CELEX: 62017TJ0079
Публична служба
Договорно наети служители
Назначаване
Вътрешен конкурс
Съставяне на списък с резерви за назначаване на асистенти
Условие за допускане, свързано с функционалната група, в която е класиран кандидатът към крайния срок за подаване на кандидатури
Недопускане до участие в изпитите от конкурс

Обстоятелствата по спора
Жалбоподателят, г‑н Alain Schoonjans, работи в Европейската комисия като договорно нает служител от функционална група III между 1 декември 2010 г. и 30 ноември 2013 г., като временен служител между 1 и 31 декември 2013 г., отново като договорно нает служител от функционална група III между 1 януари 2014 г. и 15 септември 2015 г. и накрая — като договорно нает служител от функционална група IV от 16 септември 2015 г. до 31 декември 2016 г.
На 9 февруари 2016 г. Комисията публикува обявление за вътрешен изпитен конкурс за съставянето на списък с резерви за назначаване на секретари/деловодители от степен 2 (AST/SC 2), асистенти от степен 2 (AST 2) и администратори от степен 6 (AD 6) (наричано по-нататък „конкурсното обявление“). Трите конкурса са обозначени съответно със следните референтни номера: COM/01/AST-SC/16 (AST/SC 2) — Секретари/деловодители, COM/02/AST/16 (AST 2) — Асистенти, и COM/03/AD/16 (AD 6) — Администратори.
Дял III („Условия за допускане“), член 2.1, буква в) от конкурсното обявление предвижда следното за административния статут на кандидатите:
„[Изисква се] през последните поне шест месеца преди датата на приключване на електронните записвания да сте принадлежали към функционалната група, която се изисква съгласно дял III.2.2 за конкурса, за който се записвате, или през целия или част от посочения по-горе шестмесечен период да сте принадлежали към по-горна функционална група.
Следните периоди се вземат предвид при изчисляването на изискваните шест месеца: периодите с административен статут „активна заетост“, „отпуск за отбиване на военна служба“, „отпуск за отглеждане на дете или отпуск по семейни причини“, „командировка в интерес на службата“ или „командировка по желание на служителя“ (през първите шест месеца от командировката по желание на служителя) по смисъла на член 37 и сл. от Правилника [за длъжностните лица на Европейския съюз]“.
Член 2.2 от същия дял от конкурсното обявление предвижда следното за функционалната група и степента на кандидатите:
„Към определената дата на приключване на електронното записване трябва да принадлежите към следната функционална група:
за COM/01/AST-SC/16 (AST/SC 2) трябва да сте длъжностно лице или срочно нает служител AST/SC или договорно нает служител GFII,
за COM/02/AST/16 (AST 2) трябва да сте длъжностно лице или срочно нает служител AST или договорно нает служител GFIII,
за COM/03/AD/16 (AD 6) трябва да сте длъжностно лице или срочно нает служител AD или договорно нает служител GFIV“.
На дата, която тук не е известна, жалбоподателят подава кандидатурата си за вътрешен конкурс COM/02/AST/16 (AST 2).
На 11 април 2016 г. конкурсната комисия за вътрешен конкурс COM/02/AST/16 (AST 2) съобщава на жалбоподателя решението си да отхвърли кандидатурата му (наричано по-нататък „обжалваното решение“), тъй като той не отговаря на предвиденото в конкурсното обявление условие да е бил класиран във функционална група III към деня на приключване на записванията за конкурса (наричано по-нататък „спорното условие“).
На 11 юли 2016 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред срещу обжалваното решение.
С решение от 27 октомври 2016 г., съобщено на жалбоподателя на същия ден, органът по назначаването отхвърля тази жалба.
Производството и исканията на страните
На 6 февруари 2017 г. жалбоподателят подава разглежданата тук жалба в секретариата на Общия съд.
С писмо от 14 февруари 2017 г. жалбоподателят моли това дело да бъде съединено със свързаните дела T‑55/17, Healy/Комисия, и T‑73/17, RS/Комисия, в съответствие с член 68 от Процедурния правилник на Общия съд.
С писмо от 15 февруари 2017 г. Комисията е приканена да представи становище по евентуалното съединяване на това дело и дела T‑55/17, Healy/Комисия, и T‑73/17, RS/Комисия.
Комисията представя писмената си защита на 5 април 2017 г.
С писмо от 18 май 2017 г. жалбоподателят посочва, че се отказва от подаването на реплика.
С писмо от 30 май 2017 г. жалбоподателят прави искане за провеждане на съдебно заседание.
На 14 ноември 2017 г. председателят на девети състав на Общия съд взема решение да не съединява настоящото дело и дела T‑55/17, Healy/Комисия, и T‑73/17, RS/Комисия.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 19 януари 2018 г.
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да осъди Комисията да му заплати сумата от 5000 EUR като обезщетение за претърпените неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По искането за отмяна
Доводи на страните
В подкрепа на искането си за отмяна на обжалваното решение жалбоподателят повдига възражение за незаконосъобразност на спорното условие, по съображение че то е въведено в нарушение на член 82, параграф 7 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) и член 27, първа алинея от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“).
От една страна, жалбоподателят смята, че текстът на член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС е еднозначен и не оставя на Комисията никаква свобода на преценка, като предвижда, че договорно наетите служители от функционална група IV могат да получат достъп до конкурси в частност за степени AST 1—AST 4.
В случая обаче конкурсното обявление предвиждало, че само договорно наетите служители от функционална група III могат да участват в конкурса за степен AST 2. При това положение според жалбоподателя Комисията е действала в нарушение на член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС и съответно обжалваното решение трябва да се отмени, доколкото конкурсното обявление трябва да се смята за незаконосъобразно.
От друга страна, жалбоподателят смята, че дори да се приеме за съвместимо с член 82, параграф 7 от УРДС, спорното условие е въведено в нарушение на член 27, първа алинея от Правилника, доколкото ограничава необосновано и при всички случаи непропорционално избора при наемане на персонал.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
Съображения на Общия съд
Член 27, първа алинея от Правилника гласи:
„Назначаването има за цел да осигури на институцията услугите на длъжностни лица със способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти, подбрани на възможно най-широка географска основа измежду гражданите на държавите — членки на Европейския съюз. Не се запазват длъжности за граждани на определени държави членки“.
Член 29, параграф 1, четвърта алинея от Правилника гласи:
„Като се запазва принципът, че по-голямата част от длъжностните лица се назначават въз основа на конкурси на общо основание, органът по назначаването може да реши чрез дерогация от буква г) и само в изключителни случаи да проведе вътрешен за институцията конкурс, до който се допускат за участие и договорно наети служители по смисъла на членове 3а и 3б от [УРДС]. Последната посочена категория служители подлежи на ограничения по отношение на тази възможност, както е предвидено в член 82, параграф 7 от [УРДС], и по отношение на конкретните задачи, които са имали право да изпълняват като договорно наети служители“.
На първо място, следва да се припомнят определените в съдебната практика принципи относно условията и реда за организиране на конкурси.
Първо, основната роля на обявлението за конкурс се състои в това да информира заинтересованите лица по възможно най-точен начин за естеството на необходимите условия за заемането на въпросното работно място, за да могат тези лица да преценят дали да подадат кандидатурата си (вж. решение от 31 януари 2006 г., Giulietti/Комисия,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, в това отношение институцията разполага с широко право на преценка, за да определи критериите във връзка с уменията, изисквани за длъжностите, които подлежат на заемане, и за да определи в зависимост от тези критерии и в интерес на службата условията и реда за организирането на конкурса (вж. в този смисъл решения от 9 октомври 2008 г., Chetcuti/Комисия,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, т.
и
, както и цитираната съдебна практика, от 31 януари 2006 г., Giulietti/Комисия,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 13 декември 2006 г., Heus/Комисия,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, т.
и цитираната съдебна практика).
Правото на преценка, с което институциите разполагат при организирането на конкурси, по-специално във връзка с определянето на условията за допускане, трябва обаче да се упражнява в съответствие с императивните разпоредби на член 27, първа алинея и член 29, параграф 1 от Правилника. Именно императивно член 27, първа алинея от Правилника определя целта на всяко назначаване, а член 29, параграф 1 — процедурния ред, който трябва да се следва при заемане на свободна длъжност. Поради това правото на преценка винаги трябва да се упражнява в зависимост от изискванията, свързани с подлежащите на заемане длъжности, и в по-общ план — в зависимост от интереса на службата (вж. решение от 13 декември 2006 г., Heus/Комисия,
T‑173/05
,
EU:T:2006:392
, т.
и цитираната съдебна практика; в този смисъл вж. също решение от 17 ноември 2009 г., Di Prospero/Комисия,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася конкретно до условията, ограничаващи записването на кандидати за участие в конкурс, те наистина могат да стеснят възможностите на институцията да назначи най-добрите кандидати по смисъла на член 27, първа алинея от Правилника, но от това все пак не следва, че всяко условие, което въвежда подобно ограничение, е в противоречие с посочения по-горе член. Всъщност правото на преценка на администрацията при организирането на конкурсите и в по-общ план интересът на службата предоставят на институцията правото да поставя условията, които счита за уместни и които, като ограничават достъпа на кандидатите до определен конкурс, а оттам, разбира се, и броя на записаните за участие кандидати, все пак не поставят в опасност постигането на целта да се осигури записването за участие на кандидатите, които имат способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти по смисъла на член 27, първа алинея от Правилника (вж. в този смисъл решение от 17 ноември 2009 г., Di Prospero/Комисия,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, т.
).
В това отношение, както поддържа Комисията, в съдебната практика вече е прието, че не е налице задължение да се допускат до участие във вътрешните конкурси за институцията всички лица, които са на служба в нея. Всъщност подобно задължение би накърнило широкото право на преценка, признато на тази институция (вж. в този смисъл решения от 9 октомври 2008 г., Chetcuti/Комисия,
C‑16/07 P
,
EU:C:2008:549
, т.
—
, и от 24 септември 2009 г., Brown/Комисия,
F‑37/05
,
EU:F:2009:121
, т.
). Следователно на служителите и длъжностните лица на институцията не може да се признае абсолютно право на участие във вътрешните за нея конкурси (вж. в този смисъл решения от 6 март 1997 г., De Kerros и Kohn-Berge/Комисия,
T‑40/96 и T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, т.
, и от 8 ноември 2006 г., Chetcuti/Комисия,
T‑357/04
,
EU:T:2006:339
, т.
).
В този смисъл се приема, че в противоречие с член 27, първа алинея от Правилника са само онези условия, ограничаващи достъпа на кандидатите до конкурса, които застрашават постигането на целта да се осигури записването за участие на кандидатите, които отговарят на най-високите стандарти (вж. в този смисъл решения от 6 март 1997 г., De Kerros и Kohn-Berge/Комисия,
T‑40/96 и T‑55/96
,
EU:T:1997:28
, т.
, и от 17 ноември 2009 г., Di Prospero/Комисия,
F‑99/08
,
EU:F:2009:153
, т.
).
Трето, следва да се припомни, че предвид признатото на институциите широко право на преценка в тази област контролът на Общия съд за спазването на условието във връзка с интереса на службата трябва да се свежда до преценка дали институцията е действала в границите на разумното и неоспоримото и дали не е упражнила явно неправилно правото си на преценка (вж. в този смисъл решение от 19 юни 2015 г., Z/Съд,
T‑88/13 P
,
EU:T:2015:393
, т.
).
На второ място, следва да се определи обхватът на член 82, параграф 7, първо и второ изречение от УРДС.
Член 82, параграф 7, първо изречение от УРДС предвижда, че на договорно наети служители от функционални групи II, III и IV може да бъде разрешено участието във вътрешни конкурси единствено след като са прослужили три години в институцията. Член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС по-конкретно пояснява, че договорно наетите служители от функционална група III могат да получат достъп само до конкурси за степени AST 1 и AST 2, а договорно наетите служители от функционална група IV могат да получат достъп само до конкурси за степени AST 1—AST 4 или за степени AD 5 и AD 6.
Що се отнася до член 82, параграф 7, първо изречение от УРДС, с днешното си решение Healy/Комисия (T‑55/17) Общият съд постановява, че институцията, която реши по изключение да организира вътрешен конкурс, до който да се допускат договорно наетите служители от функционални групи II, III и IV, е длъжна да спазва прага от три години служебен стаж, предвиден в тази разпоредба. Предвид широкото си право на преценка и при спазване на императивните разпоредби на член 27, първа алинея и член 29, параграф 1 от Правилника обаче тази институция има възможност да определи по-строги условия за някои длъжности или някои функционални групи в частност като изиска по-голям служебен стаж от минимума, предвиден в член 82, параграф 7, първо изречение от УРДС (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 13 юли 1989 г., Jaenicke Cendoya/Комисия,
108/88
,
EU:C:1989:325
, т.
).
Що се отнася до член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС, следва да се приеме, че по принцип законодателят на Съюза е предоставил право на договорно наетите служители от функционална група IV, какъвто е жалбоподателят, да участват в конкурси за степени AST 1—AST 4 или AD 5 и AD 6.
Този извод се налага предвид разликата в изразите, използвани от законодателя на Съюза в първото и във второто изречение от член 82, параграф 7 от УРДС. В първото изречение законодателят на Съюза посочва, че на съответните договорно наети служители „може да бъде разрешено“ — „podrá autorizarse“ на испански, „kann […] erteilt werden“ на немски, „may be authorised“ на английски, „possono essere autorizzati“ на италиански, „może być upoważniony“ на полски и „podem ser autorizados“ на португалски език — да участват във вътрешни конкурси, ако имат служебен стаж от най-малко три години. За сметка на това във второто изречение той изобщо не говори за разрешаване. Напротив, той дава право на договорно наетите служители от функционална група IV да участват в конкурси за степени AST 1—AST 4 или AD 5 и AD 6, без обаче да разпростира това право и по отношение на конкурсите за други степени. В това отношение, макар че в текста на френски език е използвана отрицателна формулировка — „ne peuvent prendre part qu’aux concours“, в текста на други езици същата идея е изразена положително: „solo tendrán acceso“ на испански, „haben Zugang […] nur für“ на немски, „may have access only“ на английски, „possono partecipare unicamente“ на италиански, „może mieć dostęp jedynie“ на полски и „apenas podem ter acesso“ на португалски език.
Тълкуването на член 82, параграф 7, първо изречение във връзка с член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС сочи, че всяка институция може по изключение да организира вътрешен конкурс, до който да имат достъп договорно наетите служители с най-малко три години служебен стаж. Щом обаче реши, че даден вътрешен конкурс ще е достъпен за договорно наетите служители, които отговарят на това условие на служебен стаж, тази институция е длъжна да спазва предоставеното им от законодателя на Съюза право и съответно да дава достъп на онези от тях, които принадлежат към функционална група IV, до конкурсите за степени AST 1—AST 4 или AD 5 и AD 6, които е решила да организира.
Като спазва тези граници, зададени от законодателя на Съюза, предвид широкото си право на преценка съответната институция все пак може, както поддържа Комисията и както следва от съдебната практика, припомнена в точка 28 по-горе, да ограничи достъпа на договорно наетите служители от функционална група IV до конкурсите за степени AST 1—AST 4 или AD 5 и AD 6, като определи във връзка с уменията им допълнителни критерии, каквито се изискват с оглед на длъжностите, които подлежат на заемане, или интереса на службата.
В настоящия случай е очевидно, че спорното условие изключва всички договорно наети служители от функционална група IV от участие в конкурс COM/02/AST/16 (AST 2), включително ако отговарят на останалите условия, определени в конкурсното обявление. С това Комисията допуска нарушение на член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС, който изрично дава на тези служители право на достъп до конкурсите за степен AST 2.
В писмената си защита обаче Комисията твърди, че спорното условие е съвместимо с член 27, първа алинея и член 29 от Правилника. По същество тя смята, че посоченото условие е в пряка връзка с интереса на службата, който е да се наема високо квалифициран и непосредствено пълноценен в работата си персонал. Всъщност задачите и отговорностите на служителите от функционална група III и тези на служителите от функционална група IV били също толкова различни помежду си, колкото различни са задачите и отговорностите на длъжностните лица от група AST спрямо тези на длъжностните лица от група AD, както сочели раздел А от приложение I към Правилника и член 80 от УРДС.
Този довод обаче не може да се приеме, доколкото по същество означава да се отстраняват от участие — само защото са смятани за свръхквалифицирани за длъжностите от степен AST 2 — всички договорно наети служители от функционална група IV, включително онези от тях, които по-рано като служители от функционална група III са изпълнявали сходни задачи с тези за подлежащите на заемане длъжности.
Всъщност вече е постановено, че отхвърлянето на дадена конкурсна кандидатура с единственото съображение, че кандидатът е свръхквалифициран, е пречка за постигането на императивно зададената с член 27, първа алинея от Правилника цел на всяка процедура по назначаване на длъжностно лице или служител, а именно да се осигурят на институцията услугите на лица със способности, ефикасност и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти. За сметка на това подобно отхвърляне на кандидатурата е допустимо, ако институцията представи данни, които да позволяват да се заключи, че тази свръхквалификация би попречила на съответните кандидати да изпълняват задачите, свързани с подлежащите на заемане длъжности, или че би имала отрицателни последици за качеството на работата на заинтересованите лица, ефикасността им или тяхната мотивация (вж. в този смисъл решение от 11 февруари 1999 г., Jiménez/СХВП,
T‑200/97
,
EU:T:1999:26
, т.
—
; вж. по аналогия и решение от 28 март 1996 г., Noonan/Комисия,
T‑60/92
,
EU:T:1996:44
, т.
—
).
От една страна обаче, Комисията подчертава, че задачите и равнището на отговорност на договорно наетите служители от функционална група III не са същите като на договорно наетите служители от функционална група IV и че същото важи за функционалните групи AST и AD.
От друга страна, Комисията твърди, че за договорно наетите служители функционална група III е еквивалентът на степени AST 1 и AST 2 за длъжностните лица и че функционална група IV е еквивалентът на група AD за длъжностните лица.
Въз основа на тези две съображения и предвид необходимостта да разполага с непосредствено пълноценни в работата си лица Комисията заключава, че договорно наетите служители от функционална група III могат да участват само във вътрешен конкурс COM/02/AST/16 (AST 2), а тези от функционална група IV — само във вътрешен конкурс COM/03/AD/16 (AD 6).
Така, в противоречие с принципите, припомнени в точка 44 по-горе, доводите на Комисията не са подкрепени с никакви данни, годни да докажат, че свръхквалификацията на договорно наетите служители от функционална група IV може да има отрицателни последици за качеството на работата им, за ефикасността им или за тяхната мотивация при изпълнението на задълженията им на длъжност от степен AST 2.
При тези условия Комисията е упражнила явно неправилно правото си на преценка, когато е забранила на служителите от функционална група IV да участват във вътрешен конкурс COM/02/AST/16 (AST 2).
Извън това, ако се допусне, че договорно наетите служители от функционална група IV по правило не могат да участват в конкурси за длъжности от степен AST 2, защото тази функционална група е еквивалентът на степен AD за длъжностните лица, член 82, параграф 7, второ изречение от УРДС би се оказал лишен от полезно действие, тъй като дава право на достъп именно на тези договорно наети служители до такива конкурси.
По тези съображения следва да бъде уважено възражението за незаконосъобразност на спорното условие и съответно обжалваното решение да бъде отменено.
По искането за обезщетение
Тъй като според жалбоподателя отмяната на обжалваното решение няма да е достатъчна, за да се поправят претърпените от него неимуществени вреди, той моли Общия съд да осъди Комисията да му заплати сумата от 5000 EUR. Комисията възразява, че доколкото обжалваното решение не е незаконосъобразно, посоченото искане, предявено за първи път пред Общия съд, трябва да бъде отхвърлено. При всички положения, дори да се предположи, че решението е незаконосъобразно, отмяната му щяла да е достатъчна, за да се поправят твърдените неимуществени вреди.
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика е възможно със самата отмяна на незаконосъобразен акт да се поправи по подходящ начин и по принцип в достатъчна степен всяка неимуществена вреда, която може да е настъпила вследствие на този акт (решение от 9 ноември 2004 г., Montalto/Съвет,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
, т.
; в този смисъл вж. също решение от 9 юли 1987 г., Hochbaum и Rawes/Комисия,
44/85, 77/85, 294/85 и 295/85
,
EU:C:1987:348
, т.
).
При все това отмяната на незаконосъобразния акт не може сама по себе си да е подходящо средство за поправяне на вредата, когато, от една страна, обжалваният акт съдържа недвусмислено отрицателна оценка за способностите на жалбоподателя, която може да го оскърби (в този смисъл вж. решения от 7 февруари 1990 г., Culin/Комисия,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, т.
—
, от 23 март 2000 г., Rudolph/Комисия,
T‑197/98
,
EU:T:2000:86
, т.
, и от 13 декември 2005 г., Cwik/Комисия,
T‑155/03, T‑157/03 и T‑331/03
,
EU:T:2005:447
, т.
и
), и от друга страна, жалбоподателят докаже, че е претърпял неимуществена вреда, която е отделна от незаконосъобразността, дала основание за отмяната, и не може да бъде напълно поправена с тази отмяна (решения от 6 юни 2006 г., Girardot/Комисия,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, т.
, и от 19 ноември 2009 г., Michail/Комисия,
T‑49/08 P
,
EU:T:2009:456
, т.
).
В настоящия случай жалбоподателят твърди, че претърпяната от него неимуществена вреда се дължи на това, че за Комисията е невъзможно отново да го постави в същите условия, при които е трябвало да бъде организиран конкурсът, за да се гарантират равното третиране на всички кандидати и обективността на оценяването.
Налага се констатацията, че от една страна, жалбоподателят не твърди Комисията да е дала отрицателна оценка на способностите му, която може да го оскърби, и от друга, че той не доказва да е претърпял неимуществена вреда, отделна от незаконосъобразността, дала основание за отмяната.
При тези условия въз основа на съдебната практика, припомнена в точки 53 и 54 по-горе, Общият съд намира, че всяка евентуална неимуществена вреда, която жалбоподателят може да е претърпял вследствие от незаконосъобразността на обжалваното решение, се поправя по подходящ начин и в достатъчна степен с отмяната на това решение. Ето защо искането за обезщетение трябва да бъде отхвърлено.
От всички изложени по-горе съображения следва, че жалбата трябва да се уважи в частта, в която се иска отмяна на обжалваното решение, и да се отхвърли в останалата ѝ част.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като в случая Комисията по същество е загубила делото, следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на жалбоподателя.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав),
реши:

1)
Отменя решението на конкурсната комисия за вътрешен конкурс COM/02/AST/16 (AST 2), с което се отхвърля кандидатурата на г‑н Alain Schoonjans.

2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

3)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 12 септември 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.