CELEX: 62021CJ0365
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma
Članak 54.
Načelo ne bis in idem
Članak 55. stavak 1. točka (b)
Izuzeće od primjene načela ne bis in idem
Kazneno djelo protiv sigurnosti ili drugih važnih interesa države članice
Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
Načelo ne bis in idem
Članak 52. stavak 1.
Ograničenja uvedena u odnosu na načelo ne bis in idem
Usklađenost nacionalne izjave kojom se predviđa izuzeće u odnosu na načelo ne bis in idem
Zločinačko udruženje
Kaznena djela protiv imovine

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na valjanost članka 55. stavka 1. točke (b) Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (
SL 2000., L 239, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12. i ispravak
SL 2018., L 41, str. 15
.), koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990., a stupila je na snagu 26. ožujka 1995. (u daljnjem tekstu: CISA), u odnosu na članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i, s druge strane, na tumačenje članaka 54. i 55. CISA‑e te članaka 50. i 52. Povelje.
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je u Njemačkoj pokrenut protiv osobe MR zbog uspostave zločinačkog udruženja i prijevare u području financijskih ulaganja.
Pravni okvir
Pravo Unije
CISA
CISA je sklopljena radi osiguravanja provedbe Sporazuma između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koji je potpisan u Schengenu 14. lipnja 1985. (
SL 2000., L 239, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 6.).
Članci 54. do 56. CISA‑e nalaze se u poglavlju 3., naslovljenom „Primjena načela
ne bis in idem
”, njezine glave III., naslovljene „Policija i sigurnost”. Člankom 54. CISA‑e propisuje se:
„Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.”
Člankom 55. CISA‑e određuje se:
„1.   Ugovorna stranka može prilikom ratificiranja, prihvaćanja ili potvrđivanja ove Konvencije izjaviti da je ne obvezuje članak 54. u jednom od sljedećih slučajeva:
[…]
(b)
ako djela, na koje se strana presuda odnosi, predstavljaju djela protiv nacionalne sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa te ugovorne stranke;
[…]
2.   Ugovorna stranka koja je dala izjavu u vezi izuzeća od stavka 1. točke (b), navodi kategorije kaznenih djela, na koje se može odnositi [ovo izuzeće].
[…]”
Članak 56. CISA‑e glasi:
„Ako se u jednoj ugovornoj stranci, protiv osobe protiv koje je sudski postupak za ista djela pravomoćno okončan u drugoj ugovornoj stranci, pokrene novi postupak, svako razdoblje lišavanja slobode u drugoj ugovornoj stranci radi istih djela se ubraja u izrečenu kaznu. U mjeri u kojoj to nacionalno zakonodavstvo dozvoljava, uzimaju se u obzir i kazne koje ne uključuju lišavanje slobode.”
Okvirna odluka 2008/841/PUP
Uvodna izjava 1. Okvirne odluke Vijeća 2008/841/PUP od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala (
SL 2008., L 300, str. 42
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 135.) glasi:
„Cilj je Haškoga programa unaprijediti zajedničke mogućnosti [Europske u]nije i država članica u svrhu, između ostalog, borbe protiv međunarodnog organiziranog kriminala. To je cilj koji treba postići, posebno približavanjem zakonodavstva. Potrebna je uska suradnja između država članica […] [U]nije da bi se suzbile opasnosti i širenje zločinačkih organizacija te da bi se učinkovito reagiralo na očekivanja građana i zahtjeve samih država članica. S tim u vezi, točka 14. Zaključaka Europskog vijeća iz Bruxellesa od 4. i 5. studenoga 2004. navodi da građani Europe očekuju od […] [U]nije da preuzmu učinkovitiji, zajednički pristup prekograničnim problemima poput organiziranog kriminala jamčeći pritom poštivanje temeljnih sloboda i prava.”
U skladu s člankom 2. te okvirne odluke, naslovljenim „Kaznena djela u vezi sa sudjelovanjem u zločinačkoj organizaciji”:
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere kojima jamči da se sljedeći tip ili oba tipa postupanja vezana uz zločinačku organizaciju smatraju kaznenim djelima:
(a)
postupanje bilo koje osobe koja namjerno ili poznavajući cilj ili opću aktivnost zločinačke organizacije ili njezinu namjeru da počini dotična kaznena djela, aktivno sudjeluje u kriminalnim aktivnostima organizacije, uključujući i pružanje informacija ili materijalnih sredstava, regrutiranje novih članova i sve oblike financiranja njezinih aktivnosti, znajući da će takvo sudjelovanje pomoći ostvarivanju kriminalnih aktivnosti organizacije;
(b)
postupanje bilo koje osobe koje obuhvaća dogovor s jednom ili više osoba o poduzimanju aktivnosti koja, ako se izvrši, može dovesti do počinjenja kaznenih djela iz članka 1. čak i ako predmetna osoba ne sudjeluje u samom izvršenju aktivnosti.”
Člankom 3. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Kazne”, propisano je:
„1.   Svaka država članica poduzima potrebne mjere s kojima osigurava da je:
(a)
kazneno djelo iz članka 2. točke (a) kažnjivo najdužom kaznom zatvora od najmanje između dvije i pet godina; ili
(b)
kazneno djelo iz članka 2. točke (b) kažnjivo istom najdužom kaznom zatvora kao i kazneno djelo na koje se odnosi dogovor, ili najdužom kaznom zatvora od najmanje između dvije i pet godina.
2.   Svaka država članica poduzima potrebne mjere kojima jamči da se kaznena djela iz članka 2., kao što je utvrdila dotična država članica, počinjena u okviru zločinačke organizacije, mogu smatrati otegotnom okolnosti.”
Njemačko pravo
Prilikom ratificiranja CISA‑e, Savezna Republika Njemačka usvojila je izjavu (BGBl. 1994. II, str. 631.) na temelju članka 55. stavka 1. CISA‑e, kojom se, među ostalim, predviđa da Saveznu Republiku Njemačku ne obvezuje članak 54. CISA‑e ako u skladu s njezinim člankom 55. stavkom 1. točkom (b) djela na koja se odnosi strana presuda predstavljaju kazneno djelo propisano člankom 129. Strafgesetzbucha (Kazneni zakonik, u daljnjem tekstu: StGB).
Članak 129. StGB‑a, naslovljen „Uspostavljanje zločinačkih udruženja”, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, glasi:
„(1)
Tko uspostavi zločinačko udruženje ili sudjeluje kao član u udruženju čiji su ciljevi ili aktivnosti usmjereni na počinjenje kaznenih djela za koja je propisana najviša kazna zatvora od najmanje dvije godine, kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od najviše pet godina ili novčanom kaznom. Tko podupire takvo udruženje ili regrutira članove ili podupiratelje takvog udruženja, kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od najviše tri godine ili novčanom kaznom.
(2)
Udruženje je organizirano povezivanje više od dviju osoba, uspostavljeno na dulje razdoblje, neovisno o tome imaju li njegovi članovi formalno određene uloge, trajno članstvo ili ima li ono razvijenu strukturu i čiji je cilj ostvarivanje prevladavajućeg zajedničkog interesa.
[…]
(5)
U osobito teškim slučajevima iz stavka 1. prve rečenice zapriječena je zatvorska kazna u trajanju od šest mjeseci do pet godina. O osobito teškom slučaju obično je riječ kad je počinitelj kaznenog djela jedan od vođa zločinačkog udruženja ili osobe koje djeluju u pozadini udruženja.”
Članak 129.b StGB‑a, naslovljen „Kriminalna i teroristička udruženja u inozemstvu; Oduzimanje”, stavak 1. glasi:
„Članci 129. i 129.a primjenjuju se i na udruženja u inozemstvu. Ako se kazneno djelo odnosi na udruženje izvan država članica Europske unije, navedeno se primjenjuje samo ako je kazneno djelo počinjeno u okviru aktivnosti izvršene na teritorijalnom području primjene ovog zakona ili ako su počinitelj ili žrtva Nijemac ili ako se nalaze u Njemačkoj. U slučajevima iz druge rečenice kazneno djelo se progoni samo uz odobrenje Bundesministeriuma der Justiz und für Verbraucherschutz [(Savezno ministarstvo pravosuđa i zaštite potrošača, Njemačka)]. Odobrenje se može izdati za pojedinačni slučaj ili, općenito, radi progona budućih kaznenih djela povezanih s određenim udruženjem. Ministarstvo prilikom odlučivanja o odobrenju uzima u obzir jesu li nastojanja udruženja usmjerena protiv temeljnih vrijednosti javnog poretka kojima se poštuje ljudsko dostojanstvo odnosno protiv miroljubivog suživota naroda te čini li se da su ta nastojanja, s obzirom na sve okolnosti, kažnjiva.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Landesgericht Wien (Zemaljski sud u Beču, Austrija) 1. rujna 2020. pravomoćno je osudio izraelskog državljanina MR, koji je zadnje boravio u Austriji, na kaznu zatvora od četiri godine zbog teške prijevare u gospodarskom poslovanju i pranja novca.
MR je odslužio dio te kazne te je nakon toga 29. siječnja 2021. bio uvjetno pušten na slobodu s izdržavanja preostale kazne zatvora. Međutim, odlukom od istog dana MR je smješten u istražni zatvor u Austriji radi predaje u svrhe izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je 11. prosinca 2020. protiv njega izdao Amtsgericht Bamberg (Općinski sud u Bambergu, Njemačka) zbog uspostavljanja zločinačkog udruženja i prijevare u području financijskih ulaganja. Nakon isteka tog razdoblja provedenog u istražnom zatvoru, on je 18. svibnja 2021. bio zadržan radi udaljavanja u Izrael te je na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku to zadržavanje još uvijek trajalo.
Na temelju tog europskog uhidbenog naloga izdanog protiv osobe MR, njoj se stavlja na teret da je u suradnji s drugim okrivljenicima uspostavila prijevarni sustav ulaganja u okviru kojeg su ulagateljima iz različitih europskih zemalja, među kojima iz Njemačke i Austrije, nudili povoljna ulaganja posredstvom interneta. U stvarnosti su iznosi koji su bili uplaćeni pronevjereni u korist, među ostalim, MR‑a koji je djelovao kao jedan od vođa predmetnog zločinačkog udruženja.
Rješenjem od 8. ožujka 2021. Landgericht Bamberg (Zemaljski sud u Bambergu, Njemačka) odbio je žalbu osobe MR protiv tog europskog uhidbenog naloga, kao i protiv nacionalnog uhidbenog naloga na kojem se temelji taj europski nalog, uz obrazloženje da se ne primjenjuje načelo
ne bis in idem
, propisano u članku 54. CISA‑e, s obzirom na to da je osobu MR Landesgericht Wien (Zemaljski sud u Beču, Austrija) osudio zbog prijevare počinjene na štetu oštećenika koji borave u Austriji, a Landgericht Bamberg (Zemaljski sud u Bambergu, Njemačka) zbog prijevare počinjene na štetu oštećenika koji borave u Njemačkoj, pa su djela na koja su se odnosila ta dva postupka bila različita.
Podredno, Landgericht Bamberg (Zemaljski sud u Bambergu, Njemačka) uputio je na članak 55. stavak 1. točku (b) CISA‑e navodeći da se osobu MR kazneno progoni za kazneno djelo iz članka 129. StGB‑a, u odnosu na koji je Savezna Republika Njemačka dala izjavu prilikom ratifikacije CISA‑e.
MR je Oberlandesgerichtu Bamberg (Visoki zemaljski sud u Bambergu, Njemačka), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, podnio žalbu protiv tog rješenja.
S obzirom na uvjete primjene članka 54. CISA‑e, sud koji je uputio zahtjev dvoji jesu li djela zbog kojih je MR osuđen u Austriji ista kao i djela zbog kojih se protiv njega vodi kazneni progon u Njemačkoj.
Imajući u vidu navedeno, sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 54. CISA‑e nije nužno relevantan za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Naime, MR se progoni zbog uspostavljanja zločinačkog udruženja. Međutim, na to se kazneno djelo iz članka 129. StGB‑a odnosi izjava Savezne Republike Njemačke na temelju članka 55. stavka 1. navedene konvencije, koja je dana u pogledu djela za koja država članica može na temelju članka 55. stavka 1. točke (b) te konvencije navesti da nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e ako djela na koja se odnosi strana presuda čine kazneno djelo protiv njezine sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su kaznena djela iz članka 129. StGB‑a načelno kaznena djela usmjerena protiv temeljnih interesa Savezne Republike Njemačke. Sâmo postojanje zločinačkih udruženja predstavlja moguću opasnost za javni mir, pri čemu je ta opasnost različitog intenziteta od onog koji u slučaju pojedinačnog počinjenja kažnjivih djela proizlazi zbog ozbiljne prijetnje koju organizirani kriminal uzrokuje zajednici. Stoga je radi ocjene ugrožava li zločinačko udruženje sigurnost ili druge jednako važne interese dotične države članice nebitno čini li to udruženje isključivo kaznena djela protiv imovine, a da osim toga ne ostvaruje politički, ideološki, vjerski ili filozofski cilj niti namjerava na nezakonit način utjecati na politiku, medije, javnu upravu, pravosuđe ili gospodarstvo.
Imajući u vidu navedeno, sud koji je uputio zahtjev navodi da se pitanje usklađenosti izjave Savezne Republike Njemačke s člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e postavlja samo pod uvjetom da je prethodno utvrđeno da je sâma mogućnost predviđena potonjom odredbom u skladu s člankom 50. Povelje.
U tim je okolnostima Oberlandesgericht Bamberg (Visoki zemaljski sud u Bambergu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li članak 55. [CISA‑e] u skladu s člankom 50. [Povelje] i još na snazi ako se njime dopušta odstupanje od načela
ne bis in idem
na način da ugovorna stranka prilikom ratifikacije, prihvaćanja ili odobrenja te konvencije može izjaviti da je članak 54. CISA‑e ne obvezuje ako djela, na koje se strana presuda odnosi, predstavljaju djela protiv nacionalne sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa te ugovorne stranke?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
protivi li se člancima 54. i 55. CISA‑e i člancima 50. i 52. Povelje tumačenje koje su njemački sudovi dali o izjavi koju je Savezna Republika Njemačka podnijela prilikom ratifikacije CISA‑e u pogledu članka 129. [StGB‑a] ako su izjavom obuhvaćene i zločinačka udruženja, poput onih o kojima je riječ u ovom slučaju, koja su isključivo umiješana u kaznena djela protiv imovine te koja osim toga nemaju nikakve političke, ideološke, vjerske ili filozofske ciljeve i koja nisu namjeravala na nezakonit način utjecati na politiku, medije, javnu upravu, pravosuđe ili gospodarstvo?”
Postupak pred Sudom
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom predmetu odluči u hitnom prethodnom postupku, predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda. Podredno je zatraženo da se na temelju članka 105. stavka 1. Poslovnika o zahtjevu odluči u ubrzanom postupku.
Što se tiče, kao prvo, zahtjeva za primjenu hitnog prethodnog postupka, odlukom od 7. srpnja 2021. peto vijeće je na prijedlog suca izvjestitelja, nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, odlučilo da ne treba udovoljiti tom zahtjevu jer nisu ispunjeni uvjeti hitnosti predviđeni člankom 107. Poslovnika.
Kao drugo, što se tiče zahtjeva za primjenu ubrzanog postupka, predsjednik Suda odlučio je 9. srpnja 2021., nakon što su saslušani sudac izvjestitelj i nezavisni odvjetnik, da ne treba udovoljiti tom zahtjevu.
Naime, valja podsjetiti na to da iz članka 105. stavka 1. Poslovnika proizlazi da na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, a nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se o tom zahtjevu odluči u ubrzanom postupku.
Međutim, s jedne strane, pravna nesigurnost koja utječe na traženu osobu, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije iznimna okolnost kojom se može opravdati ubrzani postupak (rješenje predsjednika Suda od 23. prosinca 2015., Vilkas,
C‑640/15
, neobjavljeno,
EU:C:2015:862
, t.
10.
i navedena sudska praksa).
S druge strane, okolnost da se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na izvršenje europskog uhidbenog naloga ne može sama po sebi biti dovoljna za opravdanje odlučivanja o predmetu u ubrzanom postupku, pri čemu činjenica da se dotična osoba trenutačno ne nalazi u istražnom zatvoru predstavlja razlog za odbijanje zahtjeva za ubrzani postupak (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda od 20. rujna 2018., Minister for Justice and Equality,
C‑508/18 i C‑509/18
, neobjavljeno,
EU:C:2018:766
, t.
11.
i
13.
i navedenu sudsku praksu).
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev, iako se pita o izuzeću od načela
ne bis in idem
iz članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e, također dvoji o tome jesu li tim načelom obuhvaćeni kazneni postupci koji se vode protiv žalitelja iz glavnog postupka.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je navedeno načelo temeljno načelo prava Unije koje je sada zajamčeno člankom 50. Povelje (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
64.
i navedena sudska praksa).
Usto, načelo
ne bis in idem
, koje je također zajamčeno člankom 54. CISA‑e, proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama. Stoga potonji članak treba tumačiti s obzirom na članak 50. Povelje, pri čemu se prvonavedenim člankom osigurava poštovanje bitnog sadržaja potonjeg (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
65.
i navedena sudska praksa).
Člankom 50. Povelje određuje se da se „[n]ikome ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom”. Primjena načela
ne bis in idem
podliježe dvama uvjetima, odnosno, s jedne strane, postojanju prethodne pravomoćne odluke (uvjet „
bis
”) i, s druge strane, tomu da se ranija odluka i naknadni progoni ili odluke odnose na ista djela (uvjet „
idem
”) (presuda od 22. ožujka 2022., bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
, t.
28.
).
Kad je riječ o uvjetu „
idem
”, iz samog teksta članka 50. Povelje proizlazi da se njime zabranjuje ponovno suđenje ili ponovno kažnjavanje u kaznenom postupku iste osobe za isto kazneno djelo (presuda od 22. ožujka 2022., bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
, t.
31.
).
U tom pogledu, s obzirom na elemente koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, kao i razmatranja zainteresiranih stranaka kako u njihovim pisanim očitovanjima tako i na raspravi, valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi relevantan kriterij za ocjenu postojanja istog kaznenog djela u smislu navedenog članka 50. onaj materijalne istovjetnosti djela, shvaćen kao postojanje niza međusobno neraskidivo povezanih konkretnih okolnosti koje su dovele do pravomoćnog oslobađanja ili osuđivanja određene osobe. Stoga se tim člankom zabranjuje izricanje više kaznenih sankcija za istovjetna djela u različitim postupcima vođenima u tu svrhu (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
128.
i navedena sudska praksa).
Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da pravna kvalifikacija djela u nacionalnom pravu i zaštićeni pravni interes nisu relevantni za utvrđivanje postojanja istog kaznenog djela jer se opseg zaštite priznate člankom 50. Povelje ne smije razlikovati ovisno o pojedinoj državi članici (presuda od 22. ožujka 2022., bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja pojasniti da uvjet „
idem
” zahtijeva materijalnu istovjetnost djela. Stoga se načelo
ne bis in idem
ne može primijeniti ako predmetna djela nisu istovjetna, nego samo slična (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
129.
i navedenu sudsku praksu).
Doista, kao što je to Sud pojasnio, materijalna istovjetnost djela tumači se kao skup konkretnih okolnosti koje proizlaze iz događaja koji su u biti isti, s obzirom na to da podrazumijevaju istog počinitelja i da su međusobno neodvojivo povezani u vremenu i prostoru (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
130.
i navedena sudska praksa).
Na sudu je koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za odlučivanje o činjenicama, a ne na Sudu, da utvrdi jesu li djela koja su predmet kaznenog progona iz glavnog postupka ista kao što su to ona u pogledu kojih su austrijski sudovi pravomoćno okončali sudski postupak. S obzirom na navedeno, Sud može navedenom sudu pružiti elemente za tumačenje prava Unije u okviru ocjene istovjetnosti djela (presuda od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
, t.
133.
i navedena sudska praksa).
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je žalitelj iz glavnog postupka uspostavio zločinačko udruženje s prekograničnom dimenzijom i sudjelovao u njemu, koje je imalo sofisticirani
modus operandi
i čije su radnje uzrokovale financijsku štetu tisućama žrtava, pri čemu su oštećenici boravili, među ostalim, u Njemačkoj i Austriji.
S obzirom na informacije koje su dostavljene Sudu, žalitelj iz glavnog postupka pravomoćno je osuđen u Austriji zbog „teške prijevare u gospodarskom poslovanju i pranja novca”.
U tom kontekstu valja naglasiti da zakonodavac Unije pridaje posebnu važnost borbi protiv organiziranog kriminala, kao što se to odražava Okvirnom odlukom 2008/841 koja se na nju odnosi. Naime, u njezinoj se uvodnoj izjavi 1. navodi, među ostalim, da je potrebna uža suradnja između država članica Unije da bi se suzbile opasnosti i širenje zločinačkih udruženja te da bi se učinkovito reagiralo na očekivanja građana i zahtjeve samih država članica. Tako se člancima 2. i 3. te okvirne odluke nalaže državama članicama poduzimanje potrebnih mjera, s jedne strane, kako bi se određene vrste ponašanja povezanih sa zločinačkim udruženjem smatrale kaznenim djelima i, s druge strane, kako bi se za ta kaznena djela mogla izreći kazna zatvora u najdužem trajanju od barem dvije do pet godina.
U tim okolnostima, kako bi se utvrdilo je li postupak koji se pred njim vodi obuhvaćen primjenom načela
ne bis in idem
, na sudu je koji je uputio zahtjev da osobito ocijeni u kojoj je mjeri osuđujuća presuda koju je Landesgericht Wien (Zemaljski sud u Beču, Austrija) već izrekao protiv žalitelja iz glavnog postupka izrečena zbog istih djela kao što su to ona koja mu se stavljaju na teret na temelju europskog uhidbenog naloga koji je protiv njega izdao Amtsgericht Bamberg (Općinski sud u Bambergu, Njemačka) ili je to bilo, pak, – kao što je to, među ostalim, navedeno tijekom rasprave pred Sudom – samo zbog djelâ prijevare počinjenih protiv oštećenika koji borave u Austriji, a ne onih na štetu osoba koje borave u Njemačkoj. U potonjem se slučaju ne može smatrati da se ranija austrijska pravomoćna odluka u odnosu na žalitelja iz glavnog postupka odnosila na ista djela kao što su to ona na koja se odnose kazneni postupci koji su protiv njega pokrenuti u Njemačkoj. U najboljem bi se slučaju moglo smatrati da se navedena ranija odluka odnosila na slična djela, što, međutim, nije dovoljno da bi se smatralo da je ispunjen uvjet „
idem
”, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 37. ove presude.
Na pitanja suda koji je uputio zahtjev treba odgovoriti s obzirom na te uvodne napomene.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 55. stavak 1. točka (b) CISA‑e valjan s obzirom na članak 50. Povelje, s obzirom na to da se njime omogućuje državi članici da izjavi da nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e ako djela na koja se odnosi strana presuda predstavljaju kazneno djelo protiv sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa te države članice.
Kao što je to navedeno u točkama 31. i 32. ove presude, članak 54. CISA‑e – koji je u pravo Unije uključen Protokolom o uključivanju schengenske pravne stečevine u okvir Europske unije, koji je Ugovorom iz Amsterdama priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice (
SL 1997., C 340, str. 93
.) – sadržava načelo
ne bis in idem
, poput članka 50. Povelje.
Stoga mogućnost države članice, predviđena člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e, da primijeni izuzeće od tog načela ako djela na koja se odnosi strana presuda predstavljaju kazneno djelo protiv sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa te države članice, predstavlja ograničenje temeljnog prava zajamčenog tim člankom 50. Povelje.
Međutim, takvo ograničenje može se opravdati na temelju njezina članka 52. stavka 1. (presuda od 22. ožujka 2022., bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
, t.
40.
i navedena sudska praksa).
U skladu s prvom rečenicom članka 52. stavka 1. Povelje, svako ograničenje ostvarivanja prava i sloboda priznatih tom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. U skladu s drugom rečenicom navedenog stavka, podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja tih prava i sloboda moguća su samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima u općem interesu koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
U ovom slučaju, prvo, treba smatrati da je ograničenje načela
ne bis in idem
predviđeno zakonom jer proizlazi iz članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e (vidjeti po analogiji presudu od 27. svibnja 2014., Spasic,
C‑129/14 PPU
,
EU:C:2014:586
, t.
57.
).
Iako se zahtjevom da svako ograničenje pri ostvarivanju temeljnih prava mora biti predviđeno zakonom podrazumijeva da pravna osnova kojom se dopušta zadiranje u ta prava mora sâma definirati doseg ograničenja ostvarivanja predmetnog prava, taj se zahtjev uvelike preklapa sa zahtjevima jasnoće i preciznosti koji proizlaze iz načela proporcionalnosti te ga s te osnove valja razmotriti (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2022., BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
, t.
31.
i navedenu sudsku praksu).
Drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da se ograničenjem načela
ne bis in idem
poštuje bitan sadržaj članka 50. Povelje samo pod uvjetom da se tim ograničenjem dopušta progon i kažnjavanje istih djela radi postizanja različitog cilja (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2022., bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
, t.
43.
).
U tom pogledu, u skladu sa samim tekstom članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e, izuzeće od načela koje se tom odredbom predviđa vrijedi samo ako djela na koja se strana presuda odnosi predstavljaju kazneno djelo protiv sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa države članice koja se namjerava koristiti tim izuzećem.
Iako u ovom slučaju nije potrebno iscrpno definirati što je obuhvaćeno pojmom „nacionaln[a] sigurnost” u smislu navedene odredbe, treba ga u svakom slučaju poistovjetiti s pojmom „nacionaln[a] sigurnost” iz članka 4. stavka 2. UEU‑a, kao što je to primijetio nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja.
Što se tiče potonjeg pojma, Sud je već presudio da cilj zaštite nacionalne sigurnosti odgovara primarnom interesu zaštite temeljnih državnih funkcija i temeljnih interesa društva sprečavanjem i kažnjavanjem aktivnosti koje mogu ozbiljno poremetiti ustavne, političke, gospodarske ili društvene strukture određene zemlje, a osobito izravno ugroziti društvo, stanovništvo ili državu kao takvu (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2020., La Quadrature du Net i dr.,
C‑511/18, C‑512/18 i C‑520/18
,
EU:C:2020:791
, t.
135.
i od 20. rujna 2022., SpaceNet i Telekom Deutschland,
C‑793/19 i C‑794/19
,
EU:C:2022:702
, t.
92.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da se u pogledu kaznenih djela za koja se člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e dopušta izuzeće od načela
ne bis in idem
, s obzirom na to da povređuju sigurnost dotične države članice, zahtijeva da osim svoje osobite težine utječu na samu tu državu članicu. Isto vrijedi i za kaznena djela protiv drugih interesa države članice, koji se navode u toj odredbi. Naime, budući da za tu državu članicu ti drugi interesi moraju biti važni na isti način kao što je to njezina sigurnost, oni joj jednako tako moraju biti značajni i stoga svojstveni.
Slijedom toga, člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e, time što se njime predviđa mogućnost da država članica primijeni izuzeće od navedenog načela samo na temelju kaznenih djela protiv sigurnosti ili drugih jednako važnih njezinih interesa, poštuje se bitan sadržaj tog istog načela s obzirom na to da se njime navedenoj državi članici omogućuje da kažnjava kaznena djela koja na nju utječu i da se time na taj način ostvaruju ciljevi koji su nužno različiti od onih zbog kojih je protiv okrivljenika već vođen sudski postupak u drugoj državi članici.
Treće, imajući u vidu važnost suzbijanja povreda sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa dotične države članice, ograničenje načela
ne bis in idem
iz članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e odgovara cilju u općem interesu.
Četvrto, što se tiče poštovanja načela proporcionalnosti, valja navesti da se njime zahtijeva da se ograničenjima koja se aktima prava Unije mogu nametnuti, među ostalim, pravima i slobodama utvrđenima Poveljom ne prekoračuju granice onoga što je prikladno i nužno za ispunjenje ciljeva koji se nastoje legitimno postići odnosno potrebe zaštite prava i sloboda drugih, pri čemu kada postoji izbor između više prikladnih mjera valja upotrijebiti onu koja je najmanje ograničavajuća. Usto, nije moguće postići cilj u općem interesu a da se ne uzme u obzir činjenica da se on mora pomiriti s temeljnim pravima na koja se mjera odnosi, pri čemu valja provesti uravnoteženo odvagivanje između, s jedne strane, cilja u općem interesu i, s druge strane, predmetnih prava, kako bi se osiguralo da nepogodnosti uzrokovane tom mjerom nisu neproporcionalne u odnosu na ciljeve koji se žele postići. Stoga, mogućnost opravdanja ograničenja načela
ne bis in idem
zajamčenog člankom 50. Povelje treba ocijeniti na način da se odmjeri ozbiljnost zadiranja takvog ograničenja i provjeri da je važnost cilja u općem interesu koji se nastoji postići tim ograničenjem povezana s tom ozbiljnošću (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2022., Orde van Vlaamse Balies i dr.,
C‑694/20
,
EU:C:2022:963
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja primijetiti da je mogućnost predviđena člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e prikladna za ostvarivanje cilja u općem interesu koji se sastoji od toga da država članica kažnjava povrede svoje sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa.
Osim toga, s obzirom na prirodu i osobitu težinu takvih povreda, važnost tog cilja u općem interesu nadilazi važnost cilja opće borbe protiv kriminala, čak i teškog. Podložno poštovanju drugih zahtjeva predviđenih u članku 52. stavku 1. Povelje, takvim se ciljem mogu opravdati mjere koje uključuju zadiranja u temeljna prava koja nisu dopuštena kako bi se općenito progonilo i kažnjavalo kaznena djela (vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 2020., La Quadrature du Net i dr.,
C‑511/18, C‑512/18 i C‑520/18
,
EU:C:2020:791
, t.
136.
i od 5. travnja 2022., Komisijaer of An Garda Síochána i dr.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
, t.
57.
i navedenu sudsku praksu).
To je osobito slučaj kod mjere koja se sastoji od mogućnosti da država članica izjavi da nije obvezana načelom
ne bis in idem
u svrhu progona i kažnjavanja djelâ koja, iako su već bila predmetom strane presude, predstavljaju kazneno djelo protiv njezine sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa. U tom pogledu također valja istaknuti da se zbog specifičnog predmeta članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e njime dopuštaju samo izuzeća koja su materijalno ograničena na to načelo.
Usto, što se tiče stroge nužnosti izuzeća od navedenog načela predviđenog u toj odredbi, najprije valja primijetiti da se člankom 55. stavkom 2. CISA‑e zahtijeva da država članica, koja je dala izjavu o izuzeću iz tog članka 55. stavka 1. točke (b), pobliže odredi kategorije kaznenih djela na koje se to izuzeće može primijeniti. Stoga se od država članica koje se žele pozvati na navedeno izuzeće zahtijeva da donesu jasna i precizna pravila koja osobama omogućuju da predvide koja djela i nečinjenja mogu biti predmet novog kaznenog progona, čak i ako su već bili predmetom strane presude (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, t.
51.
).
Nadalje, člankom 56. CISA‑e predviđa se da se u slučaju kada država članica pokrene novi kazneni progon protiv osobe u odnosu na koju je za isto djelo pravomoćno okončan sudski postupak u drugoj državi članici mora, s jedne strane, svako razdoblje oduzimanja slobode koje je zbog tih djela izdržano na državnom području potonje države članice uračunati u kaznu koju će se eventualno izreći i, s druge strane, da u mjeri u kojoj se to dopušta nacionalnim zakonodavstvom valja uzeti u obzir kazne različite od kazni zatvora koje su već bile izrečene.
Stoga je mogućnost primjene izuzeća od načela
ne bis in idem
, koja je predviđena člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e, popraćena pravilima kojima se jamči da su obveze koje proizlaze iz toga za dotične osobe ograničene na ono što je strogo nužno za ostvarenje cilja navedenog u točki 58. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2018., Garlsson Real Estate i dr.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, t.
54.
).
Iz toga slijedi da se takvom mogućnošću ne prelazi granice onoga što je prikladno i nužno kako bi se državi članici omogućilo da kažnjava povrede svoje sigurnosti odnosno povrede drugih jednako važnih interesa.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja navesti da razmatranjem prvog pitanja nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost članka 55. stavka 1. točke (b) CISA‑e s obzirom na članak 50. Povelje.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 55. stavak 1. točku (b) CISA‑e, u vezi s člankom 50. i člankom 52. stavkom 1. Povelje, tumačiti na način da mu se protivi to da sudovi države članice tumače izjavu te države članice danu na temelju članka 55. stavka 1. CISA‑e na način da ta država članica nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e u pogledu kaznenog djela uspostavljanja zločinačkog udruženja u slučaju kada je zločinačko udruženje u kojem je sudjelovao okrivljenik počinilo isključivo kaznena djela protiv imovine.
Budući da izjavom danom na temelju članka 55. stavka 1. CISA‑e država članica želi iskoristiti mogućnost izuzeća od načela
ne bis in idem
, predviđenog u članku 55. stavku 1. točki (b) CISA‑e, navodeći da u pogledu predmetnih kaznena djela nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e, takvom se izjavom mogu poštovati članak 50. i članak 52. stavak 1. Povelje, pod uvjetom da su ispunjeni zahtjevi koji su u tu svrhu predviđeni CISA‑om, kojima se, kao što to proizlazi iz odgovora na prvo pitanje, jamči usklađenost takve mogućnosti s člankom 50. Povelje.
Stoga najprije valja pojasniti da, osim pitanja opsega kaznenih djela o kojima je riječ u glavnom postupku, moraju biti ispunjeni zahtjevi navedeni u točki 63. ove presude. U tom je pogledu Savezna Republika Njemačka u trenutku ratifikacije CISA‑e dala izjavu objavljenu u Bundesgesetzblattu (Službeni list Savezne Republike Njemačke) u kojoj je u skladu s člankom 55. stavkom 2. CISA‑e navela da nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e, među ostalim, kada djela na koja se odnosi strana presuda čine kazneno djelo iz članka 129. StGB‑a.
Stoga je očito da su donesena jasna i precizna pravila kojima se osobama omogućuje da unaprijed doznaju da djela koja se odnose na uspostavljanje zločinačkog udruženja mogu biti predmet novog kaznenog progona čak i ako su već bila predmet strane presude, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
U tom pogledu valja pojasniti da se postojanje takvih pravila ne može dovoditi u pitanje pozivanjem na razlog, kao što to osobito ističe Republika Austrija u svojem pisanom očitovanju, da ona zahtijevaju provođenje istraživanjâ za koja je potrebna određena pravna stručnost.
Naime, kao što je to Sud presudio, činjenica da dotična osoba, s jedne strane, mora osim teksta relevantnih odredaba uzeti u obzir njihovo tumačenje koje provode nacionalni sudovi i, s druge strane, da mora pribjeći stručnom savjetovanju kako bi ocijenila posljedice koje mogu proizići iz određenog akta ne može sama po sebi dovesti u pitanje jasnoću i preciznost pravila koja se odnose na izuzeća od načela
ne bis in idem
(vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2022., BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
, t.
39.
i
43.
).
U skladu s tim uvodnim napomenama, važno je naglasiti da cilj kaznenih progona – koji se primjenom izjave države članice kojom se provodi mogućnost predviđena člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e vode kao izuzeće od tog načela – može u skladu s tom odredbom biti samo kažnjavanje kaznenih djela protiv sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa te države članice. Slijedom toga, na nacionalnim je sudovima da provjere može li se izjavu predmetne države članice, danu na temelju članka 55. stavka 1. CISA‑e, tumačiti na način da se kaznenim progonima pokrenutima na temelju te izjave ispunjava zahtjeve te odredbe.
U tom pogledu valja primijetiti, prvo, da su prvom kategorijom izuzeća predviđenom u tom članku 55. stavku 1. točki (b) CISA‑e obuhvaćena kaznena djela poput špijunaže, veleizdaje ili teških povreda u pogledu funkcioniranja tijela javne vlasti, koja su po samoj svojoj prirodi povezana sa sigurnošću ili drugim jednako važnim interesima predmetne države članice.
Međutim, iz toga ipak ne proizlazi da je područje primjene tog izuzeća nužno ograničeno na takva kaznena djela. Naime, ne može se isključiti da kazneni progoni zbog kaznenih djela čije biće ne uključuje specifičnu povredu sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa države članice također mogu biti obuhvaćeni tim izuzećem ako se, s obzirom na okolnosti u kojima je počinjeno kazneno djelo, može valjano utvrditi da je svrha kaznenih progona predmetnih djela kažnjavanje povreda te sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa.
Drugo, budući da se kazneni progoni koji se vode zbog kaznenog djela na koje se odnosi izjava o provedbi mogućnosti predviđene člankom 55. stavkom 1. točkom (b) CISA‑e odnose na sigurnost ili druge jednako važne interese dotične države članice, oni se moraju, kao što to proizlazi iz točaka 55., 56., 61. i 62. ove presude, odnositi na djela koja osobito teško utječu na samu državu članicu.
Međutim, nije svako zločinačko udruženje nužno, i samo po sebi, povreda sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa dotične države članice. Tako kazneno djelo uspostavljanja zločinačkog udruženja može dovesti do kaznenih progona na temelju izuzeća od načela
ne bis in idem
predviđenog tim člankom 55. stavkom 1. točkom (b) samo u slučaju udruženja za čije se radnje može smatrati da zbog elemenata po kojima se izdvajaju čine takvu povredu.
U tom kontekstu, pitanja suda koji je uputio zahtjev odnose se na relevantnost koju treba pridati činjenici da zločinačko udruženje čini isključivo kaznena djela protiv imovine a da osim toga nema nikakve političke, ideološke, vjerske ili filozofske ciljeve niti namjerava na nezakonit način utjecati na politiku, medije, javnu upravu, pravosuđe ili gospodarstvo.
U tom pogledu najprije valja pojasniti da u svakom slučaju elementi iz prethodne točke, koji se odnose na ciljeve koji se žele postići odnosno na namjeravani utjecaj, nisu dostatni da bi se zločinačko udruženje kvalificiralo na način da nužno povređuje sigurnost ili druge jednako važne interese dotične države članice, a da se pritom ne uzme u obzir težina štete koju su njegove aktivnosti uzrokovale toj državi članici.
Nadalje, ne može se isključiti da u određenim okolnostima zločinačko udruženje koje čini isključivo kaznena djela protiv imovine povređuje sigurnost ili druge jednako važne interese države članice. U tom pogledu valja navesti da – kako bi se moglo smatrati da radnje tog zločinačkog udruženja predstavljaju takvu povredu – ta kaznena djela moraju utjecati na samu državu članicu, neovisno o tome koja je stvarna namjera navedenog udruženja te povrh toga što povređuju javni poredak, što je obilježje svakog kaznenog djela.
Doista, uzimajući u obzir informacije kojima raspolaže Sud, nije očito da je radnjama zločinačkog udruženja o kojima je riječ u glavnom postupku, unatoč opsegu povreda imovine oštećenikâ, nanesena šteta samoj Saveznoj Republici Njemačkoj tako da se čini da radnje tog zločinačkog udruženja ne predstavljaju kaznena djela protiv sigurnosti države ili njezinih drugih jednako važnih interesa, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 55. stavak 1. točku (b) CISA‑e, u vezi s člankom 50. i člankom 52. stavkom 1. Povelje, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da sudovi države članice tumače izjavu te države članice danu na temelju članka 55. stavka 1. CISA‑e na način da ta država članica nije obvezana odredbama članka 54. CISA‑e u pogledu kaznenog djela uspostavljanja zločinačkog udruženja u slučaju kada je zločinačko udruženje u kojem je sudjelovao okrivljenik počinilo isključivo kaznena djela protiv imovine, pod uvjetom da je cilj takvih kaznenih progona, s obzirom na radnje tog udruženja, kažnjavanje povreda sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa navedene države članice.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Razmatanjem prvog pitanja nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost članka 55. stavka 1. točke (b) Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990., a stupila je na snagu 26. ožujka 1995., u odnosu na članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

2.
Članak 55. stavak 1. točku (b) Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, u vezi s člancima 50. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi to da sudovi države članice tumače izjavu te države članice danu na temelju članka 55. stavka 1. te konvencije na način da ta država članica nije obvezana odredbama članka 54. navedene konvencije u pogledu kaznenog djela uspostavljanja zločinačkog udruženja u slučaju kada je zločinačko udruženje u kojem je sudjelovao okrivljenik počinilo isključivo kaznena djela protiv imovine, pod uvjetom da je cilj takvih kaznenih progona, s obzirom na radnje tog udruženja, kažnjavanje povreda sigurnosti ili drugih jednako važnih interesa navedene države članice.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački