättsliga föregångaren] eller från hotell Villa Cipriani, såvida inte vi [Stondon, Ondale and Patmore Company] har samtyckt till detta. Vi är vidare införstådda med att era rättsinnehavare och ni själv – och alla personer som har giltiga skäl att göra detta – kan fortsätta att använda namnet Cipriani för Locanda Cipriani i Torcello [Italien].
3.2 – Vi [Stondon, Ondale and Patmore Company] förbinder oss, för vår del, att under de fem år som närmast följer på dagen [för detta avtal] inte bilda nya företag som använder namnet Cipriani, såvida inte ni har samtyckt till detta.
3.3 – Vi lovar att göra vårt bästa för att säkerställa att de tjänster som [den rättsliga föregångaren] och hotell Villa Cipriani tillhandahåller sina respektive kunder även i framtiden kommer att hålla en utmärkt och hög kvalitet.”
Tribunalen konstaterar att det, tvärtemot vad klaganden påstått, inte finns någon omständighet som gör det möjligt att anse att den tolkning som High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) har gjort av klausul 3.1 i 1967 års avtal strider mot de allmänt vedertagna reglerna för avtalstolkning, i synnerhet reglerna om att avtalsparternas avsikt ska beaktas (artikel 1362 i Codice civile (italienska civillagen)), att enskilda klausuler ska tolkas mot bakgrund av avtalet som helhet (artikel 1363 i italienska civillagen) och att enskilda klausuler ska tolkas på ett sådant sätt att avtalet kan fortsätta att gälla (artikel 1367 i italienska civillagen).
Tribunalen delar den bedömning som High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) gjort i 2008 års dom angående det avsnitt i klausul 3.1 i 1967 års avtal enligt vilket ”[intervenientens rättsliga föregångare] och hotell Villa Cipriani allmänt förfoga[de] över en ensamrätt till användningen av namnet Cipriani”. Detta avsnitt får nämligen, jämfört med klausul 3.2 i avtalet, förstås så att det innebär att dessa två rättssubjekt i kraft av detta avtal hade ensamrätt, i förhållande till tredje man, att använda det nämnda namnet som en del av namn, för alla slag av hotellverksamhet och, efter utgången av en period på fem år från dagen för avtalets ingående (nedan kallad femårsperioden), för annan verksamhet, däribland restauration.
Två liknande bestämmelser, om begränsningar av den verksamhet som fick bedrivas av de två parterna enligt 1967 års avtal och av användningen av namnet Cipriani under femårsperioden, infördes nämligen i klausulerna 3.1 och 3.2 i nämnda avtal. Genom den första bestämmelsen, i klausul 3.1 i detta avtal, ålades Giuseppe Cipriani och hans familj en skyldighet att under denna period avhålla sig från att bilda nya företag som använder namnet Cipriani eller som på något sätt skulle kunna locka till sig kunder från intervenientens rättsliga föregångare eller från hotell Villa Cipriani. Detta förbud omfattade således inte endast etableringen av nya hotell, utan gällde även restauranger, vilka kunde konkurrera med en restaurang i ett hotell tillhörigt förvärvaren av de andelar i den rättsliga företrädaren vilka ägdes av Giuseppe Cipriani. Genom den andra bestämmelsen, i klausul 3.2 i avtalet i fråga, ålades den nämnda förvärvaren en skyldighet att under femårsperioden avhålla sig från att bilda nya företag som använder namnet Cipriani, till exempel hotell eller restauranger.
Av klausulerna 3.1 och 3.2 i 1967 års avtal framgår emellertid att både förvärvaren av de andelar i intervenientens rättsliga föregångare som ägdes av Giuseppe Cipriani, och den sistnämnde själv och hans familj efter utgången av femårsperioden fick, i enlighet med gällande rättsregler på området, bilda nya företag som använde namnet Cipriani. Utifrån de regler för avtalstolkning som nämnts i punkt 56 ovan finns det nämligen ingen anledning att tolka klausul 3.1 i avtalet, beträffande Giuseppe Cipriani och hans familj, på så sätt att den skulle ge dem rätt att efter femårsperioden bilda alla typer av företag som använder namnet Cipriani medan den ovannämnda förvärvaren och den nämnda rättsliga föregångaren enbart skulle ha rätt att, med användande av namnet Cipriani, öppna hotell eller hotellrestauranger och inte, till exempel, barer eller restauranger som inte är belägna i ett hotell.
Tribunalen övergår därefter till att pröva klagandens påstående att klausul 3.1 i 1967 års avtal om användningen av namn innehållande namnet Cipriani endast hade till syfte och verkan att göra det möjligt för intervenientens rättsliga föregångare att fortsätta att använda namnen Hotel Cipriani och Hotel Villa Cipriani i sin hotellverksamhet. Tribunalen delar därvid den bedömning som High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) gjort i 2008 års dom att en sådan tolkning är ologisk, mot bakgrund av att det namn som den rättsliga föregångaren och hotellet Villa Cipriani gavs ensamrätt att använda var namnet Cipriani, och inte deras respektive fullständiga namn. Om den av klaganden föreslagna tolkningen av nämnda klausul godtogs, skulle dessutom det tredje avsnittet i denna klausul bli överflödigt. I det tredje avsnittet anges nämligen att ”[Giuseppe Cipriani] förbinder [sig] även att inte bilda, och att se till att ingen medlem av [hans] familj försöker att bilda, under [femårsperioden], nya företag som använder namnet Cipriani eller som, oavsett på vilket sätt, skulle kunna locka till sig kunder från [den rättsliga föregångaren] eller från hotell Villa Cipriani …, såvida inte [förvärvaren av Giuseppe Ciprianis andelar] har samtyckt till detta.”
Vad gäller klagandens påstående att hans tolkning bekräftas av parternas beteende under åren efter ingåendet av nämnda avtal, med beaktande av att intervenientens rättsliga föregångare avstod från att öppna någon restaurang med namnet Cipriani under mer än 30 år efter det att avtalet undertecknades, gör tribunalen följande bedömning. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) har framhållit att Giuseppe Cipriani och klaganden under mer än 30 år agerat på ett sätt som är förenligt med nämnda tolkning av klausul 3.1 i 1967 års avtal i den utsträckning som de inte hade öppnat, varken i Italien eller i övriga Europa, något hotell eller någon restaurang med namnet Cipriani eller med ett namn i vilket namnet Cipriani ingick, förrän restaurangen Cipriani öppnades år 2000 i Porto Cervo (Italien). Dessa omständigheter har inte bestritts av klaganden. Under dessa omständigheter är det inte möjligt att betrakta parternas beteende efter ingåendet av nämnda avtal som en avgörande faktor vid tolkningen av ordalydelsen i klausul 3 i avtalet.
Det kan slutligen noteras att 2008 års dom har fastställts av Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Appellationsdomstolen (England och Wales) (avdelningen för tvistemål och förvaltningsmål), Förenade kungariket) genom dom av den 24 februari 2010.
Av det anförda följer att det saknas fog för klagandens argument avseende hänvisningen till 2008 års dom.
–
Underlåtenheten att beakta ett avgörande från Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig)
Klaganden har kritiserat överklagandenämnden för att den inte beaktat ett avgörande från Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig, Italien), i vilket den domstolen dragit slutsatser som strider mot dem i 2008 års dom. Den italienska domstolen slog där fast att ”[p]å grundval av 1967 års avtal … förelåg det inget förbud, efter utgången av den tid på [fem] år som föreskrivs [i klausul] 3.1 [i det nämnda avtalet] för [honom] och [intervenientens rättsliga föregångare] att använda namnet Cipriani”. Klaganden har hävdat att dessa slutsatser uttryckligen strider mot det argument som intervenienten framfört och som godtagits av High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål), enligt vilket rätten att använda namnet Cipriani utan tidsbegränsning hade överlåtits till den rättsliga föregångaren för samtliga kategorier av varor och tjänster, vilket innebar att den sistnämnde lagenligt kunde låta registrera namnet Cipriani som EU-varumärke.
Tribunalen konstaterar att trots att klaganden har hänvisat till ett dokumentnummer som inte motsvarar någon bilaga till dess inlagor till tribunalen, finns avgörandet av den 15 juli 2011 från Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig) med i akten i EUIPO:s ärende.
Vad gäller det utdrag ur avgörandet av den 15 juli 2011 från Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig) som klaganden har åberopat, kan tribunalen av detta inte utläsa något som strider mot den tolkning av 1967 års avtal som gjorts i 2008 års dom. Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig) har nämligen endast bedömt att den begränsning som gällde för, bland annat, klaganden beträffande användningen av namnet Cipriani upphörde efter femårsperioden. I 2008 års dom angavs emellertid inte att denna begränsning fortsatte att gälla efter nämnda period. Av det resonemang som High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen för näringsrättsliga mål) förde i den domen följer att både intervenientens rättsliga föregångare, därefter intervenienten, och Giuseppe Cipriani och hans familj, och följaktligen klaganden, efter utgången av denna period hade rätt att använda namnet Cipriani, i enlighet med gällande rättsregler på området (se punkterna 57–60 ovan). Det saknas följaktligen fog för klagandens argument.
–
Förekomsten av förhandlingar i Förenta staterna år 1996
Klaganden har åberopat att det fördes förhandlingar i Förenta staterna mellan intervenientens rättsliga föregångare och klaganden vid den relevanta tidpunkten, vilka några månader senare, år 1997, skulle komma att leda till en överenskommelse om en transaktion. Klaganden har emellertid inte preciserat på vilket sätt dessa förhandlingar i Förenta staterna skulle ha kunnat påverka den rättsliga föregångarens beteende eller på vilket sätt de skulle kunna bidra till att styrka att denne handlat i ond tro vid den relevanta tidpunkten.
Klaganden har visserligen gjort gällande att förhandlingarna skulle leda till att intervenientens rättsliga föregångares rätt att använda namnet Cipriani i Förenta staterna skulle begränsas till att endast avse hotellbranschen. Detta skulle enligt klaganden ha gett den rättsliga föregångaren ett incitament till att i unionen ansöka om registrering av det omstridda varumärket för andra tjänster än hotelltjänster. Tribunalen konstaterar emellertid att klagandens argument är motstridigt på denna punkt, eftersom klaganden har gjort gällande att denna begränsning redan förelåg med avseende på den rättsliga föregångarens verksamhet i unionen (se punkt 52 ovan). Även om det antas att den rättsliga företrädaren hade kännedom om en sådan eventuell begränsning i Förenta staterna vid den relevanta tidpunkten, slutfördes dessa förhandlingar emellertid först den 4 april 1997, det vill säga cirka ett år efter nämnda tidpunkt, varför denna begränsning inte kan ha påverkat dennes beslut att låta registrera det omstridda varumärket i unionen. Även för det fall att det inte fanns någon sådan begränsning avseende den rättsliga föregångarens verksamhet i unionen, på grund av att det – tvärtemot vad klaganden påstått – inte föreskrevs någon sådan i 1967 års avtal, kan dessa förhandlingar i Förenta staterna inte ha påverkat den rättsliga föregångarens beslut att låta registrera det omstridda varumärket. Det saknas följaktligen fog för klagandens argument.
–
Slutsats
Av det anförda följer att överklagandenämnden inte gjorde någon felaktig bedömning när den, i punkt 32 i det överklagade beslutet, fann att intervenientens rättsliga föregångare inte handlade i ond tro vid den relevanta tidpunkten. Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser denna grunds andra del.
Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall på denna grund.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 CPI
Klaganden anser att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning i det överklagade beslutet, när den fann att intervenienten inte kunde förbjudas att använda namnet Cipriani enligt artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 CPI.
EUIPO och intervenienten har bestritt klagandens argument.
Enligt artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009 ska ett EU-varumärke förklaras ogiltigt efter ansökan till myndigheten, om användningen av ett sådant varumärke kan förbjudas på grund av rätten till ett namn enligt den nationella rätt som ger detta skydd.
I artikel 8.3 CPI föreskrivs följande:
”Följande kännetecken kan, om de är välkända, registreras som varumärke endast av innehavaren eller med samtycke från innehavaren …: personnamn, kännetecken som används inom områdena konst, litteratur, vetenskap, politik eller sport, namn och akronymer avseende evenemang eller ideella organisationer, inklusive deras karakteristiska emblem.”
Överklagandenämnden fann i förevarande fall, i punkt 24 i det överklagade beslutet, att artikel 8.3 CPI inte var tillämplig, på grund av att klagandens person inte hade utpekats i tillräckligt hög grad och att det omstridda varumärket därför inte innebar ett intrång i rätten till dennes namn. Nämnden påpekade, i punkt 26 i nämnda beslut, att klaganden inte åberopade namnet Arrigo Cipriani, utan endast efternamnet Cipriani, medan det omstridda varumärket bestod av detta efternamn och inte innehöll någon annan beståndsdel som gjorde det möjligt att anse att det betecknade klaganden som person. Nämnden ansåg att klaganden på sin höjd skulle ha kunnat åberopa den omständigheten att hans namn, bestående av förnamn och efternamn, det vill säga namnet Arrigo Cipriani, var välkänt, och att han antagligen skulle kunna förbjuda registrering av detta.
Överklagandenämnden fann vidare, i punkt 28 i det överklagade beslutet, att artikel 8.3 CPI måste tolkas så, att den utgjorde hinder för all användning av en annan persons namn för vilken samtycke inte lämnats, eftersom den uttryckligen uppställde ett krav på samtycke för registrering av ett italienskt varumärke. Nämnden ansåg att denna bestämmelse syftade till att förhindra att tredje man på något sätt missbrukar ett välkänt personnamn och att bestämmelsen inte kunde tillämpas när en person med samma namn ansöker om registrering av varumärket. Eftersom intervenientens rättsliga föregångare hade förvärvat sin rätt från Giuseppe Cipriani, klagandens far, drog nämnden slutsatsen att det fall som avses i artikel 8.3 CPI inte var för handen.
Överklagandenämnden framhöll slutligen, i punkt 29 i det överklagade beslutet, att klaganden inte hade visat huruvida det fallet att två personer har samma efternamn reglerades i italiensk rätt, och i så fall på vilket sätt, och tillade att båda personerna skulle kunna vara kända i identiska, eller skilda, ekonomiska eller sociala verksamhetssektorer. Nämnden erinrade dock om att det enligt rättspraxis åligger den som ansöker om ogiltighetsförklaring att redogöra för de nationella bestämmelser eller den doktrin som är tillämplig på området. Det var i det aktuella fallet ostridigt att intervenientens rättsliga föregångare hade börjat använda kännetecknet Cipriani såsom varumärke för ett hotell före det datum från vilket klaganden kunde göra gällande att han blivit känd på grund av den av honom bedrivna verksamheten. Klaganden borde således även ha visat på vilket sätt det fallet, att namnet hade blivit välkänt efter det att det omstridda kännetecknet hade börjat användas i handeln, reglerades i italiensk rätt. Överklagandenämnden slog, i punkt 30 i nämnda beslut, fast att intervenienten använde och kunde fortsätta att använda detta kännetecken enligt 1967 års avtal, ett avtal som parterna ofta hänvisat till och som gav intervenienten rätt att använda ”ordet 'cipriani’” som beteckning för sina tjänster.
Tribunalen konstaterar inledningsvis att, såsom överklagandenämnden uttalat i punkt 22 i det överklagade beslutet, det är ostridigt att det omstridda varumärket kan förklaras vara ogiltigt med stöd av artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, om dess användning kan förbjudas på grund av den italienska rätt till namn som skyddas i artikel 8.3 CPI. Det har inte heller bestritts att frågan huruvida nämnda rätt till namn föreligger ska bedömas med utgångspunkt i den relevanta tidpunkten.
Tribunalen kommer först att pröva klagandens påstående att det, tvärtemot vad överklagandenämnden funnit (punkterna 23–27 i det överklagade beslutet), är felaktigt och strider mot italiensk rätt att anta att artikel 8.3 CPI skyddar ett namn endast vad gäller dess funktion att identifiera en person. En sådan uppfattning skulle, enligt klaganden, nämligen medföra att det föreligger en överträdelse av denna bestämmelse endast om tredje mans handlande ”var ägnat att ge upphov till tvivel om [en persons] identitet”. Klaganden anser att denna bestämmelse endast syftar till att skydda ett namns kommersiella värde och att ge innehavaren av namnet ensamrätten att använda det.
Det saknas fog för klagandens uppfattning, som grundas på en missuppfattning av det överklagade beslutet.
Överklagandenämnden konstaterade, i punkt 27 i det överklagade beslutet, att ”eftersom rätten till ett namn endast har till syfte att identifiera den person som betecknas av namnet i fråga, kan det vara fråga om intrång i denna rätt endast om det påstådda intrånget är ägnat att ge upphov till tvivel om en (fysisk eller juridisk) persons identitet”. Detta uttalande, som förvisso är olyckligt formulerat, ska läsas i sitt sammanhang.
Först kan nämnas att överklagandenämnden, i punkt 23 i det överklagade beslutet, noterade att klaganden, då ansökan om ogiltighetsförklaring enbart grundades på ett personnamn, borde begränsa sig till att göra anspråk på skydd mot varje intrång i rätten till namnet Cipriani såsom personnamn, vilket klaganden inte har bestritt. Nämnden fann i punkt 24 i det nämnda beslutet att registreringen av det omstridda varumärket inte innebar ett intrång i rätten till klagandens namn.
Därtill kommer att överklagandenämnden, utöver de överväganden som gjorts i punkterna 26 och 28 i det överklagade beslutet, vilka nämns i punkterna 75 respektive 76 ovan, i punkt 29 i det nämnda beslutet preciserade att klaganden borde ha visat på vilket sätt det fallet, att namnet hade blivit välkänt först efter det att det omstridda kännetecknet hade börjat användas i handeln, reglerades i italiensk rätt.
Slutligen anförde överklagandenämnden, i punkt 30 i det överklagade beslutet, att ”artikel 8.3 CPI [syftade] till att skydda kända personers namn mot godtycklig registrering, under förutsättning att dessa namn otvetydigt identifiera[de] personerna i fråga”.
Av dessa överväganden som överklagandenämnden gjort framgår sammantaget att denna i enlighet med artikel 8.3 CPI prövade huruvida registreringen av varumärket kunde innebära ett intrång i rätten till ett välkänt namn. Det framgår dessutom med tillräcklig tydlighet av nämndens resonemang att den gjorde sin prövning med utgångspunkt i skyddet mot missbruk för kommersiella ändamål av ett personnamn och inte i skyddet mot missbruk av en persons civila identitet.
Tribunalen övergår nu till att pröva klagandens argument att överklagandenämnden gjorde en felaktig bedömning när den fann att klaganden enligt artikel 8.3 CPI inte kunde åberopa att efternamnet Cipriani var välkänt utan endast skulle ha kunnat åberopa att hans förnamn och efternamn, i kombination, var välkända, och att detta efternamn inte hänförde sig till honom som person.
Klaganden har gjort gällande att överklagandenämnden, genom sin felaktiga tolkning av artikel 8.3 CPI, dragit slutsatsen att klaganden identifierades genom kombinationen av ett förnamn och ett efternamn, eftersom det var denna kombination som användes som hans namn, medan efternamnet Cipriani inte var tillräckligt för att identifiera honom (punkterna 24–27 i det överklagade beslutet). Klaganden anser emellertid att det är befogat och till och med nödvändigt att skydda detta efternamn, eftersom det obestridligen är välkänt.
Det är i förevarande fall ostridigt att registrering av ett kännetecken som ett italienskt varumärke ska nekas enligt artikel 8.3 CPI, om det namn som avses med registreringsansökan är ett välkänt personnamn i Italien och innehavaren av detta namn inte har gett sitt samtycke till registreringen av nämnda varumärke.
Det är även ostridigt att det nu omstridda varumärket, som är ordmärket CIPRIANI, skulle kunna förklaras ogiltigt enligt de bestämmelser som nämns i punkt 78 ovan, om det anses utgöra ett intrång i rätten till namnet Cipriani. Det har vidare inte bestritts att detta namn kan vara ett personnamn eller att det är välkänt i Italien.
Tribunalen erinrar även om att överklagandenämnden, tvärtemot vad klaganden påstått, inte har gjort en felaktig tolkning av artikel 8.3 CPI (se punkterna 79–85 ovan).
Överklagandenämnden har slutligen försökt fastställa huruvida det omstridda varumärket bestod av registreringen av ett välkänt namn som kunde åberopas av klaganden. Nämnden fann att det ålåg klaganden att styrka att namnet Cipriani, när det användes ensamt, med beaktande av det omstridda varumärket, som bestod av detta enda namn, var välkänt enbart på grund av kopplingen till klagandens person. Det kan nämnas att klaganden för övrigt i sin redogörelse för skälen till att han ansökte om ogiltighetsförklaring hade gjort gällande att detta namns anseende var strikt kopplat till honom som person. Klaganden har vidare, i sina inlagor till tribunalen och i sak även vid förhandlingen, gjort gällande att ”syftet med artikel 8.3 CPI närmare bestämt [var] att 'säkerställa att innehavaren ges ensamrätt att kommersiellt utnyttja det förhållandet att vissa namn är välkända, och således att utnyttja namnets anspelningsförmåga, vilket därmed är något som kan säljas på marknaden’”. För att kunna åberopa det namnskydd som föreskrivs i artikel 8.3 CPI och kunna motsätta sig att det välkända namnet och dess kommersiella värde utnyttjas kunde klaganden således, såsom överklagandenämnden funnit i punkterna 24, 26 och 31 i det överklagade beslutet, åberopa det förhållandet att detta namn är välkänt endast under förutsättning att detta namn, när det används ensamt, ofrånkomligen betecknar honom som person.
Klaganden har visserligen vid förhandlingen, på en fråga från tribunalen, hävdat att, eftersom namnet Cipriani är ett välkänt namn på en familj, ska artikel 8.3 CPI tolkas på så sätt att varje medlem av hans familj som bar detta efternamn kunde motsätta sig registreringen och användningen av ett varumärke som innehåller namnet Cipriani med åberopande av att namnet Cipriani är välkänt. Klaganden uppgav emellertid därefter att endast hans far och han själv kunde agera med stöd härav under åberopande av att efternamnet i fråga är välkänt, eftersom det är de som har sett till att det blivit känt. Bortsett från den omständigheten att detta argument är otydligt kan det konstateras att klaganden inte har gett in någon bevisning till stöd för denna tolkning av artikel 8.3 CPI. I avsaknad av sådan bevisning, trots att det ålåg klaganden att i förfarandet vid EUIPO ge in bevisning om innehållet i den nationella lagstiftning som han begär ska tillämpas för att användningen av det omstridda varumärket ska förbjudas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
), kan denna tolkning inte godtas.
Klaganden har vidare hävdat att han har lämnat flera olika bevis för att efternamnet Cipriani, när det används ensamt, ”vanligen i sig associeras” till honom själv. Han har till stöd för detta åberopat i synnerhet 60 handlingar som rör honom, i vilka efternamnet Cipriani, ensamt, anges i rubriken.
Efter att ha granskat dessa 60 handlingar, vilka samtliga, med ett undantag, utgörs av artiklar i dagstidningar eller veckotidningar, kan tribunalen förvisso konstatera att efternamnet Cipriani, ensamt, förekommer i respektive rubrik. Såsom EUIPO och intervenienten har gjort gällande hänvisas det emellertid i löptexten i dessa artiklar till klaganden med användande av hans för- och efternamn. Detta gäller särskilt i inledningen till respektive artikel, eller i underskriften av denna, samt, i 38 av dessa handlingar, bredvid eller ovanför ett foto av klaganden.
Den omständigheten att enbart efternamnet Cipriani angetts i en artikels rubrik kan inte anses ge stöd för att detta efternamn, när det används ensamt, ”vanligen i sig associeras” till klaganden, såsom denne gjort gällande. Såsom EUIPO har hävdat kan den omständigheten att enbart efternamnet använts i rubriken bero på gängse praxis i massmedia och bland annat vara motiverad av hänsyn till layouten i respektive artikel. Därtill kommer att infogandet av ett foto på klaganden i en artikel och angivandet i löptexten av klagandens för- och efternamn, tillsammans, minskar betydelsen av att enbart efternamnet Cipriani anges i rubriken till respektive artikel.
9 av de 60 handlingarna utgör dessutom artiklar som undertecknats av klaganden själv. Den omständigheten att endast efternamnet Cipriani anges i rubrikerna till dessa artiklar kan under dessa omständigheter inte i sig anses visa att detta efternamn, när det används ensamt, ofrånkomligen betecknar klaganden.
Den enda av de 60 handlingar, vilka klaganden särskilt har åberopat, i vilken dennes förnamn inte omnämns, är ett inbjudningskort till en mottagning. Även om det antas vara styrkt att det efternamn, Cipriani, som anges på detta inbjudningskort avser klagandens namn, kan detta kort, som inte är daterat, inte styrka, särskilt inte ensamt, att nämnda efternamn med nödvändighet betecknar klaganden som person.
Såsom överklagandenämnden funnit, i punkt 24 i det överklagade beslutet, kan de handlingar som av klaganden utpekats som de handlingar som bäst visar att efternamnet Cipriani, när det används ensamt, med nödvändighet betecknar honom som person, följaktligen inte styrka att det finns en sådan koppling. Denna slutsats är särskilt viktig i förevarande fall eftersom namnet Cipriani, i förekommande fall åtföljt av ett förnamn eller någon annan uppgift, eventuellt skulle kunna beteckna andra personer eller enheter än klaganden.
Namnet Cipriani är nämligen, vilket för övrigt även klaganden har hävdat, efternamnet på olika medlemmar av hans egen familj. Såsom överklagandenämnden har gjort gällande, i punkt 26 i det överklagade beslutet, kan detta namn således beteckna Giuseppe Cipriani, klagandens far, som var med och grundade intervenientens rättsliga föregångare. Det ska vidare påpekas att bland de handlingar som klaganden gett in och åberopat, i vilka endast detta namn anges i artikelrubriken (se punkt 93 ovan), finns det två handlingar där olika medlemmar av klagandens familj nämns, medan namnet Cipriani i plural nämns i två andra handlingar vilka även de hänvisar till olika medlemmar av klagandens familj. I dessa handlingar anges även förnamnen på de berörda personerna i löptexten i respektive artikel.
Med beaktande av de omständigheter som nämnts i punkterna 1, 3 och 4 ovan kan namnet Cipriani även beteckna intervenientens rättsliga föregångare, som gav in ansökan om registrering av det omstridda varumärket, det vill säga det italienska ordmärket CIPRIANI. Den rättsliga föregångarens användning av detta namn var för övrigt, liksom intervenientens egen senare användning av detta, känd av klaganden sedan länge, eftersom den rättsliga föregångaren hade erhållit tillstånd att använda detta namn genom 1967 års avtal, som ingicks med klagandens far, i samband med försäljningen av faderns andelar i den rättsliga föregångaren (se punkt 3 ovan). Vilken verksamhet tillståndet avsåg har föga betydelse i detta sammanhang.
Av det anförda följer att namnet Cipriani, vid den relevanta tidpunkten, eventuellt kunde beteckna bland annat medlemmarna av en familj, inklusive klaganden, om namnet åtföljdes av ett förnamn, och även kunde beteckna intervenientens rättsliga föregångare och, därefter, intervenienten, om namnet åtföljdes av till exempel ordet hotell, och vidare hotellet Cipriani. Detta namn kunde även avse det italienska ordmärket CIPRIANI (se punkt 4 ovan).
Det ska i detta sammanhang preciseras att det i målet inte ankommer på tribunalen att fastställa vare sig huruvida var och en av de parter och enheter som nämns i punkt 101 ovan och som kan betecknas genom namnet Cipriani var kända, vilket har påståtts, eller vid vilken tidpunkt som de i så fall blivit kända.
Den omständigheten att klaganden, vid den relevanta tidpunkten, inte med stöd av artikel 8.3 CPI kunde åberopa att namnet Cipriani var välkänt utan att detta namn åtföljdes av hans förnamn medför att denna bestämmelse inte kunde åberopas för att ifrågasätta det omstridda varumärkets giltighet.
Såsom överklagandenämnden preciserat i punkt 25 i det överklagade beslutet skiljer sig förevarande mål från det som avgjordes genom domen av den 14 maj 2009, Fiorucci/harmoniseringskontoret – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), vilken fastställdes genom domen av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). Det var i det målet ostridigt att namnet Elio Fiorucci ofrånkomligen betecknade den italienska modedesignern Elio Fiorucci, vars namn var välkänt i Italien. Det registrerade varumärke som var omstritt i det målet var just EU-varumärket Elio Fiorucci, vilket uppenbart hänvisade till den nämnda modedesignern, som var klagande i målet.
Tribunalen övergår nu till att pröva klagandens argument till stöd för att de överväganden som överklagandenämnden gjort i punkterna 28 och 29 var felaktiga. Tribunalen konstaterar att det saknas fog för dessa argument. För det första grundas argumenten på klagandens egen tolkning av 1967 års avtal, vilken redan har befunnits vara felaktig (se punkterna 52–62 och 64–66). Klaganden har i detta sammanhang även hävdat att intervenientens rättsliga föregångare aldrig har använt namnet Cipriani för några andra tjänster än hotelltjänster. Tribunalen erinrar härvid om att den rättsliga föregångaren låtit registrera det italienska ordmärket CIPRIANI för bland annat andra tjänster än hotelltjänster och att klaganden aldrig har angripit vare sig registreringen eller användningen av detta ordmärke (se punkterna 4 och 44 ovan). För det andra har klaganden inte bestritt att han inte har gett in någon bevisning om tillämpningen av artikel 8.3 CPI när både den som ansökt om registrering av ett varumärke och den som åberopar att denna bestämmelse är tillämplig har samma efternamn.
Av det anförda följer att det omstridda varumärket, såsom överklagandenämnden funnit i punkt 24 i det överklagade beslutet, under de omständigheter som var för handen i detta fall inte kunde innebära ett intrång, i den mening som avses i artikel 8.3 CPI, i den rätt till namnet Cipriani som klaganden åberopat.
Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall på denna grund. Överklagandet ska således ogillas i sin helhet, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida klagandens andra yrkande kan tas upp till prövning eller huruvida det finns fog för intervenientens inledande invändningar om att ansökan om ogiltighetsförklaring delvis inte kunde tas upp till prövning, såsom annulleringsenheten funnit.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökanden har tappat målet, ska EUIPO:s och intervenientens yrkanden om ersättning för rättegångskostnader bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Arrigo Cipriani ska bära sina rättegångskostnader samt ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) och Hotel Cipriani Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 juni 2017.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Bakgrund till tvisten

Parternas yrkanden

Rättslig bedömning

Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009

Den första delgrunden: Den summariska karaktären hos den motivering som lämnats i det överklagade beslutet vad gäller bedömningen av ansökan om ogiltighetsförklaring med stöd av artikel 52.1 b i förordning nr 207/2009

Den andra delgrunden: Överklagandenämndens felaktiga bedömning av huruvida intervenientens rättsliga föregångare handlade i ond tro

– Beaktandet av det äldre italienska ordmärket CIPRIANI och bedömningen av huruvida intervenientens rättsliga föregångare haft för avsikt att dra fördel av det förhållandet att namnet Cipriani var välkänt och att klaganden var en känd person

– Hänvisningen till 2008 års dom

– Underlåtenheten att beakta ett avgörande från Tribunale civile di Venezia (Tvistemålsdomstolen i Venedig)

– Förekomsten av förhandlingar i Förenta staterna år 1996

– Slutsats

Den första grunden: Åsidosättande av artikel 53.2 a i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.3 CPI

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.