CELEX: 62014TJ0343
Ochranná známka Evropské unie
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka Evropské unie CIPRIANI
Dobrá víra
Článek 52 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009
Neporušení práva na jméno proslulé osoby
Článek 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009

Skutečnosti předcházející sporu
V roce 1956 Giuseppe Cipriani, otec žalobce A. Ciprianiho a třetí osoba založili společnost Hotel Cipriani SpA, právní předchůdkyni vedlejší účastnice, společnosti Hotel Cipriani Srl. V březnu roku 1958 byl otevřen hotel s názvem Cipriani.
V roce 1966 byly podíly v právní předchůdkyni vedlejší účastnice vlastněné třetí osobou, která se účastnila jejího založení, převedeny na společnost Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
V roce 1967 uzavřeli Giuseppe Cipriani a společnost Stondon, Ondale and Patmore Company dohodu, na základě níž byly všechny podíly v právní předchůdkyni vedlejší účastnice vlastněné prvně uvedeným převedeny na společnost Stondon, Ondale and Patmore Company (dále jen „dohoda z roku 1967“). Uvedené právní předchůdkyni bylo na základě uvedené dohody rovněž povoleno používat jméno Cipriani za určitých podmínek.
Dne 12. prosince 1969 právní předchůdkyně vedlejší účastnice podala přihlášku italské slovní ochranné známky CIPRIANI, která byla zapsána dne 9. prosince 1971 pod číslem 254410 zejména pro služby odpovídající následujícímu popisu: „Hotely, restaurace, bary, kavárny, snack-bary a restaurační zařízení“.
Dne 1. dubna 1996 podala právní předchůdkyně vedlejší účastnice u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), v platném znění [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
)], přihlášku ochranné známky Evropské unie.
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení CIPRIANI.
Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 16, 35 a 42 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
—
třída 16: „Tiskoviny, lepenka a výrobky, lístky a tikety z lepenky, noviny, periodika, brožury, knihy a papírnické zboží, psací potřeby, adresáře, organizéry a zápisníky, osobní diáře, fotografie a plakáty, hrací karty, blahopřání, pohlednice, zeměpisné mapy a obrazy“;
—
třída 35: „Reklama, styk s veřejností; služby v oblasti marketingu a propagace; správa hotelů“;
—
třída 42: „Hotely, hotelové rezervace, restaurace, kavárny, veřejné stravovací prostory, bary, zásobování; dodávky nápojů pro okamžitou spotřebu“.
Přihláška ochranné známky Evropské unie byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 26/1997 ze dne 3. listopadu 1997. Přihlášená ochranná známka byla zapsána dne 9. července 1998 pod číslem 115824.
V roce 2006 byla vedlejší účastnice u EUIPO zapsána jako majitelka zpochybněné ochranné známky.
Dne 31. července 2009 podal žalobce u EUIPO návrh na prohlášení neplatnosti zpochybněné ochranné známky pro všechny výrobky a služby, pro které byla zapsána. Důvody neplatnosti uplatněnými na podporu uvedeného návrhu byly důvody uvedené zaprvé v čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, jelikož ochranná známka Evropské unie údajně nebyla zapsána v dobré víře, a zadruhé v čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaném ve spojení s čl. 8 odst. 3 Codice della Proprietà Industriale (italský zákoník průmyslového vlastnictví, dále jen „ZPV“), jelikož uvedená ochranná známka údajně poškozuje právo na jméno proslulé osoby, a sice jméno Cipriani, jehož proslulost je striktně spojena s osobou žalobce, který je osobou působící v oblasti kultury, jehož restaurační činnost je celosvětově proslulá.
Rozhodnutím ze dne 29. listopadu 2011 zrušovací oddělení návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo. Zaprvé mělo zrušovací oddělení za to, že je návrh na prohlášení neplatnosti nepřípustný v rozsahu, v němž je založen na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 z důvodu, že vnitrostátní soud, který má pravomoc rozhodovat v oblasti ochranné známky Evropské unie, již s konečnou platností o téže otázce rozhodl. Zadruhé mělo zrušovací oddělení za to, že pokud jde o hoteliérské a restaurační služby, jakož i související služby obsažené ve třídě 42, žalobce vědomě strpěl užívání zpochybněné ochranné známky po dobu více než pět let ve smyslu článku 28 ZPV. Zrušovací oddělení dospělo k závěru, že pokud jde o uvedené služby, návrh na prohlášení neplatnosti je nepřípustný v rozsahu, v němž je založen na čl. 53 odst. 2 písm. a) téhož nařízení. Zatřetí, pokud jde o výrobky a služby náležející do tříd 16 a 35, návrh na prohlášení neplatnosti zamítl v rozsahu, v němž je založen na čl. 53 odst. 2 písm. a) tohoto nařízení, vykládaném ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV, vzhledem k tomu, že právo na jméno žalobce poškozeno nebylo.
Dne 27. ledna 2012 podal žalobce proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání k EUIPO na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.
Rozhodnutím ze dne 14. března 2014 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát EUIPO odvolání žalobce zamítl.
Zaprvé, pokud jde o návrh na prohlášení neplatnosti v rozsahu, v němž byl založen na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, odvolací senát dospěl k závěru, že přihlašovatel byl v době podání přihlášky ochranné známky v dobré víře. V tomto ohledu odvolací senát poznamenal, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice, a následně sama vedlejší účastnice „řídily [Hotel Cipriani]“ od 60. let a že vedlejší účastnice byla majitelkou italské slovní ochranné známky CIPRIANI, která byla zapsána dne 9. prosince 1971 pod číslem 254410 pro výrobky a služby náležející do tříd 29, 30, 32, 33 a 42 ve smyslu Niceské dohody. Odvolací senát uvedl, že žalobce tuto ochrannou známku nezpochybnil. Odvolací senát měl tedy za to, že žádost o zápis ochranné známky Evropské unie pro činnosti vykonávané zcela legálně již celou řadu let nepředstavuje v žádném případě úkon učiněný ve zlé víře. Odvolací senát kromě toho upřesnil, že rozsudek High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře, Spojené království] ze dne 9. prosince 2008 (dále jen „rozhodnutí z roku 2008“) vycházel z vyčerpávajícího, jasného a přesvědčivého odůvodnění, a že i když toto vnitrostátní rozhodnutí nebylo závazné, odkázal na něj.
Zadruhé odvolací senát návrh na prohlášení neplatnosti zamítl v rozsahu, v němž byl založen na čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaném ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV. Zaprvé měl odvolací senát za to, že důkazy předložené žalobcem spočívají výlučně v dokumentech, v nichž byl označen svým křestním jménem, za nímž bezprostředně následovalo jeho příjmení, a sice Arrigo Cipriani, a že samotné příjmení Cipriani nestačí k identifikaci osoby, na niž uvedené důkazy odkazují. Odvolací senát z toho vyvodil, že zpochybněná ochranná známka nepoškozuje jméno žalobce, přičemž žalobce může uplatnit nanejvýš proslulost jména Arrigo Cipriani. Zadruhé měl odvolací senát za to, že účelem čl. 8 odst. 3 ZPV je zabránit tomu, aby se třetí osoba jakkoli zmocnila jména proslulé osoby a není možné jej použít, byl-li zápis ochranné známky požadován osobou se stejným jménem. Vzhledem k tomu, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice byla v projednávané věci legitimním právním nástupcem Giuseppe Ciprianiho, otce žalobce, přitom situace uvedená v čl. 8 odst. 3 ZPV podle odvolacího senátu nenastala. Zatřetí žalobce neprokázal, zda a jakým způsobem italské právo upravuje případ, kdy dvě osoby mají stejné příjmení, a případ, kdy uplatněné jméno získalo proslulost poté, co se v oblasti obchodu začalo používat zpochybněné označení.
Zatřetí měl odvolací senát za to, že tedy není namístě přezkoumávat, zda žalobce strpěl užívání zpochybněné ochranné známky vedlejší účastnicí nebo zda je jeho návrh na prohlášení neplatnosti nepřípustný vzhledem k tomu, že o otázce týkající se údajné neexistence dobré víry vedlejší účastnice bylo pravomocně rozhodnuto, jelikož o ní bylo pojednáno v rozhodnutí z roku 2008.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
zpochybněnou ochrannou známku prohlásil za neplatnou pro všechny výrobky a služby, pro které byla zapsána;
—
podpůrně zpochybněnou ochrannou známku prohlásil za neplatnou pro všechny výrobky či služby kromě „hoteliérských“ služeb a „hotelových rezervací“;
—
podpůrněji zpochybněnou ochrannou známku prohlásil za neplatnou pro takové služby, jakou jsou „restaurace, kavárny, veřejné stravovací prostory, bary, zásobování, dodávky nápojů pro okamžitou spotřebu“;
—
ještě podpůrněji vrátil věc EUIPO, aby posledně uvedený vydal takové prohlášení o neplatnosti;
—
nařídil náhradu všech nákladů řízení, které vynaložil v rámci tohoto řízení.
OHIM a vedlejší účastnice navrhují, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu žaloby žalobce uplatňuje dva důvody, z nichž první vychází z porušení čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009 vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV a druhý vychází z porušení čl. 52 odst. 1 písm. b) téhož nařízení.
Tribunál má za to, že je třeba přezkoumat nejprve druhý žalobní důvod.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009
Žalobce má za to, že napadené rozhodnutí je nesprávné v rozsahu, v němž odvolací senát dospěl k závěru, že nebylo prokázáno, že přihlašovatel nebyl v době podání přihlášky zpochybněné ochranné známky v dobré víře ve smyslu čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
EUIPO a vedlejší účastnice argumenty žalobce zpochybňují.
Je třeba připomenout, že režim ochranné známky Evropské unie vychází ze zásady zakotvené v čl. 8 odst. 2 nařízení č. 207/2009, podle níž se výlučné právo přizná prvnímu přihlašovateli. Na základě této zásady může být ochranná známka zapsána jako ochranná známka Evropské unie pouze za podmínky, že tomu nebrání starší ochranná známka, ať už jde zejména o ochrannou známku Evropské unie, ochrannou známku zapsanou v některém členském státě nebo u Úřadu Beneluxu pro duševní vlastnictví, ochrannou známku zapsanou na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro členský stát, nebo o ochrannou známku zapsanou na základě mezinárodní přihlášky s účinky pro Evropskou unii. Naproti tomu, aniž je dotčeno případné použití čl. 8 odst. 4 nařízení č. 207/2009, pouhá skutečnost, že třetí osoba užívá nezapsanou ochrannou známku, není na překážku tomu, aby byla totožná nebo podobná ochranná známka zapsána jakožto ochranná známka Evropské unie pro totožné či podobné výrobky nebo služby [viz rozsudek ze dne 11. července 2013, SA.PAR. v. OHIM – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, bod
a citovaná judikautra; rozsudek ze dne 28. ledna 2016, Gugler France v. OHIM – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, nezveřejněný,
EU:T:2016:44
, bod
].
Použití této zásady je relativizováno zejména čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, podle něhož se ochranná známka Evropské unie prohlásí za neplatnou na základě návrhu podaného u EUIPO nebo na základě protinávrhu v řízení o porušení, pokud přihlašovatel v době podání přihlášky ochranné známky nebyl v dobré víře. Přísluší osobě, která návrh na prohlášení neplatnosti podala a zamýšlí vycházet z tohoto důvodu neplatnosti, aby prokázala okolnosti, které umožňují dospět k závěru, že majitel ochranné známky Evropské unie v době podání přihlášky této ochranné známky nebyl v dobré víře [viz rozsudek ze dne 26. února 2015, Pangyrus v. OHIM – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, nezveřejněný,
EU:T:2015:115
, bod
a citovaná judikatura].
Pojem „nebyl v dobré víře“ uvedený v čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 není v právních předpisech definován, vymezen ani jakkoli popsán [rozsudek ze dne 1. února 2012, Carrols v. OHIM – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, bod
].
Je třeba poznamenat, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 11. června 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), poskytl několik upřesnění ke způsobu, jakým je třeba vykládat pojem „nebyl v dobré víře“, jak je uveden v čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009.
Podle Soudního dvora je pro účely posouzení neexistence dobré víry přihlašovatele ve smyslu čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 třeba vzít v úvahu všechny relevantní faktory, které se týkají projednávaného případu a které existují v době podání přihlášky k zápisu označení jako ochranné známky Evropské unie, zejména zaprvé skutečnost, že si je přihlašovatel vědom nebo si musí být vědom toho, že třetí osoba používá přinejmenším v jednom členském státě totožné nebo podobné označení pro totožné nebo podobné výrobky, které je zaměnitelné s označením, o jehož zápis žádá, zadruhé úmysl přihlašovatele zabránit této třetí osobě v dalším používání takového označení a zatřetí úroveň právní ochrany, které požívají označení třetích osob a označení, jehož zápis je požadován (rozsudek ze dne 11. června 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
).
Z formulace Soudního dvora v rozsudku ze dne 11. června 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
) však vyplývá, že faktory v něm uvedené jsou pouze příkladem skutečností, které mohou být zohledněny za účelem rozhodnutí o případné neexistenci dobré víry přihlašovatele zápisu v době podání přihlášky ochranné známky (viz rozsudek ze dne 26. února 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, nezveřejněný,
EU:T:2015:115
, bod
a citovaná judikatura).
Je tedy třeba mít za to, že v rámci globální analýzy provedené na základě čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 lze rovněž zohlednit původ zpochybněného označení a jeho užívání od jeho vytvoření, obchodní logiku, do níž spadá podání přihlášky označení jako ochranné známky Evropské unie, jakož i časový sled událostí, který charakterizuje uvedené podání (viz rozsudek ze dne 26. února 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, nezveřejněný,
EU:T:2015:115
, bod
a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 11. července 2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, bod
).
Legalitu napadeného rozhodnutí je třeba přezkoumat zejména s ohledem na předcházející úvahy v rozsahu, v němž odvolací senát dospěl k závěru, že přihlašovatel v době podání přihlášky zpochybněné ochranné známky byl v dobré víře.
Úvodem je třeba uvést, že je nesporné, že tvrzená neexistence dobré víry musí být prokázána v době podání přihlášky zpochybněné ochranné známky, tedy dne 1. dubna 1996 (dále jen „relevantní datum“).
Projednávaný žalobní důvod se skládá v podstatě ze dvou částí, z nichž první vychází ze stručnosti odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajícího se analýzy návrhu na prohlášení neplatnosti založeného na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 a druhá vychází z nesprávného posouzení odvolacího senátu, pokud jde o neexistenci dobré víry právní předchůdkyně vedlejší účastnice.
K první části, vycházející ze stručnosti odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajícího se analýzy návrhu na prohlášení neplatnosti založeného na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009
Pokud jde o to, že žalobce uplatňuje stručnost odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajícího se analýzy návrhu na prohlášení neplatnosti založeného na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, je třeba uvést, že i kdyby byla taková stručnost připuštěna, nemůže znamenat nedostatečné odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Je totiž třeba připomenout, že v souladu s článkem 75 nařízení č. 207/2009 musejí být rozhodnutí EUIPO odůvodněna. Tato povinnost uvést odůvodnění, vyplývající rovněž z článku 296 SFEU, byla předmětem ustálené judikatury, podle níž musí z odůvodnění jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby zúčastněné osoby mohly účinně vykonávat své právo požadovat soudní přezkum napadeného rozhodnutí a unijní soud mohl vykonávat svůj přezkum legality rozhodnutí [viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Vita Phone v. OHIM (LIFEDATA),
T‑318/13
, nezveřejněný,
EU:T:2015:96
, bod
a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 13. prosince 2011, Meica v. OHIM – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, nezveřejněný,
EU:T:2011:733
, bod
a citovaná judikatura].
Je přitom nutno konstatovat, že v napadeném rozhodnutí odvolací senát provedl analýzu okolností daného případu a na argumenty uplatněné žalobcem odpověděl.
Odvolací senát, který tak zohlednil obchodní logiku právní předchůdkyně vedlejší účastnice, která již byla majitelkou totožné národní slovní ochranné známky, odmítl argumenty žalobce, podle nichž uvedená právní předchůdkyně usilovala o to, aby jej poškodila a těžila z proslulosti jména Cipriani.
Navíc odvolací senát, který výslovně odkázal na rozhodnutí z roku 2008, odmítl argumenty žalobce týkající se údajné vůle právní předchůdkyně vedlejší účastnice těžit z jeho proslulosti, jakož i argumenty týkající se jednání ve Spojených státech, jelikož bylo v uvedeném rozhodnutí odpovězeno na podobné argumenty, aniž odvolací senát musel zopakovat důvody tohoto rozhodnutí.
V tomto ohledu na rozdíl od toho, co naznačuje žalobce, napadené rozhodnutí není stiženo žádným rozporuplným odůvodněním, pokud jde o to, že odvolací senát zohlednil rozhodnutí z roku 2008. Aniž je dotčena otázka, zda existence posledně uvedeného rozhodnutí mohla způsobit nepřípustnost návrhu na prohlášení neplatnosti v rozsahu, v němž byl založen na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 z důvodu, že v něm bylo pravomocně rozhodnuto o otázce údajné neexistence dobré víry právní předchůdkyně vedlejší účastnice, z ustálené judikatury vyplývá, že EUIPO, ačkoli není vázán rozhodnutími vydanými vnitrostátními orgány, přesto může posledně uvedená rozhodnutí zohlednit jakožto indicie v rámci posouzení skutkového stavu dané věci [viz rozsudek ze dne 18. března 2016, Karl-May-Verlag v. OHIM – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, bod
a citovaná judikatura], aniž jsou závazná, nebo dokonce určující. Odvolacímu senátu tudíž nelze vytýkat, že v napadeném rozhodnutí odkázal na rozhodnutí z roku 2008.
Z předcházejícího vyplývá, že pokud jde o analýzu návrhu na prohlášení neplatnosti založeného na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, je napadené rozhodnutí odůvodněno právně dostačujícím způsobem. První část projednávaného žalobního důvodu musí být tudíž zamítnuta.
Ke druhé části, vycházející z nesprávného posouzení odvolacího senátu, pokud jde o neexistenci dobré víry právní předchůdkyně vedlejší účastnice
Žalobce má za to, že odvolací senát neprávem dospěl k závěru, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice k relevantnímu datu byla v dobré víře.
–
K zohlednění existence starší italské slovní ochranné známky CIPRIANI a k údajnému úmyslu právní předchůdkyně vedlejší účastnice těžit z proslulosti jména Cipriani, jakož i z proslulosti žalobce
Odvolací senát v bodě 32 napadeného rozhodnutí uvedl za účelem učinění závěru, že nebylo prokázáno, že k relevantnímu datu přihlašovatel nebyl v dobré víře ve smyslu čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, že uvedená právní předchůdkyně, a následně sama vedlejší účastnice „řídily [Hotel Cipriani]“ od 60. let a že vedlejší účastnice byla majitelkou italské slovní ochranné známky CIPRIANI, která byla zapsána dne 9. prosince 1971„ve třídách 29, 30, 32, 33 a 42“, přičemž tato ochranná známka nebyla zpochybněna. Odvolací senát měl tedy za to, že žádost o zápis ochranné známky Evropské unie pro činnosti vykonávané zcela legálně již celou řadu let nepředstavuje v žádném případě úkon učiněný ve zlé víře.
Žalobce zpochybňuje posouzení odvolacího senátu, když uvádí, že neexistence dobré víry musí být prokázána v závislosti na okolnostech dané věci, z nichž může vyplývat neexistence dobré víry přihlašovatele zápisu ochranné známky, i když tento zápis vykazuje souvislost s činností, která je vykonávána legálně. V projednávané věci měla právní předchůdkyně vedlejší účastnice v úmyslu bránit činnosti žalobce v odvětví nezávislého stravování a získat zápis, který by mohl být uplatněn, jak k tomu došlo, za účelem zahájení soudních a správních řízení proti žalobci a jeho rodině, pokud jde o jejich činnosti v uvedeném odvětví. Navíc měla právní předchůdkyně v úmyslu těžit z proslulosti, které požívalo jméno Cipriani v tomto odvětví k relevantnímu datu.
Tuto argumentaci žalobce nelze přijmout.
Zaprvé je totiž třeba konstatovat, že jak odvolací senát v podstatě uvedl v bodě 32 napadeného rozhodnutí, žalobce nezpochybňuje skutečnost, že k relevantnímu datu již právní předchůdkyně vedlejší účastnice byla majitelkou jiné ochranné známky CIPRIANI, a sice italské slovní ochranné známky CIPRIANI, jejíž přihláška byla podána dne 12. prosince 1969 a byla zapsána dne 9. prosince 1971 pod číslem 254410 zejména pro „hotely“, „restaurace“, „bary“, „kavárny“, „snack-bary“ a „restaurační zařízení“ (viz bod 4 výše). Žalobce na jednání potvrdil, že zápis ani užívání této ochranné známky nezpochybnil.
Je však třeba uvést, že podle judikatury platí, že skutečnost spočívající v rozšíření ochrany národní ochranné známky tak, že bude zapsána jako ochranná známka Evropské unie, spadá pod obvyklou obchodní strategii podniku [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. února 2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, bod
, a ze dne 14. února 2012, Peeters Landbouwmachines v. OHIM – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, bod
]. Lze tudíž mít za to, že přihláška zpochybněné ochranné známky spadala pod obchodní strategii právní předchůdkyně vedlejší účastnice.
Žalobce zajisté uvádí, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice působící pouze v hoteliérském odvětví nebyla v dobré víře, jelikož přihlášku zpochybněné ochranné známky podala bez úmyslu užívat ji pro jiné než hoteliérské služby, zejména pro služby nezávislého stravování. Tento argument žalobce však musí být odmítnut. Je totiž třeba uvést, podobně jako vedlejší účastnice, že je nesporné, že uvedená právní předchůdkyně k relevantnímu datu nabízela restaurační služby nejen svým hotelovým klientům, ale i jiným klientům. Z okolností projednávané věci tudíž nevyplývá, že k tomuto datu tato právní předchůdkyně neměla v úmyslu používat zpochybněnou ochrannou známku pro restaurační služby, pro něž byl zápis požadován. Kromě toho žalobce nepředložil žádnou skutečnost na podporu svého tvrzení, podle něhož bylo jediným úmyslem téže právní předchůdkyně bránit jeho činnosti v odvětví nezávislého stravování.
Konečně ze skutečnosti, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice požádala o zápis pro služby náležející do třídy 42, ale rovněž pro výrobky a služby náležející do tříd 16 a 35, nelze vyvodit, že zamýšlela sledovat jiný cíl než cíl spočívající v obchodním a předvídatelném rozvoji svých činností.
Zadruhé žalobce uvádí, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice měla v úmyslu parazitovat na jeho proslulosti tím, že napodobí jeho iniciativy a bude těžit z proslulosti, které požívá jméno Cipriani v odvětví stravovacích služeb k relevantnímu datu. To je podle něj potvrzeno zejména skutečností, že od roku 1979 uvedená právní předchůdkyně otevřela v Londýně (Spojené království) bar s názvem Harry’s Bar, který byl napodobeninou Harry’s Baru v Benátkách (Itálie), jehož majitelem byl žalobce, nejen v oblasti jména, ale rovněž stylu. V tomto ohledu je nutno uvést, že i za předpokladu, že by toto otevření, k němuž došlo podle žalobce v roce 1979, bylo prokázáno, došlo k němu o mnoho dříve před relevantním datem. Žalobce přitom neuvádí důvod, pro který by existence tohoto údajného baru v Londýně umožnila dospět k závěru, že tato právní předchůdkyně k relevantnímu datu, tedy přibližně šestnáct let později, nebyla v dobré víře. Za předpokladu, že žalobce zamýšlí tvrdit, že tatáž právní předchůdkyně opakovaně zamýšlela těžit z jeho proslulosti a proslulosti, které požívalo jméno Cipriani, když mezi nimi nadále vyvolávala záměnu, a že přihláška zpochybněné ochranné známky představovala po otevření údajného baru v Londýně nový příklad vůle dotčené právní předchůdkyně těžit z jeho proslulosti, a tedy úkon učiněný ve zlé víře, tento argument nemůže mít žádný vliv na analýzu neexistence dobré víry dotyčné právní předchůdkyně v době podání přihlášky zpochybněné ochranné známky, kterou je slovní ochranná známka CIPRIANI. Jak totiž bylo uvedeno v bodě 44 výše, je nesporné, že o zápis této ochranné známky bylo požádáno v době, kdy dotčená právní předchůdkyně byla majitelkou totožné národní ochranné známky, zapsané zejména pro bary, a že žalobce tuto ochrannou známku nikdy nezpochybnil.
Jestliže by přitom žalobce podal proti zápisu nebo užívání národní ochranné známky CIPRIANI námitky a i přes tyto námitky by se právní předchůdkyně vedlejší účastnice nicméně rozhodla požádat o zápis totožného označení jako ochranné známky Evropské unie, tyto skutečnosti by mohly případně vést k tomu, že by bylo třeba se zabývat otázkou neexistence dobré víry uvedené právní předchůdkyně k relevantnímu datu. Naproti tomu vzhledem k tomu, že starší italská ochranná známka CIPRIANI zpochybněna nebyla a vzhledem k tomu, že zpochybněnou ochrannou známku tvoří tentýž slovní prvek, který se navíc vyskytoval v názvu této právní předchůdkyně, nelze připustit, aby skutečnost, že tato právní předchůdkyně v Londýně otevřela údajný bar s názvem Harry’s Bar, umožnila mít za to, že tatáž právní předchůdkyně na základě podání přihlášky zpochybněné ochranné známky jednala s cílem těžit z tvrzené proslulosti jména Cipriani a tvrzené proslulosti žalobce.
Argumentace žalobce tedy neumožňuje zpochybnit posouzení odvolacího senátu, podle něhož právní předchůdkyně vedlejší účastnice v podstatě chtěla rozšířit ochranu své národní ochranné známky na Unii, což k relevantnímu datu nelze považovat za úkon učiněný ve zlé víře.
–
K odkazu na rozhodnutí z roku 2008
Odvolací senát pro účely učinění závěru ohledně dobré víry právní předchůdkyně vedlejší účastnice k relevantnímu datu v bodě 33 napadeného rozhodnutí upřesnil, že rozhodnutí z roku 2008 vychází z vyčerpávajícího, jasného a přesvědčivého odůvodnění, a že i když toto vnitrostátní rozhodnutí nebylo závazné, odkázal na něj.
Žalobce zpochybňuje výklad ustanovení 3.1 dohody z roku 1967 týkajícího se používání jména Cipriani právní předchůdkyní vedlejší účastnice po převodu podílů (viz bod 3 výše) provedený High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře], uvedený v rozhodnutí z roku 2008. Žalobce v tomto ohledu uvádí, že jakýkoli výklad uvedeného ustanovení spočívající v tom, že by pouze z výrazu „výlučný“ uvedeného v tomto ustanovení byl vyvozen trvalý převod práv na jméno Cipriani pro všechna odvětví výrobků a služeb, by byl v jasném rozporu se zvláštním a výslovným ustanovením přiznávajícím uvedené právní předchůdkyni výlučné právo na toto jméno, které je striktně omezeno na dobu pěti let a zároveň na hoteliérské odvětví. Žalobce má za to, že jeho výklad tohoto ustanovení je potvrzen chováním stran v průběhu let následujících po podpisu uvedené dohody. Podle jeho názoru tato právní předchůdkyně tedy nejednala v dobré víře, když požádala o zápis zpochybněné ochranné známky, třebaže byla řádně upozorněna na přesné meze použitelné na její právo používat jméno Cipriani na základě této dohody.
Úvodem je třeba připomenout, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 38 výše rozhodnutí z roku 2008 mohlo být zohledněno jakožto indicie v rámci posouzení skutkového stavu dané věci.
Zaprvé, i když odvolací senát neodkázal na konkrétní části odůvodnění rozhodnutí z roku 2008, je třeba uvést, že High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] měl v tomto rozhodnutí za to, že na rozdíl od tvrzení vedlejší účastnice je dohoda z roku 1967 relevantním faktorem, který je třeba zohlednit za účelem přezkoumání, zda právní předchůdkyně vedlejší účastnice nebyla v dobré víře, když požádala o zápis zpochybněné ochranné známky.
Zadruhé je nutno upřesnit, že ustanovení 3 dohody z roku 1967, nadepsané „Jiná ustanovení“, znělo následovně:
„3.1
– Vy [Giuseppe Cipriani] přijímáte, že [právní předchůdkyně vedlejší účastnice] a […] hotel Villa Cipriani v Asolo [Itálie] si mohou ponechat [své] aktuální jméno a že obecně mohou disponovat výlučným právem používat jméno Cipriani, a to i poté, co vy a vaše rodina již nebudete mít finanční zájem v [uvedené právní předchůdkyni] a i když vy […] nebo váš syn přestanete být členy správní rady [této právní předchůdkyně]. Zavazujete se rovněž k tomu, že nezaložíte, a k tomu, že dohlédnete na to, že žádný z vašich rodinných příslušníků se nepokusí založit po dobu pěti let následujících po datu této dohody nové podniky používající jméno Cipriani, nebo které by mohly jakýmkoli způsobem odlákat klientelu [téže právní předchůdkyně] nebo hotelu Villa Cipriani, ledaže bychom s tím my [Stondon, Ondale and Patmore Company] souhlasili. Kromě toho se má za to, že vaši právní nástupci a vy sám, jakož i jakákoli osoba mající platné oprávnění za tímto účelem můžete pokračovat v užívání jména Cipriani pro Locanda Cipriani v Torcello [Itálie].
3.2
– Z naší strany [a sice Stondon, Ondale and Patmore Company] se zavazujeme po dobu pěti let následujících po datu [této dohody], že nezaložíme nové podniky používající jméno Cipriani, ledaže byste s tím souhlasil.
3.3
– Slibujeme, že provedeme vše, co je v našich silách, abychom v budoucnosti zaručili výtečnost a vysokou kvalitu služeb poskytovaných [dotčenou právní předchůdkyní] a hotelem Villa Cipriani jejich příslušným zákazníkům.“
Je třeba konstatovat, že na rozdíl od tvrzení žalobce nelze na základě žádné skutečnosti dospět k závěru, že výklad ustanovení 3.1 dohody z roku 1967 provedený High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] nerespektoval obecně uznaná pravidla pro výklad smlouvy, zvláště zohlednění úmyslu smluvních stran [článek 1362 Codice civile (italský občanský zákoník)], obecný výklad ustanovení (článek 1363 italského občanského zákoníku) a zachování smlouvy (článek 1367 italského občanského zákoníku).
Jak High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] v podstatě uvedl v rozhodnutí z roku 2008, je třeba mít za to, že část ustanovení 3.1 dohody z roku 1967, podle níž „[právní předchůdkyně vedlejší účastnice] a hotel Villa Cipriani mohou obecně disponovat výlučným právem používat jméno Cipriani“, znamená ve spojení s ustanovením 3.2 uvedené dohody, že obě entity měly na základě této dohody ve vztahu ke třetím osobám výlučné právo používat uvedené jméno jakožto část jmen pro jakoukoli hoteliérskou činnost, jakož i po ukončení pětiletého období, které začalo plynout od uzavření téže dohody (dále jen „pětileté období“), pro jiné činnosti, zejména stravování.
Je totiž nutno uvést, že do ustanovení 3.1 a 3.2 uvedené dohody byla vložena dvě obdobná ustanovení týkající se omezení činností obou smluvních stran dohody z roku 1967 a používání jména Cipriani během pětiletého období. Na základě prvního z těchto ustanovení byla v ustanovení 3.1 této dohody během uvedeného období Giuseppemu Ciprianimu a jeho rodině uložena povinnost nezakládat nové podniky používající jméno Cipriani nebo které by mohly jakýmkoli způsobem odlákat klientelu právní předchůdkyně vedlejší účastnice nebo hotelu Villa Cipriani. Tento zákaz tak nebyl omezen pouze na zakládání nových hotelů, ale týkal se rovněž restaurací, jelikož tyto restaurace by mohly konkurovat restauraci v hotelu nabyvatele podílů v právní předchůdkyni, které vlastnil Giuseppe Cipriani. Na základě druhého z těchto ustanovení byla v ustanovení 3.2 předmětné dohody uvedenému nabyvateli uložena povinnost, aby po dobu pětiletého období nezakládal nové podniky používající jméno Cipriani, například hotely nebo restaurace.
Naproti tomu po skončení pětiletého období z ustanovení 3.1 a 3.2 dohody z roku 1967 vyplývá, že jak nabyvatel podílů v právní předchůdkyni vedlejší účastnice, které vlastnil Giuseppe Cipriani, tak posledně uvedený a jeho rodina mohli v souladu s právními pravidly použitelnými v dané oblasti zakládat nové podniky s použitím jména Cipriani. V souladu s pravidly pro výklad smluv připomenutými v bodě 56 výše totiž neexistuje žádný důvod vykládat ustanovení 3.1 uvedené dohody týkající se Giuseppe Ciprianiho a jeho rodiny tak, že jim po uplynutí pětiletého období umožňuje založit jakýkoli typ podniku používajícího jméno Cipriani, kdežto výše uvedený nabyvatel a uvedená právní předchůdkyně by měli právo zakládat s použitím jména Cipriani pouze hotely nebo restaurace v hotelech, a nikoli například bary nebo restaurace mimo hotelů.
Pokud jde dále o tvrzení žalobce, podle něhož jediným cílem a účinkem ustanovení 3.1 dohody z roku 1967 týkajícího se používání jmen obsahujících jméno Cipriani bylo umožnit právní předchůdkyni vedlejší účastnice, aby pokračovala v používání jmen Hotel Cipriani a Hotel Villa Cipriani v jeho hoteliérské oblasti, je nutno konstatovat, že jak High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] uvedl v rozhodnutí z roku 2008, takový výklad by byl nekonzistentní se skutečností, že uvedená právní předchůdkyně a hotel Villa Cipriani mohly používat výlučným způsobem jméno Cipriani, a nikoli jejich příslušné úplné jméno. Navíc jestliže by se měl použít výklad uvedeného ustanovení navrhovaný žalobcem, třetí část tohoto ustanovení, podle níž „[se Giuseppe Cipriani] zavazuje[...] rovněž k tomu, že nezaloží[...], a k tomu, že dohlédne[...] na to, že žádný z [jeho] rodinných příslušníků se nepokusí založit po [dobu] pěti let [...] nové podniky používající jméno Cipriani, nebo které by mohly jakýmkoli způsobem odlákat klientelu [této právní předchůdkyně] nebo hotelu Villa Cipriani [...], ledaže by[...] s tím [nabyvatel podílů Giuseppe Ciprianiho] souhlasil[...]“, by byla nadbytečná.
Navíc, ačkoli žalobce tvrdí, že jeho vlastní výklad je potvrzen chováním stran během let následujících po podpisu uvedené dohody, jelikož právní předchůdkyně vedlejší účastnice neotevřela restauraci se jménem Cipriani po dobu více než třiceti let po podpisu dohody, je možné poznamenat, že High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] zdůraznil skutečnost, že po dobu více než 30 let Giuseppe Cipriani a žalobce jednali konzistentně s jeho výkladem ustanovení 3.1 dohody z roku 1967 v rozsahu, v němž v Itálii nebo jinde v Evropě do roku 2000, kdy byla v Porto Cervo (Itálie) otevřena restaurace Cipriani, neotevřeli hotely nebo restaurace s označením Cipriani nebo s označením obsahujícím jméno Cipriani, což žalobce nezpochybňuje. Za těchto okolností tudíž z chování stran po uzavření uvedené dohody nelze vyvodil určující skutečnost za účelem výkladu znění ustanovení 3 této dohody.
Konečně je třeba uvést, že rozhodnutí z roku 2008 bylo potvrzeno Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Odvolací soud (Anglie a Wales) (občanskoprávní oddělení), Spojené království] v jeho rozhodnutí ze dne 24. února 2010.
Z předcházejících úvah vyplývá, že argumentace žalobce týkající se odkazu na rozhodnutí z roku 2008 musí být odmítnuta.
–
K nezohlednění rozhodnutí Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách)
Žalobce odvolacímu senátu vytýká, že nezohlednil rozhodnutí Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách, Itálie), v němž tento soud dospěl k závěrům, které jsou opačné ve srovnání se závěry uvedenými v rozhodnutí z roku 2008, když uvedl, že „na základě dohody z roku 1967 […] neexistuje žádný zákaz od data uplynutí [pětileté] lhůty stanovené v [ustanovení] 3.1 [uvedené dohody], pokud jde o užívání jména Cipriani [jím] a [právní předchůdkyní vedlejší účastnice]“. Žalobce uvádí, že tyto závěry jsou tak výslovně v rozporu s argumentem, který uvedla vedlejší účastnice a který přijal High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře], podle něhož právo používat jméno Cipriani bylo natrvalo převedeno na uvedenou právní předchůdkyni pro všechny kategorie výrobků a služeb, z čehož vyplývá legalita toho, že tato právní předchůdkyně zapsala jméno Cipriani jako ochrannou známku Evropské unie.
V tomto ohledu je třeba uvést, že ačkoli žalobce odkazuje na číslo písemnosti, která neodpovídá žádné příloze k jeho písemnostem před Tribunálem, rozhodnutí Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách) ze dne 15. července 2011 je obsaženo ve správním spisu v rámci řízení u EUIPO.
Pokud jde o výňatek z rozhodnutí Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách) ze dne 15. července 2011, uplatňovaný žalobcem, nevyplývá z něj nicméně existence rozporu s výkladem dohody z roku 1967 uvedeným v rozhodnutí z roku 2008. Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách) měl totiž pouze za to, že omezení, pokud jde o používání jména Cipriani zejména žalobcem, bylo zrušeno po uplynutí pětiletého období. V rozhodnutí z roku 2008 přitom nebylo uvedeno, že toto omezení přetrvává i po uplynutí uvedeného období a z úvah High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchní soud (Anglie a Wales), soud Lorda kancléře] vyplývá, že po uplynutí uvedeného období jak právní předchůdkyně vedlejší účastnice, a následně vedlejší účastnice, tak Giuseppe Cipriani a jeho rodina, a tedy žalobce, disponovali právem používat jméno Cipriani v souladu s právními pravidly použitelnými v dané oblasti (viz body 57 až 60 výše). Tento argument žalobce musí být tudíž odmítnut.
–
K existenci jednání ve Spojených státech v roce 1996
Žalobce uplatňuje existenci jednání ve Spojených státech mezi právní předchůdkyní vedlejší účastnice a jím samotným, která probíhala k relevantnímu datu a o několik měsíců později, v roce 1997, vedla k uzavření transakce. V tomto ohledu žádný argument uváděný žalobcem neupřesňuje, v jaké míře tato jednání ve Spojených státech mohla ovlivnit chování uvedené právní předchůdkyně a přispěla k prokázání nedostatku dobré víry uvedené právní předchůdkyně k relevantnímu datu.
Žalobce zajisté uvádí v podstatě to, že po skončení dotčených jednání bylo potvrzeno omezení práva právní předchůdkyně vedlejší žalobkyně používat jméno Cipriani ve Spojených státech, pokud jde o odvětví hoteliérství, což přimělo posledně uvedenou k tomu, že chtěla v Unii podat přihlášku zpochybněné ochranné známky pro jiné než hoteliérské služby. Je však nutno konstatovat, že argumentace žalobce je v tomto ohledu rozporuplná, neboť tvrdí, že toto omezení existovalo již pro činnosti této právní předchůdkyně v Unii (viz bod 52 výše). I za předpokladu, že by dotčená právní předchůdkyně o takovém případném omezení ve Spojených státech věděla k relevantnímu datu, vzhledem k tomu, že tato jednání byla ukončena dne 4. dubna 1997, tedy přibližně jeden rok po uvedeném datu, nemohlo by toto omezení ovlivnit její rozhodnutí zapsat zpochybněnou ochrannou známu v Unii. Pokud naproti tomu toto omezení pro činnosti téže právní předchůdkyně v Unii neexistovalo, neboť jej dohoda z roku 1967 neuložila, na rozdíl od tvrzení žalobce, ani tato jednání ve Spojených státech nemohla ovlivnit rozhodnutí dotčené právní předchůdkyně zapsat zpochybněnou ochrannou známku. Tento argument žalobce musí být proto odmítnut.
–
Závěry
Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že odvolací senát nepochybil, když dospěl v bodě 32 napadeného rozhodnutí v podstatě k závěru, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice byla k relevantnímu datu v dobré víře. Druhá část projednávaného žalobního důvodu musí být tedy zamítnuta.
V důsledku toho je třeba projednávaný žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV
Žalobce má v podstatě za to, že napadené rozhodnutí je nesprávné v rozsahu, v němž odvolací senát dospěl k závěru, že vedlejší účastnici nelze zakázat užívání jména Cipriani na základě čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV.
EUIPO a vedlejší účastnice argumenty žalobce zpochybňují.
V souladu s čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009 se ochranná známka Evropské unie prohlásí za neplatnou na základě návrhu podaného u EUIPO, může-li být její užívání podle vnitrostátních předpisů, kterými se ochrana řídí, zakázáno na základě práva na jméno.
Článek 8 odst. 3 ZPV stanoví:
„Jsou-li proslulé, smějí být jména osob, označení používaná v umělecké, literární, vědecké, politické nebo sportovní oblasti, názvy a zkratky pořádaných akcí a neziskových subjektů a sdružení, jakož i jejich charakteristické symboly zapsány jako ochranné známky pouze držitelem práva nebo s jeho souhlasem [...]“
V projednávané věci odvolací senát v bodě 24 napadeného rozhodnutí vyloučil použití čl. 8 odst. 3 ZPV v podstatě z důvodu, že osoba žalobce nebyla dostatečně identifikována, a tedy zpochybněná ochranná známka nepoškozuje jeho jméno. V tomto ohledu odvolací senát v bodě 26 uvedeného rozhodnutí poznamenal, že žalobce neuplatňoval jméno Arrigo Cipriani, ale pouze příjmení Cipriani, kdežto zpochybněná ochranná známka se skládá z uvedeného příjmení a neobsahuje žádný jiný prvek umožňující mít za to, že označuje osobu žalobce. Podle něj žalobce mohl uplatnit nanejvýš proslulost svého jména skládajícího se z jeho křestního jména a příjmení, a sice jména Arrigo Cipriani, jehož zápis byl pravděpodobně oprávněn zakázat.
Navíc měl odvolací senát v bodě 28 napadeného rozhodnutí za to, že čl. 8 odst. 3 ZPV musí být nezbytně vykládán v tom smyslu, že brání jakémukoli nepovolenému užívání jména jiné osoby, neboť zápis italské ochranné známky výslovně podmiňuje souhlasem. Podle jeho názoru mělo toto ustanovení zabránit jakémukoli přivlastnění si jména proslulé osoby třetí osobou a nemohlo se uplatnit, pokud zápis ochranné známky požadovala osoba s předmětným jménem. Vzhledem k tomu, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice byla právním nástupcem Giuseppe Ciprianiho, otce žalobce, odvolací senát z toho vyvodil, že v projednávané věci situace uvedená v čl. 8 odst. 3 ZPV nenastala.
Konečně odvolací senát v bodě 29 napadeného rozhodnutí zdůraznil, že žalobce neprokázal, zda a jakým způsobem italské právo upravuje případ, v němž dvě osoby mají totéž příjmení, přičemž dokonce obě dvě mohou být proslulé v totožných či odlišných hospodářských či sociálních odvětvích činností. Podle judikatury přitom přísluší osobě navrhující prohlášení neplatnosti, aby uvedla vnitrostátní ustanovení nebo prvky z právní nauky použitelné v dané věci. V projednávané věci bylo nesporné, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice začala užívat označení Cipriani jako ochrannou známku označující hotel před datem, od něhož žalobce mohl tvrdit, že získal proslulost v důsledku vlastních činností. Žalobce měl tudíž rovněž prokázat, jak italské právo upravuje případ, v němž jméno získalo proslulost poté, co zpochybněné označení začalo být používáno v oblasti obchodu. Odvolací senát v tomto ohledu v bodě 30 uvedeného rozhodnutí upřesnil, že vedlejší účastnice užívá a může toto označení nadále užívat na základě dohody z roku 1967, na kterou účastníci v široké míře odkazovali a která jí povolila užívat „slovo ‚cipriani’“ k označování svých služeb.
Úvodem, jak odvolací senát upřesnil v bodě 22 napadeného rozhodnutí, je nesporné, že v projednávané věci na základě čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009 může být zpochybněná ochranná známka prohlášena za neplatnou, pokud její užívání může být zakázáno na základě italského práva na jméno chráněného čl. 8 odst. 3 ZPV. Kromě toho není zpochybňováno, že existence uvedeného práva na jméno musí být zkoumána k relevantnímu datu.
Zaprvé žalobce uvádí, že na rozdíl od posouzení odvolacího senátu (body 23 až 27 napadeného rozhodnutí) je nesprávné a v rozporu s italským právem předpokládat, že čl. 8 odst. 3 ZPV chrání jméno pouze ve funkci identifikace osoby, neboť by to znamenalo, že by uvedené ustanovení bylo porušeno pouze v případě, že by akt třetí osoby „mohl zpochybnit totožnost“ určité osoby. Podle žalobce má toto ustanovení chránit výlučně obchodní hodnotu jména a vyhradit jeho užívání nositeli jména.
Toto tvrzení žalobce je třeba odmítnout, neboť vychází z nesprávného výkladu napadeného rozhodnutí.
Tvrzení odvolacího senátu v bodě 27 napadeného rozhodnutí, podle něhož „vzhledem k tomu, že právo na jméno má za cíl pouze identifikovat osobu označenou předmětným jménem, lze jej poškodit pouze v případě, že tvrzené poškození může zpochybnit totožnost určité (fyzické nebo právnické) osoby“, je totiž formulováno sice poněkud nešťastně, ale je třeba jej vykládat v jeho kontextu.
Odvolací senát nejprve v bodě 23 napadeného rozhodnutí poznamenal, že vzhledem k tomu, že návrh na prohlášení neplatnosti byl založen výlučně na jménu osoby, žalobce se měl omezit na požadování ochrany proti jakémukoli poškození jména Cipriani jakožto jména osoby, což žalobce nezpochybňuje. V bodě 24 uvedeného rozhodnutí měl odvolací senát za to, že zápis zpochybněné ochranné známky jméno žalobce nepoškozuje.
Dále kromě úvah uvedených v bodech 26 a 28 napadeného rozhodnutí, připomenutých v bodech 75 a 76 výše, odvolací senát v bodě 29 uvedeného rozhodnutí upřesnil, že žalobce měl prokázat způsob, jakým italské právo upravuje případ, v němž jméno získalo proslulost poté, co zpochybněné označení začalo být používáno v oblasti obchodu.
Konečně odvolací senát v bodě 30 napadeného rozhodnutí uvedl, že „čl. 8 odst. 3 ZPV [má] chránit jména proslulých osob proti jakémukoli svévolnému zápisu za předpokladu, že tato jména bez sebemenší nejasnosti identifikují předmětné osoby.“
Ze všech těchto úvah odvolacího senátu vyplývá, že tento senát přezkoumal v souladu s čl. 8 odst. 3 ZPV otázku zápisu ochranné známky v rozsahu, v němž by tato známka mohla poškodit proslulé jméno. Navíc z jeho úvah dostatečně jasně vyplývá, že odkázal na ochranu proti obchodnímu přisvojení si jména osoby, a nikoli na ochranu proti přisvojení si občanské totožnosti určité osoby.
Zadruhé žalobce uvádí, že odvolací senát měl neprávem za to, že jednak nemůže na základě čl. 8 odst. 3 ZPV uplatňovat proslulost příjmení Cipriani, přičemž by mohl uplatňovat pouze proslulost svého křestního jména, za nímž by bezprostředně následovalo jeho příjmení, a jednak uvedené příjmení neodkazuje na jeho osobu.
Zaprvé žalobce tvrdí, že v důsledku nesprávného výkladu čl. 8 odst. 3 ZPV odvolací senát uvedl, že žalobce byl identifikován na základě kombinace jména a příjmení, jelikož pro něj tato kombinace sloužila jako jméno, zatímco příjmení Cipriani k jeho identifikaci nestačilo (body 24 až 27 napadeného rozhodnutí). Podle názoru žalobce je přitom odůvodněné, a dokonce nezbytné chránit uvedené příjmení, neboť proslulost je s příjmením velmi úzce spojena.
V projednávané věci je nesporné, že podle čl. 8 odst. 3 ZPV musí být zápis označení jako italské ochranné známky zamítnut, pokud jméno, jehož zápis je požadován, je jménem v Itálii proslulé osoby a pokud nositel uvedeného jména neposkytl souhlas se zápisem uvedené ochranné známky.
Je rovněž nesporné, že jelikož je v projednávané věci zpochybněnou ochrannou známkou slovní ochranná známka CIPRIANI, může být prohlášena za neplatnou na základě ustanovení připomenutých v bodě 78 výše, pokud poškozuje jméno Cipriani. Kromě toho není zpochybňováno, že uvedeným jménem může být jméno osoby a že je v Itálii proslulé.
Navíc je třeba připomenout, že na rozdíl od tvrzení žalobce odvolací senát čl. 8 odst. 3 ZPV nevyložil nesprávně (viz body 79 až 85 výše).
Konečně je třeba uvést, že odvolací senát usiloval o určení, zda zpochybněná ochranná známka spočívá v zápisu proslulého jména, jehož se může žalobce dovolávat. Odvolací senát z toho vyvodil, že žalobce měl prokázat, že proslulost jména Cipriani používaného samotného je s ohledem na zpochybněnou ochrannou známku, kterou tvoří pouze toto jméno, spojena s jeho osobou. Je třeba uvést, že žalobce v odůvodnění svého návrhu na prohlášení neplatnosti ostatně uvedl, že dobrá pověst uvedeného jména striktně souvisí s jeho osobou. Kromě toho ve svých písemnostech před Tribunálem a na jednání v podstatě uvedl, že „cílem čl. 8 odst. 3 ZPV je konkrétně ‚zaručit nositeli výlučné právo obchodně využívat známost, a tedy evokativní schopnost některých jmen, která se stává schopností prodávat na trhu‘ “. Žalobce tudíž k tomu, aby mohl uplatnit ochranu práva na jméno stanovenou v čl. 8 odst. 3 ZPV a bránit se proti užívání proslulosti uvedeného jména a obchodní hodnoty s ní související, mohl uplatnit proslulost tohoto jména pouze za podmínky, že totéž jméno používané samotné nezbytně evokuje jeho osobu, jak odvolací senát v podstatě správně uvedl v bodech 24, 26 a 31 napadeného rozhodnutí.
Je zajisté pravda, že žalobce na jednání v odpověď na otázku Tribunálu uvedl, že vzhledem k tomu, že jméno Cipriani požívá proslulosti jakožto jméno rodiny, čl. 8 odst. 3 ZPV musí být vykládán v tom smyslu, že každý příslušník jeho rodiny mající uvedené příjmení může podat námitky proti zápisu a užívání ochranné známky obsahující jméno Cipriani, přičemž uplatní proslulost jména Cipriani. Následně však uvedl, že pouze jeho otec a on sám mohli jednat takovým způsobem, uplatňujíce proslulost dotčeného příjmení, neboť tuto proslulost vytvořili. Kromě toho, že tato argumentace je jen málo jasná, je třeba uvést, že žalobce neuvedl skutečnosti, které by mohly takový výklad čl. 8 odst. 3 ZPV podložit. Vzhledem k tomu, že žalobce takové skutečnosti neuvedl, ačkoli mu příslušelo, aby předložil EUIPO údaje dokládající, co je obsahem vnitrostátních právních předpisů, o jejichž použití žádá, aby mohl dát zakázat užívání zpochybněné ochranné známky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
), tudíž uvedený výklad přijmout nelze.
Zadruhé má žalobce za to, že předložil celou řadu důkazů o tom, že příjmení Cipriani, použité samotné, je „běžně samo o sobě spojováno“ s jeho osobou. Na podporu této argumentace uplatňuje konkrétně 60 písemností, které se jej týkají a v jejichž nadpisech je uváděno pouze příjmení Cipriani.
Po přezkumu těchto 60 písemností, které s výjimkou jediné písemnosti tvoří články z novin a časopisů, je zajisté třeba konstatovat, že se příjmení Cipriani v jejich nadpisech objevuje samotné. Jak však uvádí EUIPO a vedlejší účastnice, žalobce je v těchto článcích evokován v samotném textu článku svým jménem a příjmením, zejména na začátku článku, případně v rámci podepsání článku, jakož i v 38 z těchto písemností vedle nebo pod fotografií žalobce.
Zmínění samotného příjmení Cipriani v nadpisu článku nelze považovat za označení toho, že uvedené příjmení, používané samotné, „je běžně samo o sobě spojováno“ s žalobcem, jak posledně uvedený tvrdí. Jak totiž uvádí EUIPO, je třeba poznamenat, že takové zmínění může vyžadovat běžná praxe v médiích, a zejména může být odůvodněno požadavky na grafickou úpravu dotčeného článku. Navíc začlenění fotografie žalobce do článku nebo skutečnost, že se v textu tohoto článku vyskytuje zmínka křestního jména, za nímž bezprostředně následuje příjmení žalobce, snižuje dopad zmínky samotného příjmení Cipriani v nadpisu téhož článku.
Navíc je třeba mít za to, že vzhledem k tomu, že 9 z těchto 60 písemností tvoří články podepsané žalobcem samotným, nemohou za těchto okolností prokázat v důsledku pouhé skutečnosti, že je v jejich nadpisech zmíněno pouze příjmení Cipriani, že uvedené příjmení používané samotné nezbytně evokuje žalobce.
Kromě toho jedinou mezi 60 písemnostmi, na které žalobce konkrétně odkázal, v níž jeho křestní jméno není uvedeno, je pozvánka na recepci. Za předpokladu, že by byla prokázána skutečnost, že na této pozvánce je příjmení Cipriani příjmením žalobce, přitom ani tento dokument, který není opatřen datem, neumožňuje prokázat sám o sobě, že proslulost uvedeného příjmení je nezbytně spojena s osobou žalobce.
V důsledku toho, jak odvolací senát v podstatě správně uvedl v bodě 24 napadeného rozhodnutí, písemnosti, které žalobce identifikoval tak, že jsou nejvíce způsobilé prokázat, že příjmení Cipriani, používané samotné, nezbytně evokuje jeho osobu, neumožňují takovou spojitost prokázat. Toto konstatování je přitom v projednávané věci tím významnější, že by jméno Cipriani, k němuž je případně doplněno zejména křestní jméno nebo jiný prvek, mohlo případně evokovat jiné osoby nebo entity, než je žalobce.
Jak ostatně žalobce uvedl, jméno Cipriani je příjmením různých příslušníků jeho vlastní rodiny. Jak odvolací senát v podstatě správně uvedl v bodě 26 napadeného rozhodnutí, uvedené jméno tak může označovat případně Giuseppe Ciprianiho, otce žalobce, spoluzakladatele právní předchůdkyně vedlejší účastnice. Navíc je třeba poukázat na to, že mezi písemnostmi, které žalobce předložil a uvedl, v jejichž nadpisech je v názvu článku uvedeno pouze toto jméno (viz bod 93 výše), dvě z nich evokují různé příslušníky rodiny žalobce, kdežto dvě další, které zmiňují „příslušníky rodiny C[ipriani]“, odkazují rovněž na různé příslušníky rodiny žalobce. V těchto písemnostech se v textu článku objevují rovněž křestní jména dotčených osob.
Navíc s ohledem na okolnosti projednávané věci připomenuté v bodech 1, 3 a 4 výše může jméno Cipriani evokovat rovněž právní předchůdkyni vedlejší účastnice, která podala přihlášku zpochybněné ochranné známky, jakož i napříště vedlejší účastnici, případně italskou slovní ochrannou známku CIPRIANI. O používání uvedeného jména zmíněnou právní předchůdkyní, a následně samotnou vedlejší účastnicí ostatně žalobce věděl dlouhou dobu, neboť tato právní předchůdkyně získala povolení používat toto jméno v návaznosti na dohodu z roku 1967, uzavřenou s otcem žalobce, při prodeji podílů v téže právní předchůdkyni, které vlastnil (viz bod 3 výše), přičemž činnosti, kterých se toto povolení týká, jsou v tomto ohledu bezvýznamné.
Z předcházejících úvah vyplývá, že jméno Cipriani mohlo k relevantnímu datu případně označovat zejména rodinné příslušníky, včetně žalobce, bylo-li ke jménu doplněno křestní jméno, přičemž mohlo označovat rovněž právní předchůdkyni vedlejší účastnice, a napříště vedlejší účastnici, bylo-li ke jménu doplněno zejména slovo „hotel“, nebo také hotel Cipriani. Toto jméno mohlo mimoto odkazovat na italskou slovní ochrannou známku CIPRIANI (viz bod 4 výše).
V tomto ohledu je nutno upřesnit, že v rámci projednávané žaloby nepřísluší Tribunálu, aby určil existenci uváděné proslulosti každé ze stran nebo entit uvedených v bodě 101 výše, které lze označit jménem Cipriani, ani případně datum, k němuž byla taková proslulost získána.
Za těchto okolností skutečnost, že k relevantnímu datu žalobce nemohl na základě čl. 8 odst. 3 ZPV uplatnit proslulost jména Cipriani, aniž bylo k tomuto jménu doplněno jeho křestní jméno, znamená, že toto ustanovení nemohlo být uplatněno pro účely zpochybnění platnosti zpochybněné ochranné známky.
Konečně je třeba poznamenat, že jak odvolací senát právem upřesnil v bodě 25 napadeného rozhodnutí, projednávanou věc je třeba odlišit od věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 14. května 2009, Fiorucci v. OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), který byl potvrzen v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). V této věci bylo nesporné, že jméno Elio Fiorucci evokuje nezbytně osobu italského návrháře Elia Fiorucciho, jehož jméno je v Itálii proslulé, a spornou ochrannou známkou, která byla zapsána, byla právě ochranná známka Evropské unie Elio Fiorucci, přičemž tato ochranná známka zjevně odkazovala na dotčeného návrháře, žalobce v této věci.
Zatřetí, pokud jde o tvrzení žalobce, jimiž zpochybňuje úvahy odvolacího senátu uvedené v bodech 28 a 29 napadeného rozhodnutí, je třeba je odmítnout. Zaprvé argumentace žalobce vychází z jeho vlastního výkladu dohody z roku 1967, který již byl odmítnut (viz body 52 až 62 a 64 až 66). V tomto rámci je vzhledem k tomu, že žalobce v podstatě rovněž tvrdil, že právní předchůdkyně vedlejší účastnice a vedlejší účastnice nikdy jméno CIPRIANI nepoužívaly pro jiné než hoteliérské služby, třeba připomenout, že pro uvedenou právní předchůdkyni byla zapsána italská slovní ochranná známka CIPRIANI, která se týká zejména jiných než hoteliérských služeb, přičemž žalobce její zápis ani užívání nikdy nezpochybnil (viz body 4 a 44 výše). Zadruhé žalobce nezpochybňuje, že nepředložil skutečnosti prokazující způsob, jak použít čl. 8 odst. 3 ZPV, jestliže osoba požadující zápis dotčené ochranné známky a osoba uplatňující použití tohoto ustanovení mají stejné příjmení.
Ze všech předcházejících úvah vyplývá, že za okolností projednávané věci, jak odvolací senát v podstatě uvedl v bodě 24 napadeného rozhodnutí, zpochybněná ochranná známka nemůže poškodit ve smyslu čl. 8 odst. 3 ZPV právo na jméno Cipriani, jak jej uplatňuje žalobce.
V důsledku toho je třeba projednávaný žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný, a tudíž žalobu zamítnout v plném rozsahu, aniž je nezbytné vyjadřovat se k přípustnosti druhého bodu návrhových žádání žalobce a k úvodním výhradám vzneseným vedlejší účastnicí týkajícím se částečné nepřípustnosti návrhu na prohlášení neplatnosti, jak byla konstatována zrušovacím oddělením.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že EUIPO a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobce neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Arrigo Cipriani ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) a náklady řízení společnosti Hotel Cipriani Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. června 2017.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009

K první části, vycházející ze stručnosti odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajícího se analýzy návrhu na prohlášení neplatnosti založeného na čl. 52 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009

Ke druhé části, vycházející z nesprávného posouzení odvolacího senátu, pokud jde o neexistenci dobré víry právní předchůdkyně vedlejší účastnice

– K zohlednění existence starší italské slovní ochranné známky CIPRIANI a k údajnému úmyslu právní předchůdkyně vedlejší účastnice těžit z proslulosti jména Cipriani, jakož i z proslulosti žalobce

– K odkazu na rozhodnutí z roku 2008

– K nezohlednění rozhodnutí Tribunale civile di Venezia (občanskoprávní soud v Benátkách)

– K existenci jednání ve Spojených státech v roce 1996

– Závěry

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 53 odst. 2 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 3 ZPV

K nákladům řízení
(
) – Jednací jazyk: angličtina.