CELEX: 62015CJ0245
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Autotransports
Sociālo tiesību normas
Atkāpes
Regula (EK) Nr. 561/2006
3. panta a) punkts
Regula (EK) Nr. 1073/2009
2. panta 3. punkts
Regulāri pasažieru pārvadājumi
Jēdziens
Bezmaksas transports, ko uzņēmums saviem darbiniekiem organizē uz darba vietu un no tās transportlīdzekļos, kuri tam pieder un kurus vada kāds no tā darbiniekiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (
OV 2006, L 102, 1. lpp.
), 3. panta a) punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1073/2009 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006 (
OV 2009, L 300, 88. lpp.
, un labojums –
OV 2015, L 272, 15. lpp.
), 2. panta 3. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp
SC Casa Noastră SA
un
Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier(ISCTR)
(Transporta ministrija – Valsts Sauszemes transportlīdzekļu kontroles inspekcija (
ISCTR
), Rumānija) par naudas sodu, ko
ISCTR
uzlikusi kādam no
Casa Noastră
darbiniekiem par atpūtas un darba režīma neievērošanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 561/2006
Regulas Nr. 561/2006 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz pārvadājumiem ar:
[..]
b)
pasažieru pārvadāšanai paredzētiem transportlīdzekļiem, kuru konstrukcijas īpašības un aprīkojums ir piemērots vairāk nekā deviņu personu pārvadāšanai, ieskaitot transportlīdzekļa vadītāju, un kas ir paredzēti šādam mērķim.”
Šīs regulas 3. panta a) punktā ir paredzēts:
“Šī regula neattiecas uz pārvadājumiem ar:
a)
transportlīdzekļiem, ko izmanto regulāriem pasažieru pārvadājumiem, ja minētajā pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 kilometrus.”
Minētās regulas 4. panta n) punktā ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
n)
“regulārie pasažieru pārvadājumi” nozīmē iekšzemes un starptautiskus pakalpojumus, kā noteikts 2. pantā Padomes Regulā (EEK) Nr. 684/92 (1992. gada 16. marts) par kopējiem noteikumiem attiecībā uz starptautiskiem pasažieru pārvadājumiem ar autobusiem [(
OV 1992, L 74, 1. lpp.
)]”.
Regula Nr. 684/92
Regulas Nr. 684/92, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006 (
OV 2006, L 363, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 684/92”), 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“1. Regulāri reisi
1.1.
Regulāri reisi ir tādi braucieni, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus noteiktos laika intervālos pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās. Regulārie reisi ir pieejami visiem, izņemot, kad vajadzības gadījumā tas ir atkarīgs no obligātas rezervācijas.
Pārvadājuma regulāro raksturu neietekmē izmaiņas pārvadājuma veikšanas nosacījumos.
1.2.
Reisi, neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs, kuri nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus, pārējos pasažierus atskaitot, tiek uzskatīti par regulāriem reisiem, ciktāl šos reisus veic saskaņā ar 1. punkta 1. apakšpunktā norādītiem noteikumiem. Šādi reisi še turpmāk saukti “speciāli regulāri reisi”.
Speciāli regulāri reisi ietver:
a)
strādnieku pārvadājumus starp mājām un darbu;
b)
skolnieku un studentu pārvadājumus uz mācību iestādi un atpakaļ;
c)
karavīru un viņu ģimeņu pārvadājumus starp viņu izcelsmes valsti un kazarmu rajonu.
Tas, ka speciālos reisus var dažādot saskaņā ar lietotāju vajadzībām, neietekmē to klasificēšanu kā regulāros reisus.
[..]”
Regula Nr. 1073/2009
Regula Nr. 684/92 tika atcelta ar Regulas Nr. 1073/2009 30. pantu. Saskaņā ar šo pantu atsauces uz atcelto regulu saprot kā atsauces uz Regulu Nr. 1073/2009 un lasa saskaņā ar tās III pielikumā norādīto atbilstības tabulu. Pēc šīs atcelšanas Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.1. punktam atbilst Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 2. punkts un 5. panta 1. punkts, bet Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.2. punktam atbilst Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punkts un 5. panta 2. punkts.
Regulas Nr. 1073/2009 2. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“[..]
2.
“regulāri pārvadājumi” ir tādi pārvadājumi, kas nodrošina pasažieru pārvadājumus noteiktos laika intervālos pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās;
3.
“speciāli regulāri pārvadājumi” ir regulāri pārvadājumi neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs, kuri nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus, nepārvadājot pārējos pasažierus;
[..]
5.
“pašpārvadājumi” ir pārvadājumi, ko fiziska vai juridiska persona veic nekomerciālos un bezpeļņas nolūkos, kur:
—
attiecīgos pārvadājumus šī fiziskā vai juridiskā persona veic tikai kā palīgpakalpojumus un
—
izmantojamie transportlīdzekļi ir fiziskās vai juridiskās personas īpašums vai šī persona ir tos iegādājusies uz nomaksu, vai arī tie ir ilgtermiņa nomas līguma priekšmets un to vadītāji ir fiziskās vai juridiskās personas darbinieki vai pati fiziskā persona, vai personāls, kas nodarbināts attiecīgajā uzņēmumā vai kas atbilstīgi līgumsaistībām nodots attiecīgā uzņēmuma rīcībā;
[..].”
Šīs regulas 3. pantā “Pakalpojumu sniegšanas brīvība” ir noteikts:
“1.   Jebkuram 1. pantā minētajam pārvadātājam, kas nodarbojas ar komercpārvadājumiem, atļauts saskaņā ar šo regulu nodrošināt regulāros pasažieru pārvadājumus, to skaitā speciālos regulāros pārvadājumus, vai neregulāros pārvadājumus ar autobusu bez diskriminācijas – neatkarīgi no valstspiederības vai uzņēmējdarbības vietas, ja:
a)
dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību, viņam ir atļauts veikt regulāros pārvadājumus ar autobusu, to skaitā speciālos regulāros pārvadājumus, vai neregulāros pārvadājumus ar autobusu saskaņā ar šīs valsts tiesību aktos noteiktajiem tirgus pieejamības nosacījumiem;
[..]
2.   Jebkuram 1. pantā minētajam pārvadātājam, kas nodarbojas ar pašpārvadājumiem, saskaņā ar 5. panta 5. punktu atļauts sniegt transporta pakalpojumus bez diskriminācijas attiecībā uz valstspiederību vai uzņēmējdarbības vietu, ja:
a)
uzņēmējdarbības dalībvalstī viņam ir atļauts veikt pārvadājumus ar autobusiem saskaņā ar šīs valsts tiesību aktos noteiktajiem tirgus pieejamības nosacījumiem; [..]
[..].”
Minētās regulas 5. pantā “Tirgus pieejamība” ir paredzēts:
“1.   Regulārie pārvadājumi ir pieejami visiem, izņemot, kad vajadzības gadījumā tas ir atkarīgs no obligātas rezervācijas.
Šiem pārvadājumiem vajadzīga atļauja saskaņā ar III nodaļu.
Lai veiktu regulārus pārvadājumus no dalībvalsts uz trešo valsti un otrādi, ir vajadzīga atļauja, kas izsniegta saskaņā ar attiecīgu dalībvalsts un trešās valsts – vajadzības gadījumā arī tranzīta dalībvalsts – divpusēju nolīgumu, kamēr nav noslēgts vajadzīgais Kopienas un attiecīgās trešās valsts nolīgums.
Pārvadājuma regulāro raksturu neietekmē izmaiņas pārvadājuma veikšanas nosacījumos.
Uz paralēlu vai pagaidu pārvadājumu organizēšanu, kas apkalpo tos pašus pasažierus kā esošie regulārie pārvadājumi, neapstāšanos atsevišķās pieturvietās vai apturēšanu papildu pieturvietās esošo regulāro pārvadājumu maršrutos attiecas tie paši noteikumi, ko piemēro esošajiem regulārajiem pārvadājumiem.
2.   Speciāli regulāri pārvadājumi ietver:
a)
strādnieku pārvadājumus starp mājām un darbu;
b)
skolēnu un studentu pārvadāšanu no dzīvesvietas uz mācību iestādi un atpakaļ.
Tas, ka speciālos pārvadājumus var dažādot saskaņā ar lietotāju vajadzībām, neietekmē to klasificēšanu kā regulāros pārvadājumus.
Saskaņā ar III nodaļu speciāliem regulāriem pārvadājumiem atļauja nav vajadzīga, ja tos veic saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp organizētāju un pārvadātāju.
[..]
5.   Pašpārvadājumi ir atbrīvoti no jebkāda veida atļaujām, bet tiem piemēro sertifikātu sistēmu.
Sertifikātus izsniedz tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā transportlīdzeklis reģistrēts, un tie ir derīgi visam braucienam, tranzītu ietverot.
[..]”
Rumānijas tiesības
Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere
(Valdības rīkojums Nr. 27/2011 par autopārvadājumiem), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkojamo faktisko apstākļu rašanās dienā, 3. pantā ir paredzēts, ka “pasažieru pašpārvadājumi pa sauszemi ir autopārvadājumi, ko bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos veic fiziska vai juridiska persona, ievērojot Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus”.
Šī rīkojuma 4. panta I daļas 2. punktā saistībā ar autopārvadājumu klasifikāciju ir noteikts:
“(2)   klasifikācija atkarībā no darbības komerciālā rakstura:
a)
autopārvadājumi par maksu;
b)
pašpārvadājumi pa sauszemi.”
Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere
(transporta ministra Rīkojums Nr. 980/2011, ar ko pieņem metodoloģiskus noteikumus par to normu piemērošanu, kuras attiecas uz autopārvadājumu un ar to saistīto darbību organizēšanu un īstenošanu un kuras ir noteiktas ar Valdības rīkojumu Nr. 27/2011 par autopārvadājumiem), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkoto faktisko apstākļu rašanās dienā, pielikuma 52. pantā ir paredzēts, ka regulāri pārvadājumi, speciāli regulāri pārvadājumi un neregulāri pārvadājumi tiek veikti par maksu.
Šī rīkojuma pielikuma 54. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“(1)   Regulārus starpdepartamentu pasažieru autopārvadājumus par maksu autopārvadājumu uzņēmums var veikt tikai tad, ja tam ir maršruta licence, kas ir spēkā attiecībā uz konkrētu maršrutu, kurš ir paredzēts pārvadājumu programmā.
(2)   Maršruta licence ir spēkā tikai tad, ja tai ir pievienots kustības grafiks attiecībā uz visu pārvadājuma laiku, un tikai tad, ja izbraukšana no maršruta sākumpunkta notiek dienā un laikā, kas ir paredzēti kustības grafikā.”
Šī pielikuma 80. pantā ir noteikts:
“(1)   Pasažieru pašpārvadājumus pa sauszemi veic autopārvadājumu uzņēmumi savām vajadzībām tikai ar autobusiem, kuros visā pārvadājuma laikā atrodas pašpārvadājuma apliecības apstiprināta kopija, kā arī transporta dokuments.
(2)   Saskaņā ar 1. punktu transporta dokuments ir tabula ar pārvadāto pasažieru vārdiem, ko ir parakstījis un apzīmogojis uzņēmuma likumīgais pārstāvis.”
Minētā pielikuma 81. panta a) punktā ir paredzēts:
“Papildus transporta dokumentam pasažieru pašpārvadājumu pa sauszemi gadījumā autobusā ir jābūt šādiem dokumentiem:
a)
derīga vadītāja identifikācijas karte, kurā ir norādīts, ka viņš strādā pašpārvadājumu pa sauszemi uzņēmumā.”
Ordonanţa Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora
(Valdības rīkojums Nr. 37/2007, ar ko nosaka, kā ir piemērojami noteikumi par mehānisko transportlīdzekļu vadītāju darba, pārtraukuma un atpūtas laiku un par viņu darbības reģistrācijas iekārtu izmantošanu), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietā aplūkoto faktisko apstākļu rašanās dienā (turpmāk tekstā – “valdības Rīkojums Nr. 37/2007”), 8. panta 1. punktā ir noteikts:
“1)   Šādi fakti veido ļoti smagus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 un Regulas (EEK) Nr. 3821/85 noteikumu, kā arī attiecīgā gadījumā [Eiropas] Nolīguma [par transportlīdzekļu apkalpju darbu starptautiskajos autopārvadājumos (
AETR
)] pārkāpumus, un tie veido pārkāpumus, ja tie netiek uzskatīti par pārkāpumiem saskaņā ar krimināltiesību likumiem:
1.
transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma vai maksimālā transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma pārsniegšana par vairāk nekā divām stundām;
[..]
6.
minimālā dienas atpūtas laika neievērošana, ja tas ir samazināts par divām vai vairāk stundām.”
Valdības rīkojuma Nr. 37/2007 9. pantā ir noteikts:
“1.   Par 8. pantā paredzētajiem pārkāpumiem tiek piemēroti šādi sodi:
[..]
c)
naudas sods no 4000 līdz 8000 [Rumānijas leju (RON)] – ko piemēro transportlīdzekļa vadītājam par 1. punkta 15., 16., 18.–20., 22.–26., 28.–30., 36. un 38. apakšpunktā paredzētajiem faktiem un ko piemēro autotransporta uzņēmumam/operatoram par 1. punkta 1.–11., 31. un 32. apakšpunktā paredzētajiem faktiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Casa Noastră
ir uzņēmums, kas ražo un pārdod PVC galdniecības izstrādājumus un kura ražotne atrodas Pjelešti [
Pielești
] (Rumānija), proti, apmēram 13 km no Krajovas [
Craiova
] (Rumānija).
Šis uzņēmums nodrošina savu darbinieku pārvadāšanu uz darba vietu un no tās, izmantojot trīs autobusus, kuros ir 44 vietas, un divus mikroautobusus, kuros ir 20 vietas, proti, tam piederošus transportlīdzekļus. Tas šajā nolūkā pastāvīgi nodarbina piecus šoferus.
Casa Noastră
darbinieki strādā trīs maiņās, līdz ar to viņu pārvadāšana notiek katru darbdienu, veicot trīs turp un atpakaļ braucienus. Viens no maršrutiem, kas tiek veikts šo pārvadājumu ietvaros, ir turp un atpakaļ brauciens starp Pjelešti un Branetu [
Braneț
] (Rumānija), un attālums starp šīm divām apdzīvotajām vietām ir 21 km.
2014. gada 26. novembrī vienu no
Casa Noastră
transportlīdzekļiem, ko minētajā maršrutā vadīja kāds no šī uzņēmuma šoferiem, pārbaudīja
ISCTR
inspektors. Šīs pārbaudes laikā šoferim bija jāuzrāda viņa tahogrāfa rādījums, un tas liecināja par atpūtas un darba laika neievērošanu. Tādējādi
Casa Noastră
tika noteikts naudas sods par pārkāpumu saskaņā ar valdības Rīkojuma Nr. 37/2007 8. panta 1. punkta 1. un 6. apakšpunktu par transportlīdzekļa vadīšanas dienas ilguma pārsniegšanu, konkrētāk, maksimālā dienas vadīšanas laika pārsniegšanu, kā arī par minimālā ikdienas atpūtas laika neievērošanu.
Casa Noastră
šo sodu apstrīdēja, apgalvojot, ka šīs pārbaudes laikā tas veica pasažieru autopārvadājumu, kas ietilpst kategorijā “speciāli regulāri pārvadājumi” darbinieku pārvadāšanai no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ maršrutā, kas nepārsniedz 50 km, un ka tādējādi bija piemērojama Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe.
ISCTR
apgalvoja, ka
Casa Noastră
veica pasažieru pašpārvadājumu pa sauszemi, ņemot vērā, ka šis pārvadājums tika veikts bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos, lai gan pasažieru autopārvadājumi speciālu regulāru pārvadājumu ietvaros ir par maksu un ir saistīti ar citu valsts tiesību aktos paredzētu nosacījumu ievērošanu. Tādējādi tā uzskatīja, ka uz minēto pārvadājumu neattiecās Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāizskata uzņēmumiem paredzētā likumīgā iespēja organizēt savu darbinieku pārvadājumus uz darba vietu un no tās, kā arī tas, kādā mērā darbinieks pārvadājuma laikā ir pasažieris, kas izmanto speciālu regulāru pārvadājumu, ņemot vērā, ka
CasaNoastră
par attiecīgo pārvadājumu neiekasē nekādu maksu.
Šajos apstākļos
Judecătoria Balş – Judeţul Olt
(Balšas pirmās instances tiesa – Oltas departaments, Rumānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Kādā mērā Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punktā izmantotā frāze “neatkarīgi no tā, kas ir pārvadājumu organizētājs”, var tikt interpretēta tādējādi, ka uzņēmējs var organizēt regulārus pārvadājumus savu darbinieku pārvadāšanai uz darba vietu un no tās?
2)
Kādā mērā Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā izmantotā frāze “regulāri pasažieru pārvadājumi, ja minētajā pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 km”, var tikt interpretēta tādējādi, ka tā attiecas uz darbiniekiem, viņiem pārvietojoties uz savu darba vietu un no tās?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot abus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, kurus organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas jomā, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādam pārvadājuma pakalpojumam.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 preambulas 17. apsvērumu un 1. pantu tās mērķis ir saskaņot konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabot šīs nozares darbinieku darba apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību, un šie mērķi izpaužas kā pienākums satiksmē esošos transportlīdzekļus faktiski nodrošināt ar tahogrāfiem, kas ļauj uzraudzīt transportlīdzekļa vadītāju vadīšanas un atpūtas laika ievērošanu (skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 3. oktobris, Lundberg,
C‑317/12
,
EU:C:2013:631
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 19. oktobris, EL‑EM‑2001,
C‑501/14
,
EU:C:2016:777
,
21.
punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktu tā nav piemērojama autopārvadājumiem ar transportlīdzekļiem, kas tiek izmantoti regulāriem pasažieru pārvadājumiem, ja pakalpojumā ietvertā maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta n) punktu “regulārie pasažieru pārvadājumi”, kā noteikts Regulas Nr. 684/92 2. panta 1. punktā, nozīmē iekšzemes un starptautiskus pakalpojumus.
Tiesa šajā ziņā precizēja, ka minētajā 2. panta 1. punktā ir paredzētas divas šādu pārvadājumu kategorijas, nošķirot regulārus pārvadājumus un speciālus regulārus pārvadājumus. Pirmie minētie, kas ir pieejami visiem, nodrošina pasažieru pārvadājumus ar noteiktiem laika intervāliem pa noteiktiem maršrutiem, pasažieriem iekāpjot un izkāpjot iepriekš noteiktās pieturvietās. Otrie tiek veikti tādos pašos apstākļos, bet tikai noteiktām pasažieru kategorijām (spriedums, 1998. gada 30. aprīlis, Clarke & Sons un Ferne,
C‑47/97
,
EU:C:1998:185
,
16.
punkts), proti, lai pārvadātu “darbiniekus no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ”, skolnieku un studentu pārvadāšanai “uz mācību iestādi un atpakaļ” un karavīru un viņu ģimeņu pārvadāšanai “starp izcelsmes valsti un kazarmu rajonu”.
No tā izriet, ka speciāli regulāri pārvadājumi veido īpašu regulāru pārvadājumu kategoriju, un vienīgā atšķirība starp šīm abām kategorijām ir tāda, ka speciāli regulāri pārvadājumi attiecas uz noteiktu pasažieru grupu pārvadājumiem, izslēdzot citus pasažierus, bet regulāri pārvadājumi bez ierobežojumiem ir pieejami visiem pasažieriem. Ņemot vērā Regulā Nr. 561/2006 izvirzītos mērķus, kas ir minēti šī sprieduma 28. punktā, pārvadāto pasažieru statuss nevar būt izšķirošs kritērijs šīs regulas piemērošanai vai nepiemērošanai.
Ņemot vērā Regulas Nr. 684/92 struktūru, kā arī jēdziena “speciāli regulāri pārvadājumi” definīciju, šķiet, ka Eiropas Savienības likumdevēja nodoms ir bijis no Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomas izslēgt gan regulārus pārvadājumus, gan speciālus regulārus pārvadājumus, ar nosacījumu, ka attiecīgā maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Šo secinājumu neatspēko tas, ka Regula Nr. 684/92 tika aizstāta ar Regulu Nr. 1073/2009, kurā ir nošķirti “regulāri pārvadājumi” un “speciāli regulāri pārvadājumi”. Šo jēdzienu definīcijas būtībā paliek nemainīgas, līdz ar to speciāli regulāri pārvadājumi joprojām ir definēti kā īpaša regulāru pārvadājumu kategorija.
Turklāt darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ skaidri ir reglamentēti Regulas Nr. 1073/2009 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā, jo tie ir viena no speciālu regulāru pārvadājumu formām. Argumentācija, ar ko ir pamatota Regulas Nr. 684/92 interpretācija, līdz ar to
mutatis mutandis
attiecas uz Regulu Nr. 1073/2009.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas joma ar Regulu Nr. 1073/2009 nav tikusi grozīta, jo šī atkāpe ir piemērojama gan regulāriem pārvadājumiem, gan speciāliem regulāriem pārvadājumiem, ja vien attiecīgā maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā, tāpat kā Regulas Nr. 684/1992 2. panta 4. punktā, ir ietverta “pašpārvadājumu” definīcija, saskaņā ar kuru runa ir par pārvadājumiem, kas tiek veikti bezpeļņas un nekomerciālos nolūkos, ja, pirmkārt, pārvadājumu darbība fiziskai vai juridiskai personai, kas to nodrošina, ir tikai palīgdarbība. Otrkārt, minētā definīcija paredz, ka transportlīdzekļi ir šīs personas īpašums, šī persona ir tos iegādājusies uz nomaksu vai arī tie ir ilgtermiņa nomas līguma priekšmets un to vadītāji ir šīs fiziskās vai juridiskās personas darbinieki vai pati fiziskā persona, vai personāls, kas ir nodarbināts attiecīgajā uzņēmumā vai kas atbilstīgi līgumsaistībām ir nodots attiecīgā uzņēmuma rīcībā.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka, pirmām kārtām, pamatlietā aplūkotais pārvadājums, šķiet, atbilst nosacījumiem, kādiem ir jābūt izpildītiem, lai tas varētu tikt kvalificēts kā “speciāls regulārs pārvadājums”.
Minētais pārvadājums tiek veikts katru darba dienu, trīsreiz veicot turp un atpakaļ braucienus, kas atbilst trim
Casa Noastră
darbavietām vienas dienas ietvaros. Tā kā saskaņā ar Tiesas rīcībā esošajiem pierādījumiem šī uzņēmuma darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ tiek veikti starp apdzīvotām vietām Pjelešti un Branetu, attiecīgais maršruts ir “noteikts” Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 2. punkta izpratnē, jo darbinieki iekāpj un izkāpj iepriekš noteiktās pieturvietās. Turklāt pamatlietā aplūkotais pārvadājums attiecas tikai uz kādu konkrētu pasažieru kategoriju, šajā gadījumā – uz minētā uzņēmuma darbiniekiem, izslēdzot citus pasažierus.
Otrām kārtām, pamatlietā aplūkotais pārvadājums atbilst arī Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 5. punktā noteiktajām prasībām par “pašpārvadājumiem”.
Saskaņā ar šiem pašiem pierādījumiem attiecīgie pārvadājumu pakalpojumi
CasaNoastră
darbiniekiem netiek sniegti ne peļņas, ne komerciālā nolūkā. Iesniedzējtiesa turklāt precizē, ka par sniegtajiem pakalpojumiem netiek iekasēta nekāda maksa. Turklāt šīs sabiedrības pamatdarbība ir nevis pasažieru pārvadājumi, bet gan PVC galdniecības izstrādājumu ražošana un pārdošana, un darbinieku pārvadājumi tai ir tikai palīgdarbība. Visbeidzot,
CasaNoastră
pieder pārvadājumiem izmantotie transportlīdzekļi, ko turklāt vada paša šī uzņēmuma darbinieki.
Kā tas ir konstatēts šī sprieduma 36. punktā, Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā atkāpe ir piemērojama regulāriem pārvadājumiem, tostarp speciāliem regulāriem pārvadājumiem. Līdz ar to šī atkāpe
a priori
neattiecas uz pašpārvadājumiem.
Jākonstatē, ka regulāru pārvadājumu kategorija, kas ietver speciālus regulārus pārvadājumus, un pašpārvadājumu kategorija viena otru savstarpēji neizslēdz. Pašpārvadājumi var izpausties kā speciāli regulāri pārvadājumi vai kā neregulāri pārvadājumi, kas Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 4. punktā ir definēti kā pārvadājumi, kuri neatbilst regulāru pārvadājumu definīcijai, speciālus regulārus pārvadājumus ietverot, un kuru galvenā pazīme ir tāda, ka tajos pārvadā pasažieru grupas, kas ir izveidotas pēc pasūtītāja vai paša pārvadātāja iniciatīvas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka nekas Regulas Nr. 561/2006 un Regulas Nr. 1073/2009 formulējumā neliedz veikt šādu interpretāciju. Principā, kā to savos rakstveida apsvērumos norādīja Eiropas Komisija, pārvadājumu pakalpojumi var tikt klasificēti divās kategorijās, proti, pirmkārt, trešajām personām nodrošinātie pārvadājumi un, otrkārt, pašpārvadājumi.
Pirmā no abām šīm kategorijām var izpausties vairākās formās, proti, kā regulāri pārvadājumi, speciāli regulāri pārvadājumi un neregulāri pārvadājumi.
Arī pašpārvadājumi var izpausties kā speciāli regulāri pārvadājumi vai neregulāri pārvadājumi, ja tie atbilst Regulā Nr. 1073/2009 paredzētajiem nosacījumiem. Savukārt tajos neietilpst regulāri pārvadājumi, kas pēc definīcijas ir pieejami visiem pasažieriem.
Šo interpretāciju apstiprina tas, ka gan saskaņā ar Regulu Nr. 684/92, gan Regulu Nr. 1073/2009 speciālu regulāru pārvadājumu piemērošanas jomā, kā tas jau ir konstatēts šī sprieduma 35. punktā, ietilpst darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ. Turklāt Regulas Nr. 684/92 2. panta 1.2. punktā ietvertajā definīcijā ir precizēts, ka šie pārvadājumi nodrošina noteiktu pasažieru kategoriju pārvadājumus “neatkarīgi no tā, kas ir to organizētājs”.
Turklāt šādu interpretāciju apstiprina arī tas, ka uz pašpārvadājumiem Regulā Nr. 1073/2009, kurā ir paredzēti kopīgi noteikumi attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum, ir attiecināti kopumā ne tik stingri noteikumi kā tie, kas ir piemērojami regulāriem pārvadājumiem, tostarp speciāliem regulāriem pārvadājumiem. Pēdējie minētie var tikt veikti, tikai saņemot atļauju, bet pašpārvadājumi ir pakļauti tikai sertifikātu sistēmai un ir atbrīvoti no jebkāda veida atļaujām. Tādējādi sertifikāta saņemšana atkarībā no pārvadājumu veikšanas režīma nav vajadzīga, jo sertifikāts, kas attiecas uz pašpārvadājumiem, attiecas uz visiem pārvadājumu veikšanas režīmiem, neveicot konkrētu identifikāciju pēc attiecīgās pārvadājumu pakalpojumu kategorijas.
Vienīgā atšķirība, kas pastāv starp trešajām personām paredzētu speciālu regulāru pārvadājumu un to pašu pārvadājumu, kas ir veikts pašpārvadājuma ietvaros, līdz ar to ir pārvadājuma organizētāja statuss. Šī atšķirība nevar pamatot, ka speciāli regulāri pārvadājumi, kas ir veikti pašpārvadājumu ietvaros, ir izslēgti no Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes piemērošanas jomas.
Šī interpretācija arī neapdraud Regulā Nr. 561/2006 izvirzītos mērķus. Pēdējās minētās mērķis, kā tas ir minēts šī sprieduma 28. punktā, ir saskaņot konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabot šīs nozares darbinieku darba apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību. Speciāli regulāri pārvadājumi, kas tiek veikti savām vajadzībām, nerada negodīgu konkurenci citiem pārvadājumu veidiem, kas tiek piedāvāti trešajām personām, jo tos var izmantot tikai tā uzņēmuma darbinieki, kurš piedāvā šos pārvadājumus. Turklāt, runājot par darba apstākļu un ceļu satiksmes drošības uzlabošanu, nekas nepamato, ka tiek nošķirts vadītājs, kas nodrošina speciālus regulārus pārvadājumus trešajām personām attālumos, kuri ir mazāki nekā 50 km, un vadītājs, kas tādos pašos attālumos nodrošina speciālus regulārus pārvadājumus, veicot pašpārvadājumus.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkts, kā arī Regulas Nr. 1073/2009 2. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, ko organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādiem pārvadājumiem, piemērošanas jomā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 3. panta a) punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regulas (EK) Nr. 1073/2009 par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautiskajam autobusu pārvadājumu tirgum un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 561/2006, 2. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka darbinieku pārvadājumi no dzīvesvietas uz darba vietu un atpakaļ, ko organizē viņu darba devējs un kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, ietilpst Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētās atkāpes, saskaņā ar kuru šī regula nav piemērojama šādiem pārvadājumiem, piemērošanas jomā.

[Paraksti]
(
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.