CELEX: 62021CJ0422
Zahtjev za prethodnu odluku
Podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu
Direktiva 2013/33/EU
Članak 20. stavci 4. i 5.
Opasno nasilno ponašanje
Pravo država članica da odrede primjenjive sankcije
Doseg
Ukidanje materijalnih uvjeta prihvata

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavaka 4. i 5. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
SL 2013., L 180, str. 96
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera dell'Interno (Ministarstvo unutarnjih poslova, Italija) i osobe TO povodom zahtjeva potonje za poništenje odluke Prefetture di Firenze (Prefektura u Firenci, Italija) kojom su joj ukinuti materijalni uvjeti prihvata.
Pravni okvir
Pravo Unije
Cilj Direktive 2013/33, u skladu s njezinim člankom 1., jest utvrditi standarde za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (u daljnjem tekstu: podnositelji zahtjeva) u državama članicama.
Članak 2. te direktive naslovljen „Definicije” propisuje:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(f)
‚uvjeti prihvata’: znači sve mjere koje države članice donose u korist podnositelja zahtjeva u skladu s ovom Direktivom;
(g)
,materijalni uvjeti prihvata’ znači uvjeti prihvata koji uključuju smještaj, hranu i odjeću dane u naravi ili u obliku novčane naknade ili u vaučerima ili u kombinaciji svih triju kao i novčanu naknadu za svakodnevne troškove;
[…]
(i)
,centar za smještaj’: znači svako mjesto koje se upotrebljava za zajednički smještaj podnositelja zahtjeva;
[…]”
Članak 8. navedene direktive naslovljen „Zadržavanje” u stavku 3. propisuje:
„Podnositelja zahtjeva može se zadržati samo:
[…]
(e)
kada to zahtijeva zaštita nacionalne sigurnosti ili javnog reda;
[…]”
Članak 17. te direktive naslovljen „Opća pravila o materijalnim uvjetima prihvata i zdravstvenoj skrbi” u stavcima 1. do 4. propisuje:
„1.   Države članice osiguravaju da su podnositeljima zahtjeva dostupni materijalni uvjeti prihvata kada podnose zahtjev za međunarodnu zaštitu.
2.   Države članice osiguravaju da materijalni uvjeti prihvata pružaju odgovarajući životni standard podnositeljima zahtjeva koji osigurava njihovu egzistenciju i štiti njihovo fizičko i duševno zdravlje.
Države članice osiguravaju da se taj životni standard u skladu s člankom 21. postigne u [vezi s] posebn[im] položaj[em] ranjivih osoba i u vezi s položajem zadržanih osoba.
3.   Države članice mogu osiguranje svih ili nekih materijalnih uvjeta prihvata i zdravstvenu skrb uvjetovati tim da podnositelji zahtjeva nemaju dovoljno sredstava za životni standard koji je primjeren njihovu zdravlju i koji omogućuje njihovu egzistenciju.
4.   Države članice mogu od podnositelja zahtjeva zahtijevati da pokriju troškove materijalnih uvjeta prihvata i zdravstvenu skrb određenu ovom Direktivom, ili da im doprinesu, u skladu sa stavkom 3., ako podnositelji zahtjeva imaju dovoljno sredstava, na primjer ako već tijekom razumnog razdoblja rade.
Ako se pokaže da je podnositelj zahtjeva imao dovoljno sredstava da pokrije materijalne troškove za prihvat i zdravstvenu skrb u trenutku kada su te temeljne potrebe pokrivene, države članice mogu od podnositelja zahtjeva zatražiti povrat sredstava.”
Članak 18. Direktive 2013/33, koji je naslovljen „Modaliteti materijalnih uvjeta prihvata”, u stavku 1. propisuje:
„Kada se smještaj osigurava u naravi, mora biti u jednome od sljedećih oblika ili u njihovoj kombinaciji:
(a)
prostorijama koje se upotrebljavaju za smještaj podnositelja zahtjeva tijekom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu sastavljenog na granici ili područjima tranzita;
(b)
centru za smještaj koji osigurava odgovarajući životni standard;
(c)
privatnim kućama, stanovima, hotelima ili drugim prostorijama prilagođenim za smještaj podnositelja zahtjeva.”
Članak 20. te direktive, jedina odredba u njezinu poglavlju III., naslovljen je „Ograničavanje ili ukidanje materijalnih uvjeta prihvata”. Taj članak glasi:
„1.   Države članice mogu ograničiti ili, u iznimnim ili valjano utemeljenim slučajevima, ukinuti materijalne uvjete prihvata kada podnositelj zahtjeva:
(a)
napusti mjesto boravišta koje je odredilo nadležno tijelo i pritom ga o tome ne obavijesti ili, ako se traži, bez odobrenja; ili
(b)
ne ispunjava obveze javljanja ili zahtjeva u vezi s obavješćivanjem ili sudjelovanjem u osobnim razgovorima vezanim uz postupak azila tijekom razumnog razdoblja koje je utvrđeno nacionalnim pravom; ili
(c)
podnese naknadni zahtjev kako je definirano u članku 2. točki (q) Direktive 2013/32/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (
SL 2013., L 180, str. 60
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravak
SL 2020., L 76, str. 38
.)].
U vezi sa slučajevima (a) i (b) kada se podnositelju zahtjeva uđe u trag ili kada se dobrovoljno javi nadležnom tijelu, na temelju razloga za nestanak donosi se odgovarajuće utemeljena odluka o ponovnom uvođenju prava na neke ili sve ukinute ili ograničene materijalne uvjete prihvata.
2.   Države članice mogu također ograničiti materijalne uvjete prihvata kada utvrde da podnositelj zahtjeva bez opravdana razloga nije podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu čim je to bilo praktički izvedivo nakon dolaska u tu državu članicu.
3.   Države članice mogu ograničiti ili ukinuti materijalne uvjete prihvata kada podnositelj zahtjeva utaji financijska sredstva i zbog toga je neutemeljeno imao korist od materijalnih uvjeta prihvata.
4.   Države članice mogu odrediti sankcije koje se primjenjuju za teška kršenja pravila u centrima za smještaj te za opasno nasilno ponašanje.
5.   Odluke o ograničavanju ili ukidanju materijalnih uvjeta prihvata iz stavaka 1., 2., 3. i 4. ovog članka donose se pojedinačno, objektivno i nepristrano i za njih se navode razlozi. Odluke se temelje na posebnom položaju predmetne osobe, posebno u vezi s osobama iz članka 21. i pritom [se] uzima u obzir načelo proporcionalnosti. Države članice u svim okolnostima osiguravaju pristup zdravstvenoj zaštiti u skladu s člankom 19. te svim podnositeljima zahtjeva osiguravaju dostojanstven životni standard.
6.   Države članice osiguravaju da se materijalni uvjeti prihvata ne ograničavaju ili ukidaju prije nego što se donese odluka u skladu sa stavkom 5.”
Članak 21. Direktive 2013/33 naslovljen „Opće načelo” propisuje da države članice pri prenošenju te direktive u nacionalno pravo uzimaju u obzir poseban položaj ranjivih osoba, među ostalim, maloljetnika i maloljetnika bez pratnje.
Talijansko pravo
Članak 14. Decreta legislativo n
o
142 – Attuazione della direttiva 2013/33/EU recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (Zakonodavna uredba br. 142 o provedbi Direktive 2013/33/EU o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu te Direktive 2013/32/EU o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite) od 18. kolovoza 2015. (GURI br. 214 od 15. rujna 2015., str. 1.), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 142/2015), određuje:
„1.   Podnositelj zahtjeva koji je podnio zahtjev [za priznavanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite] i koji ne raspolaže sredstvima dovoljnima kako bi osigurao životni standard koji je primjeren njegovim životnim potrebama i životnim potrebama članova njegove obitelji ima zajedno s članovima vlastite obitelji pravo na mjere prihvata koje se predviđaju ovom uredbom.
[…]
3.   Za pristup mjerama prihvata predviđenima ovom uredbom podnositelj zahtjeva u trenutku podnošenja svojeg zahtjeva izjavljuje da nema dovoljno sredstava za život. Prefektura – područni vladin ured ocjenjuje nedostatnost sredstava za život iz stavka 1. u odnosu na godišnji iznos socijalne naknade.
[…]”.
Članak 23. te zakonodavne uredbe propisuje:
„1.   Prefekt pokrajine u kojoj se nalaze centri [za prvi prihvat] ukida mjere prihvata obrazloženom odlukom u sljedećim slučajevima:
[…]
(e)
kad podnositelj zahtjeva za azil počini tešku ili opetovanu povredu pravila centra u koji je smješten, uključujući namjernu štetu nastalu pokretnoj ili nepokretnoj imovini, ili posebno nasilno ponašanje.
2.   Odluka o ukidanju donosi se uzimajući u obzir položaj podnositelja zahtjeva, posebno u pogledu uvjeta [koji se odnose na prihvat osoba s posebnim potrebama].
[…]
4.   U slučaju predviđenom u stavku 1. točki (e) voditelj centra dostavlja prefekturi – područnom vladinom uredu izvješće o činjenicama koje mogu dovesti do eventualnog ukidanja, u roku od tri dana od njihova nastanka.
5.   Odluka o ukidanju mjera prihvata stupa na snagu u trenutku kada je priopćena […]. O odluci se također obavještava voditelj centra. Protiv odluke o ukidanju može se podnijeti tužba nadležnom okružnom upravnom sudu.
[…]”.
Glavni postupak i prethodno pitanje
U svojstvu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, osoba TO uživala je materijalne uvjete prihvata predviđene Zakonodavnom uredbom br. 142/2015 te je bila smještena u centar za privremeni smještaj.
Iz izvješća od 28. lipnja 2019. koje je nadležno policijsko tijelo uputilo Prefekturi u Firenci proizlazi da je na željezničkom kolodvoru osoba TO, uz drugog podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, verbalno i fizički napala jednog zaposlenika željeznice i dvoje službenika općinske policije u Firenci. Navedena trojica zadobila su ozljede zbog kojih su morala potražiti pomoć lokalne hitne službe.
Nakon što je pozvala osobu TO da podnese svoja očitovanja, što ona nije učinila, Prefektura u Firenci donijela je odluku kojom se toj osobi na temelju članka 14. stavka 3. i članka 23. stavka 1. točke (e) Zakonodavne uredbe br. 142/2015 ukidaju materijalni uvjeti prihvata.
Osoba TO je protiv te odluke podnijela tužbu pred Tribunaleom amministrativo regionale per la Toscana (Okružni upravni sud za Toskanu, Italija). Taj je sud prihvatio tužbu i poništio odluku Prefekture u Firenci. U biti je smatrao da je članak 23. stavak 1. točka (e) Zakonodavne uredbe br. 142/2015 protivan pravu Unije, kako ga je protumačio Sud u svojoj presudi od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), s obzirom na to da ta odredba predviđa ukidanje materijalnih uvjeta prihvata kao jedinu moguću sankciju u činjeničnim okolnostima poput onih u glavnom postupku.
Ministarstvo unutarnjih poslova podnijelo je žalbu protiv odluke Tribunalea amministrativo regionale per la Toscana (Okružni upravni sud za Toskanu) pred Consigliom di Stato (Državno vijeće, Italija), uz obrazloženje da je navedeni sud pogrešno primijenio nacionalno pravo i pravo Unije, kako ga je protumačio Sud u presudi od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Sud koji je uputio zahtjev navodi da ima određene sumnje u vezi s tumačenjem presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) koje je izvršio Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Okružni upravni sud za Toskanu).
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da u skladu s člankom 20. stavkom 4. Direktive 2013/33 države članice mogu odrediti sankcije koje se primjenjuju za teška kršenja pravila u centrima za smještaj te za opasno nasilno ponašanje. Nema pak nikakve sumnje da pojam „sankcije” u smislu te odredbe obuhvaća i ukidanje i ograničenje materijalnih uvjeta prihvata, kao što je to Sud uostalom priznao u presudi od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da bi nemogućnost ukidanja materijalnih uvjeta prihvata čak i u slučajevima posebno teških i kažnjivih djela, koja podrazumijevaju fizičko nasilje ili posjedovanje droge, mogla dovesti do zlouporaba. Za takva djela blaže sankcije poput smještaja dotične osobe u odvojeni dio centra za smještaj ili u kakav drugi smještaj mogu se pokazati neučinkovitima.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da, u skladu s primjenjivim talijanskim zakonodavstvom, strani državljani ne mogu ishoditi dozvolu boravka za zaposlenu ili samozaposlenu osobu ako im je izrečena kazna za kaznena djela za koja se smatra da su osobito teška i kažnjiva. Ne bi bilo razborito smatrati da počinitelji jednako kažnjivih djela mogu izbjeći najstrože sankcije ako su podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji, za razliku od tužitelja u predmetu u kojem je donesena presuda od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), nisu obuhvaćeni kategorijom ranjivih osoba iz članka 21. Direktive 2013/33. Naime, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kad bi se načela koja proizlaze iz te presude proširila na takve osobe, radilo bi se o jednakom postupanju u različitim situacijama.
Osim toga, tumačenje članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33 na koje se pozvao Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Okružni upravni sud za Toskanu) nije uzelo u obzir razmatranje navedeno u točki 44. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) prema kojem ako države članice mogu poduzeti mjere koje se odnose na materijalne uvjete prihvata kako bi se zaštitile od rizika zlouporabe sustava prihvata, one moraju također raspolagati tom mogućnošću u slučaju teškog kršenja pravila u centrima za smještaj ili opasnog nasilnog ponašanja.
Što se tiče poštovanja ljudskog dostojanstva, koje je Sud istaknuo u presudi od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), sud koji je uputio zahtjev napominje da se čini da se ono može osigurati strogim poštovanjem postupovnih jamstava, osobito obveze provođenja cjelovite istrage kao i obveze obrazlaganja upravnih akata. Ta jamstva namijenjena su sprečavanju rizika, navedenog u točki 46. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), da ukidanje materijalnih uvjeta prihvata dotičnoj osobi onemogućuje zadovoljavanje najosnovnijih potreba kao što su one smještaja, prehrane i higijene, što bi je moglo dovesti u ponižavajući položaj nespojiv s ljudskim dostojanstvom.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev također se pita obuhvaća li „opasno nasilno ponašanje”, koje se može sankcionirati na temelju članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33, i djela počinjena izvan centra za smještaj.
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 20. stavcima 4. i 5. Direktive [2013/33] nacionalno zakonodavstvo kojim se predviđa ukidanje mjera prihvata u odnosu na punoljetnog podnositelja zahtjeva, koji nije obuhvaćen kategorijom ‚ranjivih osoba’, u slučaju u kojem se taj podnositelj zahtjeva smatra počiniteljem opasnog nasilnog ponašanja do kojeg je došlo izvan centra za smještaj i koje se očitovalo u upotrebi fizičkog nasilja nad državnim i/ili javnim službenicima, pri čemu je žrtvama nanio ozljede zbog kojih su morale tražiti pomoć lokalne hitne službe?”
O prethodnom pitanju
Prethodno pitanje podijeljeno je na dva dijela, koja valja zasebno razmotriti.
Prvi dio prethodnog pitanja
Prvim dijelom svojeg pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. stavak 4. Direktive 2013/33 tumačiti na način da se primjenjuje na opasno nasilno ponašanje do kojeg je došlo izvan centra za smještaj.
Valja podsjetiti na to da u tom pogledu članak 20. stavak 4. Direktive 2013/33 određuje da države članice mogu „odrediti sankcije koje se primjenjuju za teška kršenja pravila u centrima za smještaj te za opasno nasilno ponašanje.”
U skladu s ustaljenom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i njezin kontekst te zadane ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 28. siječnja 2020., Komisija/Italija (Direktiva o borbi protiv kašnjenja u plaćanju),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, t.
39.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče teksta članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33, iz njega proizlazi da su „teška kršenja pravila u centrima za smještaj” i „opasno nasilno ponašanje” dva različita slučaja od kojih je svaki za sebe dovoljan kako bi se opravdalo izricanje sankcije.
Međutim, u nedostatku izričitog razgraničenja u suprotnom smislu u tekstu navedene odredbe i uzimajući u obzir potrebu da se odredbe prava Unije tumače na način da se očuva njihov koristan učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2019., Falck Rettungsdienste i Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu), valja utvrditi da pojam „opasno nasilno ponašanje” obuhvaća svako ponašanje te naravi, neovisno o mjestu gdje je do njega došlo.
Naime, ako je namjera zakonodavca Unije bila da člankom 20. stavkom 4. Direktive 2013/33 obuhvati samo opasno nasilno ponašanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u centru za smještaj, posebno upućivanje na slučaj takvog ponašanja nije potrebno s obzirom na to da takvo ponašanje, do kojeg je došlo u centru za smještaj, zasigurno predstavlja teško kršenje pravila tog centra te je stoga obuhvaćeno prvim slučajem iz te odredbe, a drugi je stoga nepotreban.
Prethodna razmatranja potvrđena su i kontekstom u kojem se nalazi članak 20. stavak 4. Direktive 2013/33 i ciljem te odredbe.
Što se tiče konteksta, dovoljno je utvrditi da stavci 1. do 3. tog članka 20. predviđaju slučajeve koji mogu opravdati ograničenje ili ukidanje, ovisno o slučaju, materijalnih uvjeta prihvata koji nisu povezani s ponašanjem do kojeg je došlo unutar centra za smještaj.
Što se tiče cilja koji se želi postići, s obzirom na to da se člankom 20. stavkom 4. Direktive 2013/33 državama članicama omogućuje da na prikladan način sankcioniraju opasno nasilno ponašanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, uzimajući u obzir rizik koji takvo ponašanje može predstavljati za javni poredak i sigurnost osoba i imovine (vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2019., Haqbin
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, t.
44.
), potpuno je neopravdano ograničiti tu mogućnost samo na opasno nasilno ponašanje do kojeg je došlo unutar centra za smještaj.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvi dio postavljenog pitanja valja odgovoriti tako da članak 20. stavak 4. Direktive 2013/33 treba tumačiti na način da se primjenjuje na opasno nasilno ponašanje do kojeg je došlo izvan centra za smještaj.
Drugi dio prethodnog pitanja
Drugim dijelom svojeg pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. stavke 4. i 5. Direktive 2013/33 tumačiti na način da mu se protivi to da se podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je počinitelj opasnog nasilnog ponašanja prema javnim službenicima izrekne sankcija koja se sastoji u ukidanju materijalnih uvjeta prihvata u smislu članka 2. točaka (f) i (g) te direktive.
U tom pogledu, točno je da je Sud u točki 44. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), utvrdio da članak 20. stavak 4. Direktive 2013/33 izričito ne isključuje to da se sankcija može odnositi na materijalne uvjete prihvata.
Sud je usto u istoj točki dodao da ako države članice mogu poduzeti mjere koje se odnose na te uvjete kako bi se zaštitile od rizika zlouporabe sustava prihvata, one moraju također raspolagati tom mogućnošću u slučaju teškog kršenja pravila u centrima za smještaj ili opasnog nasilnog ponašanja s obzirom na to da takvi postupci mogu narušiti javni red i sigurnost osoba i imovine.
Ipak, Sud je presudio da bi sankcija koja se izriče samo na temelju razloga iz članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33 i koja se sastoji od toga da se makar i privremeno ukinu svi materijalni uvjeti prihvata ili materijalni uvjeti prihvata koji se odnose na smještaj, prehranu ili odjeću, bila nespojiva s obvezom koja proizlazi iz članka 20. stavka 5. treće rečenice te direktive, a to je da se podnositelju zahtjeva osigura dostojanstven životni standard, s obzirom na to da bi mu ona oduzela mogućnost zadovoljenja najosnovnijih potreba poput onih u vezi sa smještajem, prehranom i higijenom (presuda od 12. studenoga 2019.,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, t.
47.
).
Usto, takvom bi se sankcijom povrijedio zahtjev proporcionalnosti propisan člankom 20. stavkom 5. drugom rečenicom Direktive 2013/33 s obzirom na to da čak i najstrože kaznenopravne sankcije za kažnjavanje povreda ili ponašanja iz članka 20. stavka 4. te direktive ne mogu lišiti podnositelja zahtjeva mogućnosti da zadovolji svoje najosnovnije potrebe (presuda od 12. studenoga 2019.,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, t.
48.
).
S obzirom na ta razmatranja, okolnost koju navodi sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj ponašanje koje treba sankcionirati može biti osobito teškog i kažnjivog karaktera, ne može dovesti do drukčijeg zaključka.
Zbog istog se razloga ne može povući paralela između položaja u kojem se nalazi podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji ne može zadovoljiti svoje najosnovnije potrebe i onog u kojem se nalazi državljanin treće zemlje kojem je odbijena dozvola boravka za zaposlenu ili samozaposlenu osobu.
Ipak, Sud je u točki 52. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) istaknuo da države članice, u slučajevima iz članka 20. stavka 4. Direktive 2013/33 te ovisno o okolnostima predmetnog slučaja i pod uvjetom da su ispunjeni zahtjevi iz članka 20. stavka 5. te direktive, mogu izreći sankcije čiji učinak nije lišavanje podnositelja zahtjeva materijalnih uvjeta prihvata, poput njegova zadržavanja u odvojenom dijelu centra za smještaj zajedno sa zabranom stupanja u kontakt s određenim korisnicima centra ili njegova premještaja u drugi centar za smještaj ili drugi smještaj u smislu članka 18. stavka 1. točke (c) navedene direktive.
U vezi s istim pitanjem, Sud je također naveo da članak 20. stavci 4. i 5. Direktive 2013/33 nije prepreka mjeri zadržavanja podnositelja zahtjeva na temelju članka 8. stavka 3. točke (e) te direktive ako su ispunjeni uvjeti predviđeni člancima 8. do 11. navedene direktive.
Kad je riječ o postupovnim jamstvima koja se, u skladu s nacionalnim pravom, primjenjuju na odluku o ukidanju materijalnih uvjeta prihvata donesenu u pogledu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u slučaju njegova opasno nasilnog ponašanja, važno je istaknuti da takva jamstva, koliko god bila važna, ne omogućuju da se isključi rizik da dotični podnositelj zahtjeva zbog tog ukidanja ne može zadovoljiti svoje najosnovnije potrebe, poput onih smještaja, prehrane i higijene na koje je Sud uputio u točki 46. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Valja još istaknuti da razmatranja navedena u točkama 46. do 52. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) i, u bitnome, preuzeta u točkama 39. do 45. ove presude vrijede, kao što to jasno proizlazi iz tih točaka i samog teksta odredbi koje se u njima tumače, za svakog podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a ne samo za podnositelje zahtjeva koji imaju svojstvo „ranjive osobe” u smislu članka 21. Direktive 2013/33, o kojima je riječ u točkama 53. do 55. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugi dio postavljenog pitanja valja odgovoriti tako da članak 20. stavke 4. i 5. Direktive 2013/33 treba tumačiti na način da mu se protivi to da se podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u slučaju njegova opasno nasilnog ponašanja protiv javnih službenika izrekne sankcija ukidanja materijalnih uvjeta prihvata u smislu članka 2. točaka (f) i (g) te direktive koji se odnose na smještaj, hranu ili odjeću s obzirom na to da bi učinak te sankcije bilo lišavanje tog podnositelja zahtjeva mogućnosti da zadovolji svoje najosnovnije potrebe. Izricanje drugih sankcija na temelju navedenog članka 20. stavka 4. mora u svim okolnostima poštovati uvjete navedene u stavku 5. tog članka, posebno one koji se odnose na poštovanje načela proporcionalnosti i ljudskog dostojanstva.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 20. stavak 4. Direktive Vijeća 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu valja tumačiti na način da se primjenjuje na opasno nasilno ponašanje do kojeg je došlo izvan centra za smještaj.

2.
Članak 20. stavke 4. i 5. Direktive 2013/33 treba tumačiti tako da mu se protivi to da se podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u slučaju njegova opasno nasilnog ponašanja protiv javnih službenika izrekne sankcija ukidanja materijalnih uvjeta prihvata u smislu članka 2. točaka (f) i (g) te direktive koji se odnose na smještaj, hranu ili odjeću s obzirom na to da bi učinak te sankcije bilo lišavanje tog podnositelja zahtjeva mogućnosti da zadovolji svoje najosnovnije potrebe. Izricanje drugih sankcija na temelju navedenog članka 20. stavka 4. mora u svim okolnostima poštovati uvjete navedene u stavku 5. tog članka, posebno one koji se odnose na poštovanje načela proporcionalnosti i ljudskog dostojanstva.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski