CELEX: 62021CJ0677
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Dane
Daň z pridanej hodnoty (DPH)
Smernica 2006/112/ES
Zdaniteľné plnenia
Článok 2 ods. 1 písm. a)
Pojem ‚dodanie tovaru za protihodnotu‘
Článok 9 ods. 1
Ekonomická činnosť
Článok 14 ods. 1 a článok 14 ods. 2 písm. a)
Dodanie tovaru
Protiprávna spotreba elektrickej energie
Zásada neutrality DPH
Fakturácia náhrady odberateľovi v sume zahŕňajúcej cenu spotrebovanej elektrickej energie
Regionálna právna úprava členského štátu
Zdaniteľná osoba
Subjekt sui generis poverený obcami
Pojem ‚subjekt, ktorý sa spravuje verejným právom‘
Smernica 2006/112/ES
Článok 13 ods. 1 tretí pododsek a príloha I
Dodanie elektriny v zásade podliehajúce zdaneniu
Pojem ‚zanedbateľný charakter činnosti‘

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 2 ods. 1 písm. a)  smernice  Rady  2006/112/ES z 28. novembra  2006 o spoločnom  systéme  dane z pridanej  hodnoty  (Ú. v. EÚ L 347,  2006,  s. 1),  zmenenej  smernicou  Rady  2009/162/EÚ z 22. decembra  2009  (Ú. v. EÚ L 10,  2010, s. 14), v spojení s článkom 14 ods. 1 a 2  tejto  smernice,  ako  aj článku 9 ods. 1 a článku 13 ods. 1  uvedenej  smernice.
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  združením  Fluvius  Antwerpen  (ďalej  len  „Fluvius“),  ktoré  je  prevádzkovateľom  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie, a MX,  ktorý  je  odberateľom  elektrickej  energie,  vo  veci  zaplatenia  faktúry  za  neoprávnený  odber  elektrickej  energie.

Právny rámec

Právo

Únie
Článok 2 smernice  2006/112  stanovuje:
„1.      „[Dani z pridanej  hodnoty  (DPH)]  podliehajú  tieto  transakcie:
a)      dodanie  tovaru  za  protihodnotu  na  území  členského  štátu  zdaniteľnou  osobou,  ktorá  koná  ako  taká;
…“
V článku 9 ods. 1  tejto  smernice  sa  uvádza:
„‚Zdaniteľná  osoba‘  je  každá  osoba,  ktorá  nezávisle a na  akomkoľvek  mieste  vykonáva  ekonomickú  činnosť,  odhliadnuc  od  účelu  alebo  výsledkov  tejto  činnosti.
‚Ekonomická  činnosť‘  je  každá  činnosť  výrobcov,  obchodníkov  alebo  osôb  poskytujúcich  služby  vrátane  ťažobných a poľnohospodárskych  činností a činností  pri  výkone  slobodných  povolaní.  Ekonomickou  činnosťou  je  predovšetkým  využívanie  hmotného  alebo  nehmotného  majetku  na  účely  získania  príjmu  na  pokračujúcom  základe.“
Podľa  článku 13  ods. 1  uvedenej  smernice:
„Štáty,  regionálne a miestne  orgány,  ako  aj  iné  subjekty,  ktoré  sa  spravujú  verejným  právom,  sa  nepovažujú  za  zdaniteľné  osoby  vzhľadom  na  činnosti  alebo  transakcie,  ktorých  sa  zúčastňujú  ako  orgány  verejnej  moci  ani  vtedy,  keď v súvislosti s týmito  činnosťami  alebo  transakciami  vyberajú  dávky,  poplatky,  príspevky  alebo  platby.
…
Subjekty,  ktoré  sa  spravujú  verejným  právom,  sa v každom  prípade  považujú  za  zdaniteľné  osoby v súvislosti s činnosťami  uvedenými v prílohe I za  predpokladu,  že  uvedené  činnosti  nevykonávajú v zanedbateľnom  rozsahu.“
Článok 14  tejto  smernice  znie:
„1.      Za  ‚dodanie  tovaru‘  sa  považuje  prevod  práva  nakladať s hmotným  majetkom  ako  vlastník.
2.      Okrem  transakcie  uvedenej v odseku  1  sa  za  dodanie  tovaru  považujú  tieto  transakcie:
a)      prevod  vlastníctva  majetku  za  náhradu, a to  na  základe  príkazu  vydaného  orgánom  verejnej  moci  alebo v jeho  mene  alebo  na  základe  zákona;
…“
Článok 15 ods. 1  smernice  2006/112  stanovuje:
„Elektrina,  plyn,  teplo  alebo  chlad a podobne  sa  považujú  za  hmotný  majetok.“
Príloha  I  tejto  smernice,  nazvaná  „Zoznam  činností  uvedených v treťom  pododseku článku 13 ods. 1“,  obsahuje bod 2,  ktorý  sa  týka „dodani[a]  vody,  plynu,  elektriny a tepelnej  energie“.

Belgické

právo

Zákonník DPH
Článok 6 prvý a tretí  odsek  wet  tot  invoering  van  de  belasting  over  de  toegevoegde  waarde  (zákon,  ktorým  sa  ustanovuje  Zákonník  dane z pridanej  hodnoty) z 3. júla  1969  (
Belgisch  Staatsblad
,  17. júla  1969,  s. 7046), v znení  uplatniteľnom  na  skutkové  okolnosti  vo  veci  samej  (ďalej  len  „Zákonník  DPH“),  stanovuje:
„Štát,  spoločenstvá a regióny  Belgickej  republiky,  provincie,  aglomerácie,  obce a verejnoprávne  zariadenia  sa  nepovažujú  za  zdaniteľné  osoby  vzhľadom  na  činnosti  alebo  transakcie,  na ktorých  sa  zúčastňujú  ako  orgány  verejnej  moci,  ani  vtedy,  keď v súvislosti s týmito  činnosťami  alebo  transakciami  vyberajú  dávky,  poplatky,  príspevky  alebo  platby.
…
V každom  prípade  sa  považujú  za  zdaniteľné  osoby  na  účely  [DPH] v súvislosti s týmito  činnosťami  alebo  transakciami,  za  predpokladu,  že  tieto  nevykonávajú v zanedbateľnom  rozsahu:
…
2°      poskytovanie a dodanie  vody,  plynu,  elektriny a tepelnej  energie;
…“
Článok 9 prvý a druhý  odsek  Zákonníka  DPH  znie:
„Na  účely  uplatnenia  [Zákonníka  DPH]  sa  pod  tovarom  rozumie  hmotný  majetok.
Za  hmotný  majetok  sa  považuje:
1.      elektrina,  plyn,  teplo a chlad;
…“
Článok 10  ods. 1 a 2  Zákonníka  DPH  znie:
„1.      Za  dodanie  tovaru  sa  považuje  prevod  práva  nakladať s hmotným  majetkom  ako  majiteľ.
Ide  najmä o odovzdanie  tovaru  nadobúdateľovi  alebo  postupníkovi  na  základe  zmluvy o prevode  práva  alebo  jeho  potvrdení.
2.      Za  dodanie  tovaru  sa  považuje  aj:
a)      prevod  vlastníctva  majetku  za  náhradu  na  základe  príkazu  vydaného  orgánom  verejnej  moci  alebo v jeho  mene, a všeobecnejšie  na  základe  zákona,  vyhlášky,  nariadenia,  príkazu  alebo  správneho  predpisu;
…“

Vyhláška o energetike
Vyhláška  prijatá  flámskou  vládou,  ktorou  je  decreet  houdende  algemene  bepalingen  betreffende  het  energiebeleid  (vyhláška o všeobecných  ustanoveniach v oblasti…  energetickej  politiky) z 8. mája  2009  (
Belgisch  Staatsblad,
7. júla  2009,  s. 46192), v znení  decreet  tot  wijziging  van  het  Energiedecreet  van  8  mei  2009,  wat  betreft  het  voorkomen,  detecteren,  vaststellen  en  bestraffen  van  energiefraude  (vyhláška,  ktorou  sa  mení  vyhláška o energetike z 8. mája  2009,  pokiaľ  ide o prevenciu,  odhaľovanie,  zisťovanie a sankcionovanie  energetických  podvodov), z 24. februára  2017  (
Belgisch  Staatsblad,
22. marca 2017,  s. 38694)  (ďalej  len  „vyhláška o energetike“),  obsahuje článok 1.1.3,  ktorý  stanovuje:
„…
40°/1            energetický  podvod:  akékoľvek  protiprávne  konanie,  ktorého  sa  aktívne  alebo  pasívne  dopustí  ktorákoľvek  osoba a ktoré  je  spojené  so  získaním  protiprávnej  výhody.  Za  energetický  podvod  sa  považuje:
a)      neoprávnené  vykonávanie  operácií v distribučnej  sústave  alebo v miestnej  elektrickej  prenosovej  sústave;
b)      manipulácia s pripojením  alebo  meracím  zariadením;
c)      nesplnenie  ohlasovacích  povinností  vyplývajúcich z uplatňovania  tejto  vyhlášky,  jeho  vykonávacích  nariadení,  predpisov o pripojení,  zmluvy o pripojení  alebo  technických  predpisov;
…“
Podľa článku 4.1.1  vyhlášky o energetike  Vlaamse  Regulator  van  de  Elektriciteits ‑ en  Gasmarkt  (flámsky  regulačný  orgán  pre  elektrickú  energiu a plyn,  ďalej  len  „VREG“),  ktorý  je  autonómnym  externým  orgánom  zriadeným  podľa  verejného  práva,  určuje  pre  geograficky  vymedzenú  oblasť  právnickú  osobu  poverenú  správou  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie  alebo  zemného  plynu v tejto  oblasti.
Článok 5.1.2  vyhlášky o energetike  stanovuje:
„…
Náklady,  ktoré  vznikli  prevádzkovateľovi  siete v súvislosti s uvedením  do  pôvodného  stavu  existujúceho  pred  tým,  ako  došlo k energetickému  podvodu  podľa článku 1.1.3 bodu 40°/1 písm. a),  b),  c),  d) a g),  náklady  na  odpojenie…,  reguláciu  pripojenia  alebo  meracieho  zariadenia,  opätovné  pripojenie,  náklady  súvisiace s neoprávnene  získaným  prospechom a úroky  znáša  dotknutý  užívateľ  siete.
…“
Nariadenie o energetike
Besluit  van  de  Vlaamse  Regering  houdende  algemene  bepalingen  over  het  energiebeleid  (nariadenie  flámskej  vlády o všeobecných  ustanoveniach v oblasti…  energetickej  politiky) z 19. novembra  2010  (
Belgisch  Staatsblad,
8. decembra  2010,  s. 74551), v znení  besluit  van  de  Vlaamse  Regering  tot  wijziging  van  het  Energiebesluit  van  19  november  2010,  wat  betreft  het  voorkomen,  detecteren,  vaststellen  en  bestraffen  van  energiefraude  (nariadenie  flámskej  vlády,  ktorým  sa  mení  nariadenie o energetike z 19. novembra  2010,  pokiaľ  ide o prevenciu,  odhaľovanie,  zisťovanie a sankcionovanie  energetických  podvodov) z 26. januára  2018  (
Belgisch  Staatsblad,
30. marca 2018,  s. 31178)  (ďalej  len  „nariadenie o energetike“)  obsahuje článok 4.1.2,  ktorý  znie:
„1.      Neoprávnene  získaná  výhoda  uvedená v článku 5.1.2 a v článku 5.1.3  [vyhlášky o energetike]  sa v závislosti  od  konkrétneho  prípadu  vypočíta  ako  výsledok  zohľadnenia  jedného  alebo  viacerých  týchto  faktorov:
1°      cena  balíka  služieb;
2°      odhadovaný  objem  spotreby,  vstreknutia  alebo  výroby;
3°      trvanie  energetického  podvodu.
Výpočet  uvedený v prvom  pododseku  sa  vždy  indexuje  na  základe  indexu  spotrebiteľských  cien.  Na  tento  účel  sa  vypočítaná  neoprávnene  získaná  výhoda  vynásobí  pomerom  indexu  spotrebiteľských  cien k 1. januáru  roku, v ktorom  bol  energetický  podvod  zistený, k indexu  spotrebiteľských  cien k 1. januáru  roku, v ktorom k energetickému  podvodu  došlo.
Neoprávnene  získaná  výhoda  sa  môže  týkať  jednej  alebo  viacerých z týchto  oblastí:
1°      ušetrené  náklady v prípade  zneužívania  distribučnej  sústavy  alebo  miestnej  elektrickej  prenosovej  sústavy;
2°      ušetrené  náklady  na  používanie  distribučnej  sústavy  alebo  miestnej  elektrickej  prenosovej  sústavy;
3°      ušetrené  náklady  na  pripojenie k distribučnej  sústave  alebo  zmenu  pripojenia;
4°      ušetrená  suma  predstavujúca  cenu  za  poskytnutú  energiu;
…
2.      V prípade  uvedenom v odseku  1  treťom  pododseku bodoch 1°,  2° a 3°  sa  výpočet  zakladá  na  tarifách  za  pripojenie  do  distribučnej  sústavy  alebo  miestnej  elektrickej  prenosovej  sústavy  alebo  za  používanie  týchto  sietí,  pričom  tieto  tarify  sa  určujú v súlade s uplatniteľnou  tarifnou  metódou,  vrátane  daní,  odvodov a DPH.
Výpočet  uvedený v prvom  pododseku  vychádza z celkového  trvania  energetického  podvodu,  pričom  okamih  začiatku  sa  určí  na  základe  objektívnych  skutočností  zistených  prevádzkovateľom  sústavy.
3.      V prípade  uvedenom v odseku  1  treťom  pododseku bode 4°  sa  množstvo  dodanej  energie  odhaduje  podľa  metódy  odhadu  stanovenej v technických  predpisoch.
…
Cena  použitá  pri  výpočte  protiprávne  spotrebovanej  elektrickej  energie  alebo  zemného  plynu  je  cena  elektrickej  energie  alebo  zemného  plynu v prípade  podvodu,  tak  ako  je  táto  schválená  príslušným  regulačným  orgánom a určená v súlade s článkom 20 ods. 1  zákona z 29. apríla  1999 o organizácii  trhu s elektrickou  energiou  alebo v súlade s článkom 15/10 ods. 1  zákona z 12. apríla  1965 o preprave  plynných a iných  produktov  potrubím,  vrátane  daní,  odvodov a DPH.
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Poskytovanie  energie  fyzickým  osobám  sa  vo  Flámskom  regióne  (Belgicko)  spravuje  vyhláškou o energetike,  ktorú  dopĺňa a vykonáva  nariadenie o energetike.
Podľa článku 4.1.1  vyhlášky o energetike  určil  VREG  združenie  Fluvius  za  právnickú  osobu  poverenú  správou  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie  alebo  zemného  plynu  na  území  všetkých  obcí v tomto  regióne.
Fluvius  je  štruktúrou  spolupráce  medzi  obcami  založenou  vo  forme  združenia,  ktorého  členmi  je  38  flámskych  obcí. V článku 2 jeho  stanov  je  toto  združenie  zadefinované  ako  právnická  osoba  zriadená  podľa  verejného  práva  so  štatútom
sui  generis
.
Niektoré z obcí,  ktoré  sú  členmi  združenia  Fluvius,  poverili  toto  združenie  vykonávaním  určitej  ich  právomoci  alebo  viacerých  právomocí  patriacich  do  určitej  oblasti  alebo  viacerých  oblastí  činnosti,  ktorou  je v konkrétnom  prípade  distribúcia  energie.  Správna  rada  tohto  združenia  sa  skladá z poradcov a členov  obecnej  rady  tých  obcí,  ktoré  sú  jeho  členmi.  Ako  prevádzkovateľ  distribučnej  sústavy  je  toto  združenie  okrem  iného  poverené  prepravou  elektrickej  energie  až  do  jednotlivých  zariadení a je  zodpovedné  za  inštaláciu,  uvedenie  do  prevádzky a odpočet  meračov.
MX,  ktorý  je  fyzickou  osobou, v období  od  7. mája  2017  do  7. augusta  2019  protiprávne  spotrebúval  elektrickú  energiu.
Po  tom,  čo  Fluvius  zistilo túto  protiprávnu  spotrebu,  vystavilo  na  základe  porovnania  číselných  údajov  merača v mieste  tejto  spotreby  na  začiatku a na  konci  tohto  obdobia  faktúru  vo  výške  813,41 eura, z čoho  bola  DPH  vo  výške  131,45 eura,  pričom  táto  suma  bola  zvýšená o úroky z omeškania a súdne  úroky.  MX  túto  faktúru  nezaplatil.
Dňa  22. júna  2021  preto  Fluvius  podala  proti  MX  žalobu o zaplatenie  uvedenej  faktúry  na  Vredegerecht  te  Antwerpen  (Zmierovací  súd  Antverpy,  Belgicko),  ktorý  je  vnútroštátnym  súdom,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania.  Tento  súd v rozhodnutí,  ktorým  bol  podaný  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  uložil  MX  povinnosť  poskytnúť  združeniu  Fluvius  náhradu  vo  výške  nákladov  za  „neoprávnene  odobratú  energiu“.  Má  však  pochybnosti,  pokiaľ  ide o možnosť  účtovať  DPH  za  takých  okolností, o aké  ide  vo  veci,  ktorú  prejednáva.
V tejto  súvislosti  daný  súd  poznamenáva,  že  pred  1. májom  2018  žiaden  právny  predpis  výslovne  neriešil  otázku,  či  je  možné  účtovať  DPH  zo  sumy  náhrady,  ktorú  má  zaplatiť  ten,  kto  neoprávnene  odberal  energiu.  Od  tohto  dátumu  ustanovenia článku 1.1.3 bodu 40°/1 v spojení s článkom 5.1.2  vyhlášky o energetike,  ako  aj článku 4.1.2  nariadenia o energetike,  vyplnili  túto  medzeru,  pretože  odber  elektrickej  energie  zo  siete  bez  uzatvorenia  obchodnej  zmluvy a bez  jej  ohlásenia  prevádzkovateľovi  distribučnej  sústavy  možno  považovať  za  protiprávne  konanie,  či  už  aktívne  alebo  pasívne,  spojené  so  získaním  neoprávnenej  výhody v zmysle článku 1.1.3 bodu 40°/1  vyhlášky o energetike.  Navyše článok 4.1.2 ods. 3  nariadenia o energetike  stanovuje  pravidlá,  podľa  ktorých  sa  určuje  náhrada  predstavujúca  neoprávnene  získaný  prospech, a stanovuje,  že  táto  náhrada  zahŕňa  dane,  odvody a DPH.
Vnútroštátny  súd  sa  však  zamýšľa  nad  zlučiteľnosťou  týchto  ustanovení s viacerými  článkami  smernice  2006/112.
Za  týchto  okolností  Vredegerecht  te  Antwerpen  (Zmierovací  súd  Antverpy)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Má  sa článok 2 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 14 ods. 1  smernice  [2006/112]  vykladať v tom  zmysle,  že  neoprávnený  odber  energie  sa  považuje  za  dodanie  tovaru,  konkrétne  za  prevod  práva  nakladať s hmotným  majetkom  ako  vlastník?
2.      V prípade  zápornej  odpovede  na  túto  otázku:  Má  sa článok 14 ods. 2 písm. a)  smernice  [2006/112]  vykladať v tom  zmysle,  že  neoprávnený  odber  energie  sa  považuje  za  dodanie  tovaru,  konkrétne  za  prevod  vlastníctva  majetku  za  náhradu, a to  na  základe  príkazu  vydaného  orgánom  verejnej  moci  alebo v jeho  mene  alebo  na  základe  zákona?
3.      Má  sa článok 9 ods. 1  smernice  [2006/112]  vykladať v tom  zmysle,  že  ak  má  združenie  Fluvius  nárok  na  náhradu  za  neoprávnene  odobratú  energiu,  má  sa  považovať  za  zdaniteľnú  osobu,  pretože  neoprávnený  odber  vyplýva z ‚ekonomickej  činnosti‘  združenia  Fluvius,  konkrétne z využívania  hmotného  majetku  na  účely  získania  príjmu  na  pokračujúcom  základe?
4.      Ak  sa  má článok 9 ods. 1  smernice  [2006/112]  vykladať v tom  zmysle,  že  neoprávnený  odber  energie  je  ekonomickou  činnosťou,  má  sa článok 13 ods. 1  prvý  pododsek  smernice  [2006/112]  vykladať v tom  zmysle,  že  združenie  Fluvius  je  orgánom  verejnej  moci, a ak  áno,  má  sa článok 13 ods. 1  tretí  pododsek  vykladať v tom  zmysle,  že  neoprávnený  odber  energie  vyplýva z činnosti  združenia  Fluvius,  ktorú  toto  združenie  nevykonáva v zanedbateľnom  rozsahu?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej
a
druhej

otázke
Svojou  prvou a druhou  prejudiciálnou  otázkou,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 2 ods. 1 písm. a)  smernice  2006/112 v spojení s článkom 14 ods. 1  alebo článkom 14 ods. 2 písm. a)  tejto  smernice  vykladať v tom  zmysle,  že  poskytovanie  elektrickej  energie  zo  strany  prevádzkovateľa  distribučnej  sústavy,  hoci  je  aj  neúmyselné a je  dôsledkom  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  predstavuje  dodanie  tovaru v zmysle  niektorého z týchto  dvoch  posledných  uvedených  ustanovení.
Na  úvod  treba  pripomenúť,  že článok 2 ods. 1 písm. a)  smernice  2006/112,  ktorý  sa  týka  zdaniteľných  transakcií,  stanovuje,  že  DPH  podlieha  okrem  iného  dodanie  tovaru  za  protihodnotu  na  území  členského  štátu  zdaniteľnou  osobou,  ktorá  koná  ako  taká.
Pokiaľ  ide o činnosť, o ktorú  ide  vo  veci  samej, t. j. poskytnutie  elektrickej  energie,  hoci  aj  neúmyselné a ako  dôsledok  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  treba  predovšetkým  uviesť  po  prvé  to,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  zásada  daňovej  neutrality v oblasti  výberu  DPH  bráni  zovšeobecňujúcemu  rozlišovaniu  medzi  protiprávnymi a zákonnými  transakciami  (rozsudok z 10. novembra  2011,  The  Rank  Group, C‑259/10 a C‑260/10,  EU:C:2011:719, bod 45,  ako  aj  citovaná  judikatúra),  pričom  cieľom  systému  DPH  je  zaťaženie  konečného  spotrebiteľa  tovaru  alebo  služieb  (rozsudok z 1. júla  2021,  Tribunal  Económico  Administrativo  Regional  de  Galicia, C‑521/19,  EU:C:2021:527, bod 31 a citovaná  judikatúra), v prípade,  že  boli  dodané  alebo  poskytnuté v rámci  zdaniteľných  transakcií  podľa  smernice  2006/112.
Po  druhé,  vzhľadom  na  to,  že článok 15 ods. 1  tejto  smernice  považuje  elektrinu  za  hmotný  majetok,  treba  spresniť,  že  dodanie  takéhoto  tovaru v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a)  uvedenej  smernice  sa  musí  uskutočniť  „za  protihodnotu“,  čo  si  vyžaduje,  aby  existovala  priama  súvislosť  medzi  dodaním  tovaru a protihodnotou,  ktorú  zdaniteľná  osoba  skutočne  dostala.  Takáto  priama  súvislosť  je  preukázaná  vtedy,  ak  medzi  dodávateľom  tovaru a jeho  príjemcom  existuje  právny  vzťah, v rámci  ktorého  dochádza k výmene  vzájomných  plnení,  pričom  platba  prijatá  subjektom  vykonávajúcim  túto  transakciu  predstavuje  skutočnú  protihodnotu  za  dodanie  uskutočnené v prospech  uvedeného  príjemcu  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 15. apríla  2021,  Administration  de  l’Enregistrement,  des  Domaines  et  de  la  TVA, C‑846/19,  EU:C:2021:277, bod 36).
V predmetnom  prípade  priamy  vzťah  medzi  neoprávnene  odobratou  elektrickou  energiou a sumou,  ktorú  Fluvius  požaduje  ako  protiplnenie,  jasne  vyplýva z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom,  pretože  MX  odobral  elektrickú  energiu  na  adrese  svojho  bydliska a Fluvius  mohlo  zistiť  takto  odobraté  množstvo  vyhotovením  výkazu  spotreby,  ku  ktorej  došlo  od  7. mája  2017  do  7. augusta  2019,  na  základe  odpočtu z merača  nachádzajúceho  sa  na  tejto  adrese.  Suma  zodpovedajúca  cene  za  protiprávne  spotrebovanú  elektrickú  energiu  tak  bola  zahrnutá  do  sumy  požadovanej  od  MX.
Okrem  toho  kritérium  týkajúce  sa  existencie  právneho  vzťahu, v rámci  ktorého  dochádza k dodaniu  tovaru a protihodnote  zaň,  sa  má  vykladať s ohľadom na judikatúru  pripomenutú v bode 28  tohto  rozsudku,  pričom  treba  zohľadniť  všetky  okolnosti  každého  jednotlivého  prípadu,  tak  aby  nebola  porušená  zásada  daňovej  neutrality. V tomto  kontexte  treba  toto  kritérium  chápať  široko.
Okrem  toho  po  prvé,  tak  ako  zdôrazňuje  Fluvius,  hoci k poskytovaniu  elektrickej  energie  došlo  bez  uzavretia  zmluvy,  vzťahy  medzi  ilegálnym  odberateľom a prevádzkovateľom  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie  sa  spravujú  nariadením o pripojení  uplatniteľným  na  skutkový  stav v konaní  vo  veci  samej, v ktorom  sa  vymedzuje  pojem  „neoprávnený  odber“ a upravuje  sa,  že z neho  vyplývajúcu  spotrebu vyúčtuje  prevádzkovateľ  distribučnej  sústavy  osobe,  ktorá  tento  odber  uskutočnila.  Na  druhej  strane,  tak  ako  bolo  uvedené v bode 23  tohto  rozsudku,  tak  vyhláška o energetike,  ako  aj  nariadenie o energetike  upravujú  prípad  odberu  elektrickej  energie  bez  uzavretia  obchodnej  zmluvy a bez  predchádzajúceho  ohlásenia  prevádzkovateľovi  distribučnej  sústavy a určujú  postupy,  akými  sa  stanovuje  náhrada  predstavujúca  výhodu,  ktorú  tento  odberateľ  neoprávnene  získal.
Dodanie  tovaru  vyznačujúce  sa  takýmito  vlastnosťami,  ktorých  overenie  prináleží  vnútroštátnemu  súdu,  teda  zodpovedá  dodaniu  tovaru  za  protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a)  smernice  2006/112.
Zostáva  posúdiť,  či  takéto  dodanie  tovaru  môže  byť  definované  ako  prevod  práva  nakladať s hmotným  majetkom v zmysle  článku 14 ods. 1  tejto  smernice,  alebo  či  ide o prevod  vlastníctva  majetku  za  náhradu, a to  na  základe  príkazu  vydaného  orgánom  verejnej  moci  alebo v jeho  mene  alebo  na  základe  zákona, v súlade s článkom 14 ods. 2 písm. a)  uvedenej  smernice.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že článok 14 ods. 1  smernice  2006/112  neodkazuje  na  prevod  vlastníctva  spôsobmi  stanovenými  uplatniteľnou  vnútroštátnou  úpravou,  ale  zahŕňa  všetky  prevody  hmotného  majetku  jednou  stranou,  ktorá  poskytne  druhej  strane  oprávnenie  nakladať s týmto  majetkom,  tak  ako  keby  bola  táto  jeho  vlastníkom  [rozsudok z 25. februára  2021,  Gmina  Wrocław  (Zmena  doživotného  užívacieho  práva), C‑604/19,  EU:C:2021:132, bod 52 a citovaná  judikatúra].
Tento  pojem  má  objektívny  charakter a uplatňuje  sa  nezávisle  od  cieľov a výsledkov  dotknutých  plnení  (rozsudok z 15. mája  2019,  Vega  International  Car  Transport  and  Logistic, C‑235/18,  EU:C:2019:412, bod 28).
V predmetnom  prípade z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  Fluvius v období  od  7. mája  2017  do  7. augusta  2019, t. j. po  dobu  viac  ako  dvoch  rokov,  dodávalo  MX  elektrickú  energiu.  Fluvius  tak  nevyhnutne  predpokladalo,  že  poskytovalo  dodávky  zákazníkovi, a MX  sa  zároveň  vo  vzťahu k tomuto  združeniu  ako  taký  správal a konal  tak,  „ako  keby  bol  vlastníkom“,  to  znamená,  že  odoberal  elektrickú  energiu  poskytovanú  združením  Fluvius.  Ako  správne  poznamenala  belgická  vláda, z dôvodu  vlastností  elektrickej  energie  sa  odber z distribučnej  sústavy  zhoduje  so  spotrebou  tovaru a táto  spotreba  zodpovedá  nielen  užívaniu  tohto  tovaru,  ale  aj  prevodu  vlastníctva k nemu.  Prevoditeľnosť  je  pritom  hlavným  atribútom  vlastníckeho  práva.  Dodanie  tovaru,  ku  ktorému  dochádza  za  okolností, o aké  ide  vo  veci  samej,  tak  treba  považovať  za  prevod  práva  nakladať s hmotným  majetkom v zmysle článku 14 ods. 1  smernice  2006/112.
Keďže  zo  znenia  a štruktúry článku 14  tejto  smernice  vyplýva,  že  odsek  2  tohto  článku  predstavuje v porovnaní  so  všeobecnou  definíciou  uvedenou v odseku  1  tohto  článku
lex  specialis
,  ktorého  podmienky  uplatnenia  majú  samostatnú  povahu  vo  vzťahu k podmienkam  uplatnenia  uvedeného  odseku  1  [rozsudok z 25. februára  2021,  Gmina  Wrocław  (Zmena  doživotného  užívacieho  práva), C‑604/19,  EU:C:2021:132, bod 55 a citovaná  judikatúra],  konštatovanie  uvedené v predchádzajúcom  bode  tohto  rozsudku  vylučuje  uplatnenie článku 14 ods. 2 písm. a)  uvedenej  smernice  na  vec  samu.
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  treba  na  prvú a druhú  prejudiciálnu  otázku  odpovedať  tak,  že článok 2 ods. 1 písm. a)  smernice  2006/112, v spojení s článkom 14 ods. 1  tejto  smernice,  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  poskytovanie  elektrickej  energie  zo  strany  prevádzkovateľa  distribučnej  sústavy,  hoci  je  aj  neúmyselné a je  dôsledkom  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  predstavuje  dodanie  tovaru  za  protihodnotu, v rámci  ktorého  dochádza k prevodu  práva  nakladať s hmotným  majetkom.

O
tretej
a
štvrtej

otázke
Svojou  treťou a štvrtou  prejudiciálnou  otázkou,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 9 ods. 1  smernice  2006/112  vykladať v tom  zmysle,  že  dodanie  elektrickej  energie  zo  strany  prevádzkovateľa  distribúcie,  hoci  je  aj  neúmyselné a je  dôsledkom  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  predstavuje  ekonomickú  činnosť, a pokiaľ  sa  pripustí,  že  to  tak  je,  či  po  prvé  hospodársky  subjekt  vykonávajúci  takúto  činnosť,  akým  je  aj  Fluvius,  takto  koná  ako  orgán  verejnej  moci v zmysle článku 13 ods. 1  tejto  smernice, a po  druhé, v prípade  kladnej  odpovede,  či  sa  toto  ustanovenie  má  vykladať v tom  zmysle,  že  takýto  odber  zodpovedá  činnosti,  ktorú  uvedený  hospodársky  subjekt  nevykonáva v zanedbateľnom  rozsahu.
Treba  zdôrazniť,  že  analýza  znenia článku 9 ods. 1  smernice  2006/112 vedie jednak k tomu, že  sa poukazuje  na  rozsah  pôsobnosti  pojmu  „ekonomická  činnosť“,  a jednak k tomu, že sa spresňuje  objektívny  charakter  tohto  pojmu v tom  zmysle,  že  činnosť  je  posudzovaná  sama  osebe  nezávisle  od  jej  cieľov  alebo  jej  výsledkov  [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára  2021,  Gmina  Wrocław  (Zmena  doživotného  užívacieho  práva), C‑604/19,  EU:C:2021:132, bod 69 a citovaná  judikatúra].
Činnosť  sa  tak  vo  všeobecnosti  považuje  za  ekonomickú,  ak  má  trvalý  charakter a je  vykonávaná  za  odmenu,  ktorú  poberá  osoba  uskutočňujúca  plnenie  (rozsudok z 15. apríla  2021,  Administration  de  l’Enregistrement,  des  Domaines  et  de  la  TVA, C‑846/19,  EU:C:2021:277, bod 47,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V predmetnom  prípade  sa  vnútroštátny  súd  nepýta  Súdneho  dvora  na  kvalifikáciu  činnosti  hospodárskeho  subjektu,  ktorý  tak  ako  Fluvius  koná  ako  prevádzkovateľ  distribučnej  sústavy,  pričom  táto  činnosť  zjavne  zodpovedá  kritériám  pripomenutým v predchádzajúcom  bode  tohto  rozsudku,  čo  napokon  potvrdzuje  samotné  znenie článku 13 ods. 1  tretieho  pododseku  smernice  2006/112 v spojení s prílohou I tejto  smernice, v ktorom  sa  stanovuje,  že  dodanie  elektriny v zásade  podlieha  DPH, a to  aj v prípade  že  ho  uskutočňuje  subjekt,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom,  konajúci  ako  orgán  verejnej  moci.  Vnútroštátny  súd  tým,  že  zdôrazňuje  kritérium  vôle  hospodárskeho  subjektu  získavať  príjmy  na  pokračujúcom  základe,  upriamuje  pozornosť  Súdneho  dvora  na  to,  že  neoprávnený  odber  elektrickej  energie,  ktorý v predmetnej  veci  vykonával  MX,  má  jednak  neželaný  charakter,  pokiaľ  ide o vôľu  hospodárskeho  subjektu, a jednak  ojedinelý  charakter.
Tak  ako  vyplýva z judikatúry  Súdneho  dvora,  na  účely  určenia,  či  dané  plnenie  patrí  do  rámca  ekonomickej  činnosti,  treba  zanalyzovať  všetky  podmienky,  za  ktorých  sa  toto  uskutočňuje  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 15. apríla  2021,  Administration  de  l’Enregistrement,  des  Domaines  et  de  la  TVA, C‑846/19,  EU:C:2021:277, bod 48,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V tejto  súvislosti  zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva  po  prvé  to,  že  Fluvius  je v rámci  územia  obcí  zúčastňujúcich  sa  na  štruktúre  spolupráce  medzi  obcami,  ktorú  vytvára,  povinné  poskytovať  dodávky  každej  osobe,  ktorá  už  nemá  uzavretú  zmluvu s komerčným  distribútorom a ktorá  to  vopred  ohlásila  subjektu,  akým  je  Fluvius. V dôsledku  toho  sa  zdá,  že  môže  dôjsť k tomu,  že  Fluvius  bude  musieť,  pokiaľ  sa  to  ukáže  ako  nevyhnutné,  priamo  vykonávať  úlohu  dodávateľa  elektrickej  energie, a teda  že  takáto  činnosť  nemá  okrajový  charakter, a navyše  keďže  zďaleka  nie  je  nesúvisiaca s jeho  činnosťou  prevádzkovateľa  elektrickej  distribučnej  sústavy,  nemožno  ju  oddeliť  od  jeho  úloh  posudzovaných  ako  celok.
Po  druhé  tak  Flámsky  región v článku 1.1.3 bode 40°/1 a v článku 5.1.2  vyhlášky o energetike,  ako  aj v článku 4.1.2  nariadenia o energetike,  ako  aj  samotné  Fluvius  prostredníctvom  nariadenia o pripojení  uplatniteľného  na  predmetný  skutkový  stav,  stanovili  prípad  neoprávneného  odberu  energie,  okrem  iného  elektrickej  energie, a upravili z neho  vyplývajúce  administratívne a finančné  dôsledky,  čo  vylučuje,  aby  sa  tento  jav  považoval  za  jednorazový a ojedinelý,  pretože  sa  ukázalo,  že k nemu  dochádza  dostatočne  často a opakovane  na  to,  aby  odôvodňoval  úpravu v predpisoch  normatívnej  povahy.
Po  tretie  riziko  strát v dôsledku  krádeže, v predmetnej  veci  riziko  nutnosti  znášať  na  vlastné  náklady  množstvá  elektrickej  energie  stratené z dôvodu  jej  neoprávneného  odberu  treťou  osobou,  predstavuje  typické  obchodné  riziko  ekonomickej  činnosti,  ktorou  je v prejednávanej  veci  činnosť  prevádzkovateľa  elektrickej  distribučnej  sústavy.
V dôsledku  uvedeného  treba s výhradou  overenia  vyššie  uvedených  skutkových  okolností  vnútroštátnym  súdom  konštatovať,  že článok 9 ods. 1  smernice  2006/112  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  dodanie  elektrickej  energie  zo  strany  prevádzkovateľa  distribučnej  siete,  hoci  je  aj  neúmyselné a je  dôsledkom  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  predstavuje  ekonomickú  činnosť  tohto  prevádzkovateľa,  keďže  sa v ňom  prejavuje  riziko  vlastné  jeho  činnosti  prevádzkovateľa  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie.
Aj  keby  sa  pripustilo  jednak  to,  že  Fluvius  je  subjektom,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom v zmysle článku 13 ods. 1  smernice  2006/112, a jednak  že  pri  dodávaní  elektrickej  energie  MX  konalo  ako  orgán  verejnej  moci,  toto  dodanie  tovaru  by v zásade  malo  podliehať  DPH  (pozri bod 43  tohto  rozsudku),  ibaže  by  činnosť  združenia  Fluvius v tejto  súvislosti  bolo  možné  považovať  za  činnosť v zanedbateľnom  rozsahu.
S výhradou  posúdenia,  ktoré  má  vykonať  vnútroštátny  súd,  keďže  jedine  vnútroštátny  súd  má  právomoc  vykladať  právo  dotknutého  členského  štátu,  treba  uviesť,  že  podľa  stanov  združenia  Fluvius  je  toto  združenie  právnickou  osobou  zriadenou  podľa  verejného  práva  so  štatútom
sui  generis
,  čo  potvrdzuje  belgická  vláda  vo  svojich  pripomienkach.  Okrem  toho,  tak  ako  bolo  uvedené v bode 19  tohto  rozsudku,  združenie  Fluvius  ako  štruktúra  spolupráce  medzi  obcami  je  spravované  volenými  zástupcami  obcí,  ktoré  sa  na  tejto  spolupráci  zúčastňujú, a jeho  úlohami  sú  úlohy  obce,  vykonávané  spoločne.  Vzhľadom  na  tieto  skutočnosti  uvedené v spise  tak  bez  ohľadu  na  označenie  „združenie  poverené  úlohami“  (
Opdrachthoudende  vereniging
)  zrejme  taký  subjekt,  akým  je  Fluvius,  zodpovedá  definícii  subjektu,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom, v zmysle článku 13 ods. 1  smernice  2006/112.
Okrem  toho  sa  zdá,  že  povinnosť  združenia  Fluvius  pripomenutá v bode 45  tohto  rozsudku  zodpovedá  povinnosti  služby  vo  verejnom  záujme,  keďže  jej  cieľom  je  zabrániť  tomu,  aby  osoby,  ktoré  nemajú  uzavretú  obchodnú  zmluvu s dodávateľom  energie,  napríklad z dôvodov  neistej  ekonomickej  situácie,  neboli  zbavené  dodávok  elektrickej  energie.
Preto  je  potrebné  určiť,  čo  môže  byť  splneniami,  ktoré  sa  poskytujú v zanedbateľnom  rozsahu, v zmysle článku 13 ods. 1  tretieho  pododseku  smernice  2006/112 a či  pod  tento  pojem  môže  patriť  dodanie  elektriny  zo  strany  prevádzkovateľa  energetickej  distribučnej  sústavy v kontexte  neoprávneného  odberu  elektrickej  energie.
Normotvorca  Európskej  únie  tým,  že v tomto  ustanovení  stanovil,  že  činnosti  vymenované v prílohe I tejto  smernice,  ako  napríklad  dodanie  elektriny, v každom  prípade,  pokiaľ  nie  sú  vykonávané v zanedbateľnom  rozsahu,  podliehajú  DPH, a to  aj  keby  ich  vykonával  subjekt,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom,  konajúci  ako  orgán  verejnej  moci,  chcel  zabrániť  tomu,  aby  dochádzalo k určitým  narušeniam  hospodárskej  súťaže  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok zo 16. júla  2009,  Komisia/Írsko, C‑554/07,  EU:C:2009:464, body 72 a 73,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Z uvedeného  vyplýva,  že  pojem  „zanedbateľný  charakter  činnosti“  predstavuje  výnimku  zo  všeobecného  pravidla,  že  každá  činnosť  ekonomickej  povahy  podlieha  DPH.  Tento  pojem  sa  preto  musí  vykladať  reštriktívne  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 25. februára  2021,  Gmina  Wrocław  (Zmena  doživotného  užívacieho  práva), C‑604/19,  EU:C:2021:132, bod 77 a citovanú  judikatúru].
Táto  činnosť  teda  nepodlieha  DPH  len  vtedy,  ak  činnosť  uvedenú v prílohe I smernice  2006/112,  ktorú  vykonáva  subjekt,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom,  konajúci  ako  orgán  verejnej  moci,  možno  považovať  za  činnosť,  ktorá  má  minimálny  rozsah,  či  už z priestorového  alebo  časového  hľadiska, a v dôsledku  toho  má  taký  malý  ekonomický  dopad,  že  narušenia  hospodárskej  súťaže,  ktoré  by z toho  mohli  vyplynúť,  by  boli  prinajmenšom  nepodstatné,  ak nie nulové.
Vzhľadom  na  úvahy  uvedené v bodoch 45 a 46  tohto  rozsudku  sa  zdá,  že  pri  dodávaní  elektrickej  energie,  ktoré  uskutočňuje  prevádzkovateľ  distribučnej  sústavy,  akým  je  Fluvius,  to  tak  nie  je, a to  ani v kontexte  neoprávneného  odberu  elektrickej  energie,  pretože  tak  Flámsky  región,  ako  aj  Fluvius  museli  vymedziť  administratívne a finančné  dôsledky  neoprávnených  odberov,  čo  svedčí o ich  významnom  charaktere. V dôsledku  toho  také  dodávanie  elektrickej  energie, o aké  ide  vo  veci  samej,  nepatrí  do  rámca  činnosti  zanedbateľného  charakteru, a preto  musí  podliehať  DPH.
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  treba  na  tretiu a štvrtú  prejudiciálnu  otázku  odpovedať  tak,  že článok 9 ods. 1  smernice  2006/112  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  dodanie  elektrickej  energie  zo  strany  prevádzkovateľa  distribučnej  siete,  hoci  je  aj  neúmyselné a je  dôsledkom  protiprávneho  úkonu  tretej  osoby,  predstavuje  ekonomickú  činnosť  vykonávanú  týmto  prevádzkovateľom,  keďže  sa v ňom  prejavuje  riziko  vlastné  jeho  činnosti  prevádzkovateľa  distribučnej  sústavy  elektrickej  energie.  Za  predpokladu,  že  túto  ekonomickú  činnosť  vykonáva  subjekt,  ktorý  sa  spravuje  verejným  právom,  konajúci  ako  orgán  verejnej  moci,  takúto  činnosť  uvedenú v prílohe I tejto  smernice  možno  považovať  za  činnosť  vykonávanú v zanedbateľnom  rozsahu v zmysle článku 13 ods. 1  tretieho  pododseku  uvedenej  smernice  len  vtedy,  ak  má  minimálny  rozsah,  či  už z priestorového  alebo  časového  hľadiska, a v dôsledku  toho  má  taký  malý  ekonomický  dopad,  že  narušenia  hospodárskej  súťaže,  ktoré  by z toho  mohli  vyplynúť,  by  boli  prinajmenšom  nepodstatné, ak nie nulové.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (siedma  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 2 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej smernicou Rady 2009/162/EÚ z 22. decembra 2009, v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
poskytovanie elektrickej energie zo strany prevádzkovateľa distribučnej sústavy, hoci je aj neúmyselné a je dôsledkom protiprávneho úkonu tretej osoby, predstavuje dodanie tovaru za protihodnotu, v rámci ktorého dochádza k prevodu práva nakladať s hmotným majetkom.
2.
Článok 9 ods. 1 smernice 2006/112, zmenenej smernicou Rady 2009/162/EÚ z 22. decembra 2009,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
dodanie elektrickej energie zo strany prevádzkovateľa distribučnej siete, hoci je aj neúmyselné a je dôsledkom protiprávneho úkonu tretej osoby, predstavuje ekonomickú činnosť vykonávanú týmto prevádzkovateľom, keďže sa v ňom prejavuje riziko vlastné jeho činnosti prevádzkovateľa distribučnej sústavy elektrickej energie. Za predpokladu, že túto ekonomickú činnosť vykonáva subjekt, ktorý sa spravuje verejným právom, konajúci ako orgán verejnej moci, takúto činnosť uvedenú v prílohe I tejto smernice možno považovať za činnosť vykonávanú v zanedbateľnom rozsahu v zmysle článku 13 ods. 1 tretieho pododseku uvedenej smernice len vtedy, ak má minimálny rozsah, či už z priestorového alebo časového hľadiska, a v dôsledku toho má taký malý ekonomický dopad, že narušenia hospodárskej súťaže, ktoré by z toho mohli vyplynúť, by boli prinajmenšom nepodstatné, ak nie nulové.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.