CELEX: 62014TJ0343
Ochranná známka Európskej únie
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Slovná ochranná známka Európskej únie CIPRIANI
Existencia dobrej viery
Článok 52 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009
Neexistencia porušenia práva na meno všeobecne známej osoby
Článok 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
V roku 1956 Giuseppe Cipriani, otec žalobcu, Arrigo Cipriani a tretia osoba založili Hotel Cipriani SpA, právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, spoločnosti Hotel Cipriani Srl. V marci 1958 hotel s názvom Cipriani začal svoju prevádzku.
V roku 1966 boli akcie právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, ktoré vlastnila tretia osoba podieľajúca sa na jeho založení, prevedené na Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
V roku 1967 Giuseppe Cipriani a Stondon, Ondale and Patmore Company uzatvorili dohodu, na základe ktorej sa všetky akcie v právnom predchodcovi vedľajšieho účastníka konania, ktoré vlastnil Giuseppe Cipriani, previedli na Stondon, Ondale and Patmore Company (ďalej len „dohoda z roku 1967“). Uvedenému právnemu predchodcovi bol touto dohodou poskytnutý súhlas na používanie mena Cipriani za určitých podmienok.
Dňa 12. decembra 1969 právny predchodca vedľajšieho účastníka konania podal návrh na zápis talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI, ktorá bola zapísaná 9. decembra 1971 pod číslom 254410 najmä pre služby zodpovedajúce tomuto opisu: „Hotely, reštaurácie, bary, kaviarne, snack‑bary a reštauračné zariadenia“.
Dňa 1. apríla 1996 podal právny predchodca vedľajšieho účastníka konania na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) prihlášku ochrannej známky Európskej únie podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
)].
Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia CIPRIANI.
Výrobky a služby uvedené v prihláške patria do tried 16, 35 a 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú podľa jednotlivých tried tomuto opisu:
—
trieda 16: „Tlačoviny, kartón a výrobky a lístky z kartónu, časopisy, periodiká, brožúry, knihy a kancelárske pomôcky, písacie potreby, adresáre a kalendárové zápisníky, osobné zápisníky, fotografie a plagáty, hracie karty, pohľadnice so želaním, poštové pohľadnice, geografické mapy a obrázky“;
—
trieda 35: „Reklama, public relations, služby predaja a podpory, riadenie hotela“;
—
trieda 42: „Hotely, hotelové rezervácie, reštaurácie, kaviarne, jedálne, bary, katering a dodávanie hotových jedál a nápojov na okamžitú konzumáciu“.
Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola zverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 26/1997 z 3. novembra 1997. Prihlasovaná ochranná známka bola zapísaná 9. júla 1998 pod číslom 115824.
V roku 2006 bol vedľajší účastník konania zapísaný na EUIPO ako majiteľ napadnutej ochrannej známky.
Žalobca podal 31. júla 2009 na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky pre všetky tovary a služby, pre ktoré bola zapísaná. Dôvodmi neplatnosti uvádzanými na podporu uvedeného návrhu boli dôvody upravené po prvé v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, keďže zápis ochrannej známky Európskej únie nebol vykonaný v dobrej viere, a po druhé v článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 3 Codice della Proprietà Industriale (taliansky kódex duševného vlastníctva, ďalej len „CPI“) z dôvodu, že uvedená ochranná známka narušovala právo na meno všeobecne známej osoby, konkrétne meno Cipriani, ktorého všeobecná známosť úzko súvisela s osobou žalobcu, ktorý je človekom z odvetvia kultúry a ktorého reštauračná činnosť je svetovo známa.
Rozhodnutím z 29. novembra 2011 zrušovacie oddelenie zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti. Po prvé sa domnievalo, že návrh na vyhlásenie neplatnosti je neprípustný v rozsahu, v akom sa zakladá na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, z dôvodu, že vnútroštátny súd s právomocou v oblasti ochranných známok Európskej únie už s konečnou platnosťou rozhodol v tejto istej otázke. Po druhé sa domnievalo, že pokiaľ ide o hotelové a reštauračné služby, ako aj súvisiace služby zahrnuté v triede 42, žalobca vedome strpel používanie napadnutej ochrannej známky počas viac než 5 rokov v zmysle článku 28 CPI. Dospelo na základe toho k záveru, že pokiaľ ide o uvedené služby, návrh na vyhlásenie neplatnosti bol neprípustný v rozsahu, v akom sa zakladal na článku 53 ods. 2 písm. a) uvedeného nariadenia. Po tretie, pokiaľ ide o výrobky a služby patriace do tried 16 a 35, zrušovacie oddelenie zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti v rozsahu, v akom sa zakladal na článku 53 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI z dôvodu neexistencie zásahu do práva na meno žalobcu.
Dňa 27. januára 2012 podal žalobca na EUIPO odvolanie proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.
Rozhodnutím zo 14. marca 2014 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) štvrtý odvolací senát EUIPO odvolanie žalobcu zamietol.
V prvom rade, pokiaľ ide o návrh na vyhlásenie neplatnosti v rozsahu, v akom sa zakladal na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, odvolací senát dospel k záveru o existencii dobrej viery. V tomto ohľade poukázal na to, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania a následne samotný vedľajší účastník konania „riadili [Hotel Cipriani]“ od šesťdesiatych rokov a že vedľajší účastník konania bol majiteľom talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI zapísanej 9. decembra 1971 pod číslom 254410 pre výrobky a služby patriace do tried 29, 30, 32, 33 a 42 v zmysle Nicejskej dohody. Uviedol, že žalobca túto ochrannú známku nenapadol. Preto sa domnieval, že žiadať o zápis ochrannej známky Európskej únie pre činnosti vykonávané úplne legálne počas mnohých rokov v každom prípade predstavovalo akt v dobrej viere. Okrem toho spresnil, že rozsudok High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division, Spojené kráľovstvo] z 9. decembra 2008 (ďalej len „rozhodnutie z roku 2008“) sa opieral o vyčerpávajúce, jasné a presvedčivé odôvodnenie, a odkázal na toto vnútroštátne rozhodnutie napriek tomu, že nebolo záväzné.
V druhom rade odvolací senát zamietol návrh na vyhlásenie neplatnosti v rozsahu, v akom sa zakladal na článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI. Po prvé sa domnieval, že dôkazy predložené žalobcom spočívali výlučne v dokumentoch, v ktorých bol označený svojím prvým menom spolu s priezviskom, konkrétne Arrigo Cipriani, a že samotné priezvisko Cipriani nestačilo na identifikáciu osoby, ktorej sa týkali uvedené skutočnosti. Z toho vyvodil, že napadnutá ochranná známka nezasahovala do mena žalobcu, ktorý sa mohol maximálne odvolávať na všeobecnú známosť mena Arrigo Cipriani. Po druhé sa odvolací senát domnieval, že cieľom článku 8 ods. 3 CPI bolo zabrániť uzurpácii mena všeobecne známej osoby treťou osobou a nemožno ho uplatniť v prípade, keď o zápis ochrannej známky žiada osoba s rovnakým menom. Keďže v prejednávanej veci však právny predchodca vedľajšieho účastníka konania bol legitímny nositeľ tohto práva oprávnený Giuseppem Ciprianim, otcom žalobcu, situácia predpokladaná článkom 8 ods. 3 CPI neexistovala. Po tretie žalobca nepreukázal, či a akými spôsobmi talianske právo upravovalo prípad, v ktorom dve osoby majú rovnaké priezvisko, a tiež prípad, v ktorom sa dotknuté priezvisko stalo všeobecne známym až potom, ako sa napadnuté označenia začalo používať v obchode.
V treťom rade sa odvolací senát domnieval, že z týchto dôvodov nebolo namieste skúmať, či žalobca znášal používanie napadnutej ochrannej známky vedľajším účastníkom konania alebo či jeho návrh na vyhlásenie neplatnosti bol neprípustný z dôvodu, že otázka týkajúca sa údajnej neexistencie dobrej viery vedľajšieho účastníka konania bola právoplatne rozhodnutá v rozhodnutí z roku 2008.
Návrhy účastníkov konania
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
vyhlásil napadnutú ochrannú známku za neplatnú pre všetky tovary a služby, pre ktoré je ochranná známka zapísaná,
—
subsidiárne vyhlásil napadnutú ochrannú známku za neplatnú pre všetky iné tovary a služby než služby „hotely“ a „rezervácia hotelov“,
—
subsidiárnejšie vyhlásil napadnutú ochrannú známku za neplatnú pre také služby, ako sú „reštaurácie, kaviarne, jedálne, bary, katering a dodávania hotových jedál a nápojov na okamžitú konzumáciu“,
—
subsidiárnejšie v poslednom rade vrátil vec EUIPO, aby EUIPO rozhodol o vyhlásení takejto neplatnosti,
—
nariadil náhradu všetkých trov konania, ktoré žalobca vynaložil v rámci tohto konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza dva žalobné dôvody, pričom prvý sa zakladá na porušení článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI a druhý na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia.
Všeobecný súd sa domnieva, že najprv je potrebné skúmať druhý žalobný dôvod.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009
Žalobca tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je nesprávne, keďže odvolací senát dospel k záveru o existencii dobrej viery v zmysle článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 v čase podania prihlášky napadnutej ochrannej známky.
EUIPO a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobcu.
Treba pripomenúť, že systém ochrannej známky Európskej únie je založený na zásade zakotvenej v článku 8 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, podľa ktorej prináleží výlučné právo prvému prihlasovateľovi. Podľa tejto zásady možno ochrannú známku zapísať ako ochrannú známku Európskej únie za predpokladu, že skoršia ochranná známka nie je prekážkou, najmä ak ide o ochrannú známku Európskej únie, o ochrannú známku zapísanú v členskom štáte alebo na Úrade Beneluxu pre duševné vlastníctvo, o ochrannú známku, ktorá je predmetom medzinárodného zápisu s účinkami v členskom štáte, alebo aj o ochrannú známku, ktorá je predmetom medzinárodného zápisu s účinkami v Európskej únii. Na druhej strane bez toho, aby bolo dotknuté prípadné uplatnenie článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, samotná skutočnosť používania nezapísanej ochrannej známky treťou osobou nebráni zápisu zhodnej alebo podobnej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby [pozri rozsudky z 11. júla 2013, SA.PAR./ÚHVT – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, bod
a citovanú judikatúru, a z 28. januára 2016, Gugler France/ÚHVT – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
].
Uplatnenie tejto zásady spresňuje predovšetkým článok 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, podľa ktorého sa má ochranná známka Európskej únie vyhlásiť za neplatnú na základe návrhu podaného na EUIPO alebo na základe vzájomného návrhu v konaní o porušení práv, ak prihlasovateľ nekonal pri podávaní prihlášky ochrannej známky v dobrej viere. Osobe, ktorá podala návrh na vyhlásenie neplatnosti, prináleží preukázať okolnosti, ktoré odôvodňujú záver, že majiteľ ochrannej známky Európskej únie nekonal pri podaní prihlášky tejto ochrannej známky v dobrej viere [pozri rozsudok z 26. februára 2015, Pangyrus/ÚHVT – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, neuverejnený,
EU:T:2015:115
, bod
a citovanú judikatúru).
Pojem „nekonanie v dobrej viere“ uvedený v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nie je nijakým spôsobom definovaný, vymedzený ani opísaný v právnych predpisoch. [rozsudok z 1. februára 2012, Carrols/ÚHVT – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, bod
].
Treba poznamenať, že v rozsudku z 11. júna 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), Súdny dvor uviedol viaceré spresnenia k spôsobu, ktorým treba vykladať pojem nekonania v dobrej viere, ako je uvedené v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
Podľa Súdneho dvora na účely posúdenia neexistencie dobrej viery prihlasovateľa v zmysle článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 treba zohľadniť všetky relevantné faktory, ktoré sa týkajú veci samej a ktoré existujú v okamihu podania prihlášky na zápis označenia ako ochrannej známky Európskej únie, a to najmä skutočnosť, že, po prvé, prihlasovateľ vie alebo musí vedieť, že tretia osoba používa najmenej v jednom členskom štáte zhodné alebo podobné označenie pre zhodný alebo podobný výrobok alebo službu, ktoré by mohlo viesť k zámene s prihlasovaným označením, po druhé, úmysel prihlasovateľa zabrániť tejto tretej osobe pokračovať v používaní takéhoto označenia, ako aj, po tretie, stupeň právnej ochrany, ktorú požíva označenie tejto tretej osoby a prihlasované označenie (rozsudok z 11. júna 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
).
Z formulácie Súdneho dvora v rozsudku z 11. júna 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
) teda vyplýva, že faktory, ktoré sú v ňom vymenované, sú iba ukážkami z celého komplexu skutočností, ktoré možno zohľadniť v súvislosti s vyhlásením neexistencie dobrej viery prihlasovateľa v čase podania prihlášky ochrannej známky (pozri rozsudok z 26. februára 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, neuverejnený,
EU:T:2015:115
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba teda dospieť k záveru, že v rámci celkového posúdenia vykonaného na základe článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 možno tiež prihliadnuť na pôvod napadnutého označenia a jeho používanie od jeho vytvorenia, na obchodnú logiku, ktorá viedla k podaniu prihlášky na zápis tohto označenia ako ochrannej známky Európskej únie, ako aj na chronológiu udalostí, ktoré charakterizovali uvedené podanie (pozri rozsudok z 26. februára 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, neuverejnený,
EU:T:2015:115
, bod
a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, bod
).
Najmä s prihliadnutím na predchádzajúce úvahy treba preskúmať zákonnosť napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom odvolací senát dospel k záveru o existencii dobrej viery pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky.
Na úvod je namieste zdôrazniť, že je nesporné, že údajná neexistencia dobrej viery sa musí preukázať k okamihu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky, teda k 1. aprílu 1996 (ďalej len „relevantný dátum“).
Tento žalobný dôvod sa skladá v podstate z dvoch častí, z ktorých prvá sa zakladá na stručnosti odôvodnenia napadnutého rozhodnutia týkajúceho sa analýzy návrhu na vyhlásenie neplatnosti založeného na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a druhá na nesprávnom posúdení odvolacieho senátu, pokiaľ ide o neexistenciu dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania.
O prvej časti založenej na stručnosti odôvodnenia napadnutého rozhodnutia týkajúceho sa analýzy návrhu na vyhlásenie neplatnosti založeného na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009
Keďže žalobca poukazuje na stručnosť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia týkajúceho sa analýzy návrhu na vyhlásenie neplatnosti založeného na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, je namieste zdôrazniť, že aj keby sa uznala takáto stručnosť, nemôže z nej vyplývať nedostatok odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.
Je totiž potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 75 nariadenia č. 207/2009 musia byť rozhodnutia EUIPO odôvodnené. Táto povinnosť odôvodnenia, ktorá tiež vyplýva z článku 296 ZFEÚ, je predmetom ustálenej judikatúry, podľa ktorej z odôvodnenia musia jasne a nepochybne vyplývať úvahy autora aktu, a to tak, aby na jednej strane dotknuté osoby mohli účinne vykonať svoje právo žiadať o súdne preskúmanie napadnutého rozhodnutia a na druhej strane súd Únie mohol vykonať svoje preskúmanie zákonnosti rozhodnutia [pozri rozsudok z 12. februára 2015, Vita Phone/ÚHVT (LIFEDATA),
T‑318/13
, neuverejnený,
EU:T:2015:96
, bod
a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2011, Meica/ÚHVT – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, neuverejnený,
EU:T:2011:733
, bod
a citovanú judikatúru).
Je však nutné konštatovať, že v napadnutom rozhodnutí odvolací senát uskutočnil analýzu okolností vo veci samej a odpovedal na tvrdenia uvedené žalobcom.
Odvolací senát tým, že uznal obchodnú logiku právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, ktorý už bol majiteľom rovnakej národnej ochrannej známky, zamietol tvrdenia žalobcu, podľa ktorých sa mu uvedený právny predchodca snažil škodiť a ťažiť zo všeobecnej známosti mena Cipriani.
Navyše s výslovným odkazom na rozhodnutie z roku 2008 odvolací senát zamietol tvrdenia žalobcu týkajúce sa údajnej vôle právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania ťažiť z jeho všeobecnej známosti, ako aj tvrdenia týkajúce sa rokovaní v Spojených štátoch, keďže na podobné tvrdenia sa už odpovedalo v uvedenom rozhodnutí, pričom nie je nevyhnutné, aby odvolací senát opakoval odôvodnenie tohto rozhodnutia.
V tomto ohľade na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, v napadnutom rozhodnutí nedošlo k nijakému protirečeniu, pokiaľ ide o odôvodnenie zohľadnenia rozhodnutia z roku 2008 odvolacím senátom. Bez toho totiž, aby bola dotknutá otázka, či toto posledné rozhodnutie môže viesť k neprípustnosti návrhu na vyhlásenie neplatnosti v rozsahu, v akom sa zakladá na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, a to z dôvodu, že sa v ňom právoplatne rozhodla otázka údajnej neexistencie dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci EUIPO nie je viazaný rozhodnutiami vyhlásenými vnútroštátnymi orgánmi, tieto rozhodnutia bez toho, aby boli záväzné alebo rozhodujúce, však môže EUIPO zohľadniť ako indície v rámci posúdenia skutkových okolností veci [pozri rozsudok z 18. marca 2016, Karl‑May‑Verlag/ÚHVT – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, bod
a citovanú judikatúru]. Preto odvolaciemu senátu nemožno vytýkať, že v napadnutom rozhodnutí odkázal na rozhodnutie z roku 2008.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o analýzu návrhu na vyhlásenie neplatnosti na základe článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, napadnuté rozhodnutie je z právneho hľadiska dostatočne odôvodnené. Preto sa prvá časť tohto odvolacieho dôvodu musí zamietnuť.
O druhej časti založenej na nesprávnom posúdení odvolacieho senátu, pokiaľ ide o neexistenciu dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania
Žalobca sa domnieva, že odvolací senát nesprávne dospel k záveru o existencii dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania.
–
O zohľadnení existencie skoršej talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI a o údajnom zámere právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania ťažiť zo všeobecnej známosti mena Cipriani, ako aj zo všeobecnej známosti žalobcu
Na účely záveru o existencii dobrej viery v zmysle článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 k relevantnému dátumu odvolací senát v bode 32 napadnutého rozhodnutia uviedol, že uvedený právny predchodca a neskôr samotný vedľajší účastník konania „riadili [Hotel Cipriani]“ od šesťdesiatych rokov a že vedľajší účastník konania je majiteľom talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI zapísanej 9. decembra 1971„v triedach 29, 30, 32, 33 a 42“, pričom táto ochranná známka nebola napadnutá. Domnieval sa teda, že žiadať o zápis ochrannej známky Európskej únie pre činnosti vykonávané úplne legálne počas mnohých rokov v každom prípade predstavovalo akt v dobrej viere.
Žalobca namieta voči posúdeniu odvolacieho senátu pričom tvrdí, že neexistencia dobrej viery sa musí preukázať v závislosti od okolností konkrétneho prípadu, ktoré by mohli odhaliť neexistenciu dobrej viery žiadateľa o zápis ochrannej známky aj vtedy, ak tento zápis súvisel s legálne vykonávanou činnosťou. V prejednávanej veci právny predchodca vedľajšieho účastníka konania mal snahu brániť činnosti žalobcu v odvetví nezávislých reštauračných služieb a dosiahnuť zápis, na ktorý bude možné sa odvolávať, ako to aj bolo, s cieľom začať súdne a správne konania proti žalobcovi a jeho rodine v súvislosti s ich činnosťami v uvedenej oblasti. Navyše mal v úmysle ťažiť zo všeobecnej známosti mena Cipriani v tejto oblasti k relevantnému dátumu.
Takúto argumentáciu žalobcu nemožno prijať.
V prvom rade je totiž namieste konštatovať, že ako to v podstate uviedol odvolací senát v bode 32 napadnutého rozhodnutia, žalobca nespochybňuje skutočnosť, že k relevantnému dátumu právny predchodca vedľajšieho účastníka konania už bol majiteľom inej ochrannej známky CIPRIANI, konkrétne talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI, ktorej prihláška bola podaná 12. decembra 1969 a ktorá bola zapísaná 9. decembra 1971 pod číslom 254410, najmä pre „hotely“, „reštaurácie“, „bary“, „kaviarne“, „snack‑bary“ a „reštauračné zariadenia“ (pozri bod 4 vyššie). Žalobca na pojednávaní potvrdil, že nenamietal ani proti zápisu tejto ochrannej známky, ani proti jej používaniu.
Je namieste zdôrazniť, že podľa judikatúry skutočnosť rozšírenia ochrany národnej ochrannej známky prostredníctvom jej zápisu ako ochrannej známky Európskej únie je súčasťou bežnej obchodnej stratégie podniku [pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. februára 2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, bod
, a zo 14. februára 2012, Peeters Landbouwmachines/ÚHVT – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, bod
]. Preto sa možno domnievať, že prihláška napadnutej ochrannej známky je súčasťou obchodnej stratégie právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania.
Žalobca síce tvrdí, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania, ktorý pôsobil výlučne v hotelovej oblasti, nekonal v dobrej viere, keď prihlásil napadnutú ochrannú známku bez úmyslu používať ju na iné než hotelové služby, najmä na nezávislé reštauračné služby. Toto tvrdenie žalobcu sa však musí zamietnuť. Stačí totiž po vzore vedľajšieho účastníka konania uviesť, že je nesporné, že k relevantnému dátumu uvedený právny predchodca ponúkal reštauračné služby svojim hotelovým zákazníkom, ale aj iným zákazníkom. Preto z okolností prejednávanej veci nevyplýva, že k tomuto istému dátumu právny predchodca nemal v úmysle používať spornú ochrannú známku aj na reštauračné služby, pre ktoré sa zápis žiadal. Okrem toho žalobca nepredkladá nijaký dôkaz na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého bolo jediným cieľom uvedeného právneho predchodcu brániť jeho činnosti v odvetví nezávislých reštauračných služieb.
Napokon zo skutočnosti, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania požiadal o zápis pre služby v triede 42, ale aj pre výrobky a služby v triedach 16 a 35, nemožno vyvodiť, že tým sledoval iný cieľ než obchodný a predvídateľný rozvoj svojich činností.
V druhom rade žalobca uvádza, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania mal v úmysle jednak parazitovať na jeho všeobecnej známosti tým, že imitoval jeho zámery, a jednak ťažiť zo všeobecnej známosti mena Cipriani v odvetví reštauračných služieb k relevantnému dátumu. Potvrdzuje to tiež skutočnosť, že od roku 1979 uvedený právny predchodca otvoril v Londýne (Spojené kráľovstvo) bar s názvom „Harry’s Bar“, ktorý bol kópiou nielen v oblasti mena, ale aj v oblasti štýlu „Harry’s Bar‑u“ v Benátkach (Taliansko), ktorého vlastníkom bol žalobca. V tomto ohľade treba uviesť, že aj za predpokladu, že to tak je, toto otvorenie, ku ktorému podľa žalobcu došlo v roku 1979, značne predchádza relevantnému dátumu. Žalobca však neuvádza dôvod, pre ktorý by existencia tohto baru v Londýne umožňovala dospieť k záveru o neexistencii dobrej viery tohto právneho predchodcu k relevantnému dátumu, teda približne šestnásť rokov neskôr. Za predpokladu, že žalobca chce tvrdiť, že ten istý právny predchodca opakovane zamýšľal ťažiť z jeho všeobecnej známosti a zo všeobecnej známosti mena Cipriani udržiavaním možnosti zámeny medzi nimi a že prihláška napadnutej ochrannej známky predstavovala po otvorení údajného baru v Londýne nový príklad vôle dotknutého právneho predchodcu ťažiť z jeho všeobecnej známosti a teda akt, ktorý nie je v dobrej viere, toto tvrdenie nemôže mať nijaký vplyv na analýzu neexistencie dobrej viery dotknutého právneho predchodcu v čase podania prihlášky napadnutej ochrannej známky, ktorou je slovná ochranná známka CIPRIANI. Ako sa totiž uviedlo v bode 44 vyššie, je nesporné, že prihláška tejto ochrannej známky bola podaná v čase, keď bol dotknutý právny predchodca majiteľom rovnakej národnej ochrannej známky, zapísanej najmä pre bary, a že žalobca túto ochrannú známku nikdy nenapadol.
Ak by žalobca napadol zápis alebo používanie národnej ochrannej známky CIPRIANI a ak by napriek takejto námietke právny predchodca vedľajšieho účastníka konania aj tak požiadal o zápis rovnakého označenia ako ochrannej známky Európskej únie, tieto skutočnosti by prípadne mohli viesť k otázke neexistencie dobrej viery uvedeného právneho predchodcu k relevantnému dátumu. Naopak, keďže nedošlo k napadnutiu skoršej talianskej ochrannej známky CIPRIANI a keďže sa napadnutá ochranná známka skladá z toho istého slovného prvku, ktorý sa navyše nachádzal v obchodnom mene tohto právneho predchodcu, nemožno pripustiť, že otvorenie jeho údajného baru v Londýne s názvom „Harry’s Bar“ umožňuje domnievať sa, že podaním prihlášky napadnutej ochrannej známky sa tento právny predchodca správal s cieľom ťažiť z údajnej všeobecnej známosti mena Cipriani a údajnej všeobecnej známosti žalobcu.
V dôsledku toho argumentácia žalobcu neumožňuje spochybniť posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého si právny predchodca vedľajšieho účastníka konania želal rozšíriť ochranu národnej ochrannej známky na úroveň Európskej únie, čo k relevantnému dátumu možno považovať za konanie v dobrej viere.
–
O odkaze na rozhodnutie z roku 2008
Na účely záveru o existencii dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania k relevantnému dátumu odvolací senát v bode 33 napadnutého rozhodnutia spresnil, že rozhodnutie z roku 2008 sa opieralo o vyčerpávajúce, jasné a presvedčivé odôvodnenie, a odkázal na toto vnútroštátne rozhodnutie napriek tomu, že nebolo záväzné.
Žalobca spochybňuje výklad bodu 3.1 dohody z roku 1967, týkajúceho sa používania mena Cipriani právnym predchodcom vedľajšieho účastníka konania po predaji akcií (pozri bod 3 vyššie), ktorý poskytol High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division, Spojené kráľovstvo] vo svojom rozhodnutí z roku 2008. V tomto ohľade tvrdí, že akýkoľvek výklad uvedeného ustanovenia spočívajúci v tom, že len z pojmu „výlučný“ uvedeného v tejto dohode sa vyvodil stále pretrvávajúci prevod práv na meno Cipriani pre všetky odvetvia výrobkov a služieb, by bol v zjavnom rozpore s osobitným a výslovným ustanovením priznávajúcim uvedenému právnemu predchodcovi výlučné právo na meno úzko obmedzené jednak na obdobie päť rokov a jednak na hotelové odvetvie. Domnieva sa, že jeho výklad tohto ustanovenia potvrdzuje správanie strán dohody počas rokov, ktoré nasledovali po podpise uvedenej dohody. Podľa neho preto tento právny predchodca nekonal v dobrej viere, keď podal prihlášku napadnutej ochrannej známky, hoci mu boli plne známe presné obmedzenia uplatňujúce sa na jeho právo používať meno Cipriani na základe tejto dohody.
Na úvod treba pripomenúť, že v súlade s judikatúrou citovanou v bode 38 vyššie rozhodnutie z roku 2008 mohlo byť zohľadnené ako indícia v rámci posudzovania skutkových okolností v danej veci.
V prvom rade, hoci odvolací senát nezabezpečil zaslanie odôvodnenia rozhodnutia z roku 2008 konkrétnym účastníkom konania, treba uviesť, že High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division] sa vo svojom rozhodnutí domnieval, že na rozdiel od tvrdení vedľajšieho účastníka konania predstavovala dohoda z roku 1967 relevantný faktor, ktorý bolo potrebné zohľadniť na účely preskúmania, či právny predchodca vedľajšieho účastníka konania nekonal v dobrej viere, keď požiadal o zápis napadnutej ochrannej známky.
V druhom rade treba spresniť, že pojmy v bode 3 dohody z roku 1967 s názvom „Ďalšie ustanovenia“ stanovovali:
„3.1. –
Vy [Giuseppe Cipriani] súhlasíte, že [právny predchodca vedľajšieho účastníka konania] a… hotel Villa Cipriani v Asolo [Taliansko] si môžu ponechať [ich] súčasné meno a že vo všeobecnosti môžu nakladať s výlučným právom používania mena Cipriani aj potom, ako vy a vaša rodina už nebudete mať finančné podiely v [uvedenom právnom predchodcovi], a to aj v prípade, že vy… alebo váš syn prestanete byť členmi správnej rady [tohto právneho predchodcu]. Zaväzujete sa tiež nezaložiť a dohliadnuť na to, aby sa nijaký člen vašej rodiny nepokúsil založiť počas piatich rokov nasledujúcich po uzavretí tejto dohody nové podniky, ktoré by používali meno Cipriani, alebo aby sa akýmkoľvek iným spôsobom snažili prebrať zákazníkov [tohto právneho predchodcu] alebo hotela Villa Cipriani, ibaže by sme s tým my [Stondon, Ondale and Patmore Company] súhlasili. Okrem toho platí, že vaši právni nástupcovia alebo vy sám, ako aj akákoľvek iná osoba s platnými nárokmi v tomto ohľade môže naďalej používať meno Cipriani v prípade Locanda Cipriani v Torcello [Taliansko].
3.2. –
My [Stondon, Ondale and Patmore Company] sa zas zaväzujeme, že počas piatich rokov odo dňa [uzavretia tejto dohody] nebudeme zakladať nové podniky používajúce meno Cipriani, ibaže by ste s tým súhlasili.
3.3. –
Sľubujeme, že budeme konať čo najlepšie, aby sme do budúcnosti zaručili špičkovú úroveň a vysokú kvalitu služieb poskytovaných [dotknutým právnym predchodcom] a hotelom Villa Cipriani svojim zákazníkom.“
Je potrebné konštatovať, že na rozdiel od tvrdení žalobcu nijaká skutočnosť neumožňuje dospieť k záveru, že výklad bodu 3.1 dohody z roku 1967, ktorý poskytol High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], nerešpektuje všeobecne uznávané pravidlá výkladu zmlúv, osobitne zohľadnenie zámeru zmluvných strán [článok 1362 Codice civile (taliansky občiansky zákonník)], výklad ustanovení v ich celistvosti (článok 1363 talianskeho občianskeho zákonníka) a zachovanie platnosti zmluvy (článok 1367 talianskeho občianskeho zákonníka).
Ako v podstate vo svojom rozhodnutí z roku 2008 uviedol High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], treba sa domnievať, že časť bodu 3.1 dohody z roku 1967, podľa ktorej „[právny predchodca vedľajšieho účastníka konania] a hotel Villa Cipriani vo všeobecnosti môžu nakladať s výlučným právom používania mena Cipriani“, v spojení s bodom 3.2 uvedenej dohody znamená, že tieto dva subjekty mali na základe tejto dohody výlučné právo vo vzťahu k tretím osobám používať uvedené meno ako časť mien pre všetku hotelovú činnosť, ako aj po uplynutí obdobia piatich rokov, ktoré začína plynúť od dňa uzavretia uvedenej dohody (ďalej len „obdobie piatich rokov“), pre ostatné činnosti, a najmä reštauračné činnosti.
Treba totiž uviesť, že dve podobné ustanovenia týkajúce sa obmedzenia činností oboch strán dohody z roku 1967 a používania mena Cipriani počas obdobia piatich rokov boli uvedené v bodoch 3.1 a 3.2 uvedenej dohody. Na základe prvého ustanovenia bola v bode 3.1 tejto dohody počas uvedeného obdobia uložená povinnosť Giuseppemu Ciprianimu a jeho rodine nezakladať nové podniky, ktoré by používali meno Cipriani alebo by sa akýmkoľvek iným spôsobom snažili prebrať zákazníkov tohto právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania alebo hotela Villa Cipriani. Tento zákaz sa teda neobmedzoval len na zakladanie nových hotelov, ale sa týkal aj reštaurácií, ktoré by mohli konkurovať reštaurácii v hoteli nadobúdateľa akcií uvedeného právneho predchodcu, ktorých majiteľom bol Giuseppe Cipriani. Na základe tohto druhého ustanovenia v bode 3.2 predmetnej dohody bola uvedenému nadobúdateľovi uložená povinnosť, aby počas obdobia piatich rokov nezakladal nové podniky, ktoré by používali meno Cipriani, napríklad hotely alebo reštaurácie.
Naopak, z bodov 3.1 a 3.2 dohody z roku 1967 vyplýva, že po uplynutí týchto piatich rokov tak nadobúdateľ akcií právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, ktorých majiteľom bol Giuseppe Cipriani, ako aj Giuseppe Cipriani a jeho rodina mohli v súlade s právnymi predpismi platnými v tejto oblasti zakladať nové podniky s použitím mena Cipriani. V súlade s pravidlami výkladu zmlúv pripomenutými v bode 56 vyššie totiž neexistuje nijaký dôvod vykladať bod 3.1 uvedenej dohody týkajúci sa Giuseppeho Ciprianiho a jeho rodiny tak, že im umožňuje po období piatich rokov otvoriť akýkoľvek typ podniku pod menom Cipriani, pričom vyššie uvedený nadobúdateľ a uvedený právny predchodca by mali právo otvoriť s použitím mena Cipriani len hotely a reštaurácie v hoteloch a nie napríklad bary alebo reštaurácie mimo hotelov.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého jediným cieľom a účinkom bodu 3.1 dohody z roku 1967 o použití mien obsahujúcich meno Cipriani bolo umožniť bývalému právnemu predchodcovi vedľajšieho účastníka konania, aby pokračoval v používaní mien Hotel Cipriani a Hotel Villa Cipriani vo svojej hotelierskej činnosti, je nutné konštatovať, ako sa vo svojom rozhodnutí z roku 2008 domnieval High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], že takýto výklad by bol nekoherentný vzhľadom na skutočnosť, že to bolo práve meno Cipriani, ktoré mohli uvedený právny predchodca a hotel Villa Cipriani výlučne používať, a nie ich celé mená. Navyše, ak by sa mal prijať výklad uvedeného bodu navrhovaný žalobcom, tretia časť tohto bodu, podľa ktorej sa „[Giuseppe Cipriani zaviazal] nezaložiť a dohliadnuť na to, aby sa nijaký člen [jeho] rodiny nepokúsil založiť počas piatich rokov… nové podniky, ktoré by používali meno Cipriani alebo by sa akýmkoľvek iným spôsobom snažili prebrať zákazníkov [tohto právneho predchodcu] alebo hotela Villa Cipriani, ibaže by… s tým… [nadobúdateľ akcií Giuseppeho Ciprianiho] súhlasil“, by bola nadbytočná.
Navyše, hoci žalobca tvrdí, že jeho vlastný výklad je potvrdený správaním strán dohody počas rokov, ktoré nasledovali po podpise uvedenej dohody, keďže právny predchodca vedľajšieho účastníka konania neotvoril reštaurácie pod menom Cipriani počas viac než tridsiatich rokov po podpise dohody, možno poukázať na to, že High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], zdôraznil, že počas viac než tridsiatich rokov Giuseppe Cipriani a žalobca konali koherentne s jeho výkladom bodu 3.1 dohody z roku 1967, keďže až do roku 2000, keď bola v Porto Cervo (Taliansko) otvorená reštaurácia Cipriani, neotvorili ani v Taliansku, ani inde v Európe nijaké hotely ani reštaurácie pod menom Cipriani alebo názvom zahrnujúcim meno Cipriani, čo žalobca nespochybňuje. Preto za takýchto okolností nemožno správanie strán dohody po uzavretí uvedenej dohody považovať za rozhodujúci prvok pre výklad znenia bodu 3 tejto dohody.
Napokon je potrebné uviesť, že rozhodnutie z roku 2008 potvrdil aj Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie), Spojené kráľovstvo], vo svojom rozhodnutí z 24. februára 2010.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že argumentácia žalobcu týkajúca sa odkazu na rozhodnutie z roku 2008 sa musí zamietnuť.
–
O nezohľadnení rozhodnutia Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky)
Žalobca vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil rozhodnutie Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky, Taliansko), ktorým tento súd dospel k protichodným záverom v porovnaní so závermi rozhodnutia z roku 2008, pričom tvrdí, že „na základe dohody z roku 1967… neexistoval nijaký zákaz od dátumu uplynutia obdobia [päť] rokov stanoveného v [bode] 3.1 [uvedenej dohody] v súvislosti s používaním mena Cipriani [ním samým] a [právnym predchodcom vedľajšieho účastníka konania]“. Tvrdí, že tieto závery teda výslovne odporujú tvrdeniu uvedenému vedľajším účastníkom konania, ktoré prijal High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], a podľa ktorého právo používať meno Cipriani bolo trvale prevedené na uvedeného právneho predchodcu pre všetky kategórie výrobkov a služieb, z čoho vyplývala zákonnosť zápisu mena Cipriani ako ochrannej známky Európskej únie uvedeným právnym predchodcom.
V tomto ohľade treba uviesť, že hoci žalobca odkazuje na číslo procesnej písomnosti, ktoré nezodpovedá nijakej prílohe jeho písomných podaní, rozhodnutie Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky) z 15. júla 2011 sa nachádza v správnom spise týkajúcom sa konania pred EUIPO.
Pokiaľ ide o výňatok z rozhodnutia Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky) z 15. júla 2011, na ktorý sa odvoláva žalobca, nevyplýva z neho existencia rozporu s výkladom dohody 1967 v rozhodnutí z roku 2008. Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky) sa len domnieval, že obmedzenie týkajúce sa používania mena Cipriani najmä žalobcom zaniklo uplynutím obdobia piatich rokov. V rozhodnutí z roku 2008 sa však neuviedlo, že toto obmedzenie trvalo aj po uplynutí uvedeného obdobia, a z odôvodnenia High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Chancery Division], vyplýva, že po uplynutí uvedeného obdobia tak právny predchodca vedľajšieho účastníka konania a následne vedľajší účastník konania, ako aj Giuseppe Cipriani a jeho rodina, a teda žalobca, mali právo používať meno Cipriani v súlade s právnymi pravidlami uplatniteľnými v tejto oblasti (pozri body 57 až 60 vyššie). Toto tvrdenie žalobcu je teda potrebné zamietnuť.
–
O existencii rokovaní v Spojených štátoch v roku 1996
Žalobca poukazuje na existenciu rokovaní v Spojených štátoch medzi právny predchodcom vedľajšieho účastníka konania a ním samým, ktoré prebiehali k relevantnému dátumu a viedli o niekoľko mesiacov neskôr v roku 1997 k podpisu transakcie. V tomto ohľade však nijaké z tvrdení žalobcu nespresňuje, do akej miery mohli mať tieto rokovania v Spojených štátoch vplyv na správanie uvedeného právneho predchodcu a v akej miere prispievali k preukázaniu neexistencie jeho dobrej viery k relevantnému dátumu.
Žalobca síce v podstate tvrdí, že výsledkom prebiehajúcich rokovaní malo byť potvrdenie obmedzenia právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania používať meno Cipriani v Spojených štátoch len v hotelierskom odvetví, čo viedlo tohto právneho predchodcu k podaniu prihlášky napadnutej ochrannej známky v Európskej únii pre iné než hotelierske služby. Je však nutné konštatovať, že argumentácia žalobcu si v tomto ohľade protirečí, pretože uvádza, že toto obmedzenie už existovalo pre činnosti právneho predchodcu v Európskej únii (pozri bod 52 vyššie). Preto aj za predpokladu, že by dotknutý právny predchodca mal k relevantnému dátumu vedomosť o takomto prípadnom obmedzení v Spojených štátoch, vzhľadom na to, že tieto rokovania boli uzavreté 4. apríla 1997, teda približne jeden rok po relevantnom dátume, toto obmedzenie nemohlo mať vplyv na zápis napadnutej ochrannej známky v Európskej únii. Pokiaľ naopak toto obmedzenie neexistovalo v súvislosti s činnosťami tohto právneho predchodcu v Únii, keďže dohoda z roku 1967 ho nestanovovala, na rozdiel do toho, čo tvrdí žalobca, tieto rokovania v Spojených štátoch teda nemohli ovplyvniť rozhodnutie právneho predchodcu zapísať napadnutú ochrannú známku. V dôsledku toho sa toto tvrdenie žalobcu musí zamietnuť.
–
Záver
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolací senát bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v podstate dospel v bode 32 napadnutého rozhodnutia k záveru o existencii dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania k relevantnému dátumu. Druhá časť tohto žalobného dôvodu sa preto musí zamietnuť.
V dôsledku toho sa tento žalobný dôvod musí zamietnuť ako nedôvodný.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 vykladanom v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI
Žalobca sa v podstate domnieva, že napadnuté rozhodnutie je nesprávne v tom, že odvolací senát dospel k záveru, že vedľajšiemu účastníkovi nemožno zakázať použitie mena Cipriani na základe článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 vykladanom v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI.
EUIPO a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobcu.
Podľa článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 sa ochranná známka Európskej únie vyhlási za neplatnú aj na základe žiadosti podanej na EUIPO, ak používanie takejto ochrannej známky môže byť zakázané na základe práva na meno podľa vnútroštátneho práva upravujúceho ochranu.
Článok 8 ods. 3 CPI stanovuje:
„Pokiaľ sú všeobecne známe, môžu byť zapísané ako ochranná známka iba nositeľom alebo s jeho súhlasom…: mená osoby, označenia používané v umeleckom, literárnom, vedeckom, politickom alebo športovom odvetví, označenia a skratky výrazov a označenia a skratky právnických osôb a neziskových organizácií, ako aj ich charakteristické emblémy.“
V prejednávanej veci v bode 24 napadnutého rozhodnutia odvolací senát zamietol uplatnenie článku 8 ods. 3 CPI v podstate z dôvodu, že osoba žalobcu nebola dostatočne identifikovaná, a že napadnutá ochranná známka preto nezasahovala do jeho mena. V tomto ohľade v bode 26 uvedeného rozhodnutia uviedol, že žalobca sa neodvolával na meno Arrigo Cipriani, ale len na priezvisko Cipriani, pričom však napadnutá ochranná známka sa skladala z uvedeného priezviska a neobsahovala nijaký prvok, ktorý by označoval osobu žalobcu. Domnieva sa, že žalobca sa mohol maximálne odvolávať na všeobecnú známosť svojho mena zloženého z jeho prvého mena a priezviska, konkrétne mena Arrigo Cipriani, ktorého zápis by pravdepodobne mal právo zakázať.
Navyše v bode 28 napadnutého rozhodnutia sa odvolací senát domnieval, že článok 8 ods. 3 CPI sa mal nevyhnutne vykladať v tom zmysle, že bráni akémukoľvek nepovolenému použitiu mena inej osoby, keďže výslovne podmieňuje zápis talianskej ochrannej známky jej súhlasom. Podľa neho cieľom tohto ustanovenia bolo zabrániť uzurpácii mena všeobecne známej osoby treťou osobou a nemožno ho uplatniť v prípade, že o zápis ochrannej známky žiadala osoba s dotknutým menom. Keďže však právny predchodca vedľajšieho účastníka konania bol nositeľ tohto práva oprávnený Giuseppem Ciprianim, otcom žalobcu, odvolací senát z toho vyvodil, že v prejednávanej veci situácia predpokladaná článkom 8 ods. 3 CPI neexistovala.
Napokon v bode 29 napadnutého rozhodnutia odvolací senát zdôraznil, že žalobca nepreukázal, či a akými spôsobmi talianske právo upravovalo prípad, v ktorom dve osoby mali rovnaké priezvisko, pričom obe mohli byť všeobecne známe v odvetví hospodárskej alebo sociálnej činnosti, či už rovnakej, alebo rozdielnej. Podľa judikatúry však prináleží navrhovateľovi vyhlásenia neplatnosti, aby uviedol vnútroštátne ustanovenia alebo prvky doktríny uplatniteľné v dotknutej oblasti. V prejednávanej veci sa konštatovalo, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania začal používať označenie Cipriani ako ochrannú známku označujúcu hotel pred dátumom, od ktorého žalobca mohol tvrdiť, že nadobudol všeobecnú známosť na základe svojich vlastných činností. V dôsledku toho žalobca mal tiež preukázať, akým spôsobom talianske právo upravovalo prípad, v ktorom meno nadobudlo všeobecnú známosť po tom, ako napadnuté označenie začalo byť používané v obchode. Odvolací senát v tomto ohľade v bode 30 uvedeného rozhodnutia spresnil, že vedľajší účastník konania používal a mohol pokračovať v používaní tohto označenia na základe dohody z roku 1967, na ktorú strany dohody v širokej miere odkazovali a ktorá mu umožňovala používať „slovo ‚cipriani‘“ na označovanie svojich služieb.
Na úvod, ako spresnil odvolací senát v bode 22 napadnutého rozhodnutia, je nesporné, že v prejednávanej veci na základe článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 môže byť napadnutá ochranná známka vyhlásená za neplatnú, pokiaľ jej použitie možno zakázať na základe talianskeho práva na meno, ktoré článok 8 ods. 3 CPI chráni. Okrem toho nie je sporné, že existencia uvedeného práva na meno sa musí preskúmať k relevantnému dátumu.
V prvom rade žalobca tvrdí, že v rozpore s posúdením odvolacieho senátu (body 23 až 27 napadnutého rozhodnutia) je nesprávne a v rozpore s talianskym právom predpokladať, že článok 8 ods. 3 CPI chráni meno len v súvislosti s jeho funkciou identifikácie určitej osoby, pretože by to znamenalo, že uvedené ustanovenie by bolo porušené len v prípade, že akt tretej osoby „by mohol vyvolávať pochybnosti o identite“ určitej osoby. Domnieva sa, že cieľom tohto ustanovenia je výlučne ochrana obchodnej hodnoty mena a vyhradenie jeho využívania nositeľovi mena.
Toto tvrdenie žalobcu sa musí zamietnuť, keďže spočíva na nesprávnom výklade napadnutého rozhodnutia.
Hoci totiž tvrdenie odvolacieho senátu uvedené v bode 27 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého „vzhľadom na to, že cieľom mena je výlučne identifikovať osobu označenú dotknutým menom, možno doň zasiahnuť len v prípade, že údajný zásah by mohol vyvolávať pochybnosti o identite osoby (fyzickej alebo právnickej)“, nie je práve šťastne koncipované, musí sa vykladať vo svojom kontexte.
Najskôr v bode 23 napadnutého rozhodnutia odvolací senát poukázal na to, že keďže sa návrh na vyhlásenie neplatnosti zakladá výlučne na mene osoby, žalobca sa mal obmedziť na požadovanie ochrany proti akémukoľvek zásahu do mena Cipriani ako mena osoby, čo žalobca nespochybňuje. V bode 24 uvedeného rozhodnutia sa odvolací senát domnieval, že zápis napadnutej ochrannej známky nezasahoval do mena žalobcu.
Ďalej okrem úvah uvedených v bodoch 26 a 28 napadnutého rozhodnutia, pripomenutých v bodoch 75 a 76 vyššie, odvolací senát v bode 29 uvedeného rozhodnutia spresnil, že žalobca mal preukázať spôsob, akým talianske právo upravovalo prípad, v ktorom meno nadobudlo všeobecnú známosť po tom, ako sa napadnuté označenie začalo používať v obchode.
Napokon v bode 30 napadnutého rozhodnutia odvolací senát uviedol, že „[cieľom] článku 8 ods. 3 CPI [bolo] chrániť mená všeobecne známych osôb proti svojvoľnému zápisu pod podmienkou, že tieto mená identifikovali bez najmenších pochybnosti dotknuté osoby“.
Zo všetkých týchto úvah odvolacieho senátu vplýva, že tento senát preskúmal v súlade s článkom 8 ods. 3 CPI otázku zápisu ochrannej známky v rozsahu, v akom mohla zasiahnuť do všeobecne známeho mena. Navyše z jeho odôvodnenia dostatočne jasne vyplýva, že odkazuje na ochranu proti obchodnej uzurpácii mena osoby a nie na ochranu proti uzurpácii občianskej identity určitej osoby.
V druhom rade žalobca tvrdí, že odvolací senát sa nesprávne domnieval, že jednak sa na základe článku 8 ods. 3 CPI nemohol odvolávať na všeobecnú známosť priezviska Cipriani, ale sa mohol odvolávať len na všeobecnú známosť jeho mena spolu s priezviskom, a jednak, že uvedené priezvisko neodkazuje na jeho osobu.
Po prvé sa žalobca domnieva, že na základe nesprávneho výkladu článku 8 ods. 3 CPI odvolací senát vydedukoval, že žalobca bol identifikovaný kombináciou prvého mena a priezviska, keďže práve táto kombinácia mu slúžila ako meno, pričom však priezvisko Cipriani nestačilo na jeho identifikáciu (body 24 až 27 napadnutého rozhodnutia). Podľa neho je odôvodnené a dokonca nevyhnutné chrániť uvedené priezvisko, pretože všeobecná známosť sa nerozlučne viaže na toto priezvisko.
V prejednávanej veci je nesporné, že podľa článku 8 ods. 3 CPI zápis označenia ako talianskej národnej ochrannej známky sa musí zamietnuť, ak meno, o ktorého zápis sa žiada, je menom osoby všeobecne známej v Taliansku a nositeľ uvedeného mena nedal súhlas so zápisom uvedenej ochrannej známky.
Tiež je nesporné, že keďže v prejednávanej veci bola napadnutá slovná ochranná známka CIPRIANI, mohla by byť vyhlásená za neplatnú na základe ustanovení pripomenutých v bode 78 vyššie, pokiaľ zasahuje do mena Cipriani. Okrem toho je nesporné, že uvedené meno by mohlo byť menom osoby a že je všeobecne známe v Taliansku.
Navyše je namieste pripomenúť, že v rozpore s tvrdeniami žalobcu odvolací senát nevykladal článok 8 ods. 3 CPI nesprávne (pozri body 79 až 85 vyššie).
Napokon treba uviesť, že odvolací senát sa snažil zistiť, či napadnutá ochranná známka spočívala v zápise všeobecne známeho mena, na ktoré sa žalobca mohol odvolávať. Vyvodil z toho, že žalobca mal preukázať, že všeobecná známosť mena Cipriani, používaného samostatne vzhľadom na napadnutú ochrannú známku skladajúcu sa zo samotného tohto mena, súvisela s jeho osobou. Treba uviesť, že žalobca navyše ďalej tvrdil v odôvodnení svojho návrhu na vyhlásenie neplatnosti, že všeobecná známosť uvedeného mena sa úzko spájala s jeho osobou. Okrem toho vo svojich písomných podaniach pred Všeobecným súdom a v podstate na pojednávaní tvrdil, že „cieľom článku 8 ods. 3 CPI bolo osobitne ‚zaručiť nositeľovi výlučné právo obchodného využívania svojej všeobecnej známosti, a teda evokačnú spôsobilosť niektorých mien, ktorá sa stáva spôsobilosťou predávať na trhu‘“. Preto, aby bolo možné odvolávať sa na ochranu mena upravenú v článku 8 ods. 3 CPI a brániť použitiu všeobecnej známosti uvedeného mena a s tým súvisiacej obchodnej hodnoty, ako to odvolací senát v podstate správne uviedol v bodoch 24, 26 a 31 napadnutého rozhodnutia, žalobca sa môže dovolávať všeobecnej známosti len pod podmienkou, že toto meno aj pri svojom samostatnom použití nevyhnutne odkazuje na jeho osobu.
Na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu žalobca tvrdil, že vzhľadom na to, že meno Cipriani bolo všeobecne známe ako priezvisko, článok 8 ods. 3 CPI sa mal vykladať v tom zmysle, že akýkoľvek člen jeho rodiny, ktorý je nositeľom uvedeného priezviska, môže brániť zápisu a používaniu ochrannej známky obsahujúcej meno Cipriani s odvolaním sa na všeobecnú známosť mena Cipriani. Potom však uviedol, že len jeho otec a on sám mohli konať na tomto základe, pričom poukázal na to, že oni dosiahli všeobecnú známosť tohto priezviska. Okrem toho, že táto argumentácia nie je veľmi jasná, treba uviesť, že žalobca nepredložil dôkazy, ktoré by podopierali takýto výklad článku 8 ods. 3 CPI. V dôsledku toho vzhľadom na absenciu predloženia takýchto dôkazov žalobcom, hoci znášal dôkazné bremeno predloženia dôkazov EUIPO preukazujúcich obsah vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorej uplatnenie žiadal, aby sa mohol domôcť vydania zákazu používania napadnutej ochrannej známky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
), nie je možné prijať tento výklad.
Po druhé sa žalobca domnieva, že predložil viaceré dôkazy, že priezvisko Cipriani, používané samostatne, sa „samo osebe bežne spája“ s jeho osobou. Na podporu tejto argumentácie poukazuje konkrétne na 60 písomností, ktoré sa ho týkajú a v ktorých sa v názvoch uvádza výlučne priezvisko Cipriani.
Po preskúmaní týchto 60 písomností tvorených s výnimkou jednej z nich článkami z novín a časopisov je nutné konštatovať, že priezvisko Cipriani sa v ich názvoch nachádza samostatne. Napriek tomu, ako uvádza EUIPO a vedľajší účastník konania, na žalobcu sa poukazuje v týchto článkoch prostredníctvom jeho mena a priezviska v tele článku, a najmä na jeho začiatku, respektíve v podpise článku, ako aj v prípade 38 týchto písomností, pri fotografii žalobcu alebo pod ňou.
Uvedenie samotného priezviska Cipriani v názve určitého článku sa nemôže považovať za dôkaz, že uvedené priezvisko použité samostatne sa „samo osebe bežne spája“ so žalobcom, ako to on tvrdí. Ako totiž uvádza EUIPO, treba poukázať na to, že takéto označenie môže byť dôsledkom bežnej praxe v médiách a odôvodnené najmä požiadavkami na grafické zobrazenie dotknutého článku. Navyše doplnenie fotografie žalobcu do článku alebo prítomnosť v tele tohto článku spoločne uvedeného prvého mena a priezviska znižuje dosah uvedenia samotného priezviska Cipriani v názve tohto článku.
Navyše treba uviesť, že vzhľadom na to, že 9 z týchto 60 písomností boli články podpísané samotným žalobcom, tieto články neumožňujú za týchto okolností preukázať, že len na základe toho, že sa v ich nadpisoch uviedlo priezvisko Cipriani samostatne, toto priezvisko nevyhnutne evokuje žalobcu.
Navyše jediná zo 60 písomností, na ktoré poukazoval žalobca, v ktorej nie je uvedené prvé meno žalobcu, je pozvánka na recepciu. Aj ak by sa považovalo za preukázané, že priezvisko Cipriani na tejto pozvánke je priezviskom žalobcu, tento nedatovaný dokument neumožňuje preukázať, navyše ako jediný, že všeobecná známosť uvedeného priezviska sa nevyhnutne spája s osobou žalobcu.
V dôsledku toho, ako sa správne domnieval odvolací senát v bode 24 napadnutého rozhodnutia, písomnosti označené žalobcom na preukázanie, že priezvisko Cipriani použité samostatne nevyhnutne evokuje jeho osobu, neumožňujú preukázať takúto spojitosť. Toto konštatovanie je o to dôležitejšie v prejednávanej veci, keďže meno Cipriani, prípadne v spojení najmä s prvým menom alebo iným prvkom, by mohlo prípadne evokovať iné osoby alebo subjekty než žalobcu.
Ako navyše tvrdí aj žalobca, meno Cipriani je teda priezviskom rôznych členov jeho vlastnej rodiny. Ako správne v podstate uviedol odvolací senát v bode 26 napadnutého rozhodnutia, uvedené meno by mohlo prípadne označovať Giuseppeho Ciprianiho, otca žalobcu a spoluzakladateľa právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania. Navyše je potrebné poukázať na to, že medzi písomnosťami predloženými a uvádzanými žalobcom, v ktorých v nadpisoch sa nachádza len toto meno (pozri bod 93 vyššie), dve z nich odkazujú na rôznych členov rodiny žalobcu, kým dve ďalšie pojmom „Cipriani(ovci)“ odkazujú aj na ďalších členov rodiny žalobcu. V týchto písomnostiach sa tiež uvádzajú v tele článku prvé mená dotknutých osôb.
Navyše vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci pripomenuté v bodoch 1, 3 a 4 vyššie, meno Cipriani môže tiež odkazovať na právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, ktorý podal prihlášku napadnutej ochrannej známky, ako aj na vedľajšieho účastníka konania, respektíve na slovnú taliansku ochrannú známku CIPRIANI. Používanie uvedeného mena týmto právnym predchodcom vedľajšieho účastníka konania ako takým bolo dlhodobo známe žalobcovi, keďže tento právny predchodca získal súhlas používať toto meno v nadväznosti na dohodu z roku 1967 uzavretú s otcom žalobcu pri predaji akcií tohto právneho predchodcu, ktorých bol majiteľom (pozri bod 3 vyššie), pričom činnosti, ktorých sa tento súhlas týkal, sú v tomto ohľade málo dôležité.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že k relevantnému dátumu meno Cipriani mohlo prípadne označovať najmä členov rodiny vrátane žalobcu, pokiaľ bolo toto meno uvedené spolu s prvým menom osoby, pričom rovnako mohlo označovať právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania, a v súčasnosti teda vedľajšieho účastníka konania, pokiaľ bolo toto meno uvedené najmä so slovom „hotel“, alebo hotel Cipriani. Navyše mohlo odkazovať aj na slovnú taliansku ochrannú známku Cipriani (pozri bod 4 vyššie).
V tomto ohľade treba spresniť, že v rámci tohto konania Všeobecnému súdu neprináleží, aby rozhodol o existencii všeobecnej známosti každého z účastníkov konania alebo subjektov uvedených v bode 101 vyššie, ktoré by mohli byť označené menom Cipriani, ani prípadne o dátume, ku ktorému bola táto všeobecná známosť nadobudnutá.
Za týchto okolností zo skutočnosti, že k relevantnému dátumu sa žalobca nemohol na základe článku 8 ods. 3 CPI odvolávať na všeobecnú známosť mena Cipriani bez toho, aby bolo uvedené spolu s jeho prvým menom, vyplýva, že sa nemožno odvolávať na toto ustanovenie na účely spochybnenia platnosti napadnutej ochrannej známky.
Napokon sa musí poukázať na to, že ako z právneho hľadiska správne uviedol odvolací senát v bode 25 napadnutého rozhodnutia, táto vec sa musí odlíšiť od veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok zo 14. mája 2009, Fiorucci/ÚHVT – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). V danej veci bolo nesporné, že meno Elio Fiorucci nevyhnutne odkazovalo na osobu talianskeho štylistu Elia Fiorucciho, ktorého meno bolo všeobecne známe v Taliansku, a sporná zapísaná ochranná známka bola ochranná známka Európskej únie Elio Fiorucci, ktorá zjavne odkazovala na dotknutého štylistu, žalobcu v tejto veci.
V treťom rade, pokiaľ ide o tvrdenia žalobcu, ktorými namieta proti úvahám odvolacieho senátu uvedeným v bodoch 28 a 29 napadnutého rozhodnutia, je namieste ich zamietnuť. Po prvé totiž argumentácia žalobcu spočíva na jeho vlastnom výklade dohody z roku 1967, ktorý už bol zamietnutý (pozri body 52 až 62 a 64 až 66). Keďže žalobca v tejto súvislosti v podstate tiež tvrdil, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania a vedľajší účastník konania nikdy nepoužívali meno Cipriani pre iné než hotelové služby, treba pripomenúť, že právny predchodca vedľajšieho účastníka konania dosiahol zápis talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI najmä pre iné než hotelové služby, pričom žalobca nikdy nespochybnil ani tento zápis, ani toto používanie (pozri body 4 a 44 vyššie). Po druhé žalobca nespochybňuje, že nepredložil dôkazy o spôsoboch uplatňovania článku 8 ods. 3 CPI v prípade, keď prihlasovateľ dotknutej ochrannej známky a účastník konania odvolávajúci sa na uplatnenie tohto ustanovenia používajú rovnaké meno.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že za okolností prejednávanej veci, ako to v podstate uviedol odvolací senát v bode 24 napadnutého rozhodnutia, napadnutá ochranná známka nemôže zasahovať v zmysle článku 8 ods. 3 CPI do práva na meno Cipriani, ako to uvádza žalobca.
V dôsledku toho treba zamietnuť tento žalobný dôvod ako nedôvodný a v nadväznosti na to žalobu ako celok bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o prípustnosti druhého žalobného návrhu žalobcu, ako aj o úvodných pripomienkach predložených vedľajším účastníkom konania týkajúcich sa čiastočnej neprípustnosti návrhu na vyhlásenie neplatnosti, ako to konštatovalo zrušovacie oddelenie.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Arrigo Cipriani znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) a Hotel Cipriani Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu‑Matei
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 29. júna 2017.
Podpisy
Obsah

Okolnosti predchádzajúce sporu

Návrhy účastníkov konania

Právny stav

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009

O prvej časti založenej na stručnosti odôvodnenia napadnutého rozhodnutia týkajúceho sa analýzy návrhu na vyhlásenie neplatnosti založeného na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009

O druhej časti založenej na nesprávnom posúdení odvolacieho senátu, pokiaľ ide o neexistenciu dobrej viery právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania

– O zohľadnení existencie skoršej talianskej slovnej ochrannej známky CIPRIANI a o údajnom zámere právneho predchodcu vedľajšieho účastníka konania ťažiť zo všeobecnej známosti mena Cipriani, ako aj zo všeobecnej známosti žalobcu

– O odkaze na rozhodnutie z roku 2008

– O nezohľadnení rozhodnutia Tribunale civile di Venezia (Občianskoprávny súd Benátky)

– O existencii rokovaní v Spojených štátoch v roku 1996

– Záver

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 53 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 207/2009 vykladanom v spojení s článkom 8 ods. 3 CPI

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.