CELEX: 62018TJ0342
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien markkinat
Päätös, jolla todetaan SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Hintojen koordinoiminen koko ETA-alueella
Yhdenmukaistettu menettelytapa
Arkaluonteisten liiketoimintatietojen vaihtaminen
Komission alueellinen toimivalta
Tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus
Väitetiedoksianto
Sakkojen määrän laskennasta annettujen vuoden 2006 suuntaviivojen 13 kohta
Myyntiarvo
Perusteluvelvollisuus
Oikeasuhteisuus
Yhdenvertainen kohtelu
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä ja jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Rikkomisen vakavuus
Julkinen irtisanoutuminen
Lieventävät seikat
Täysi harkintavalta

)
I

Asian tausta
A

Kantaja ja kyseessä oleva ala
Kantajana oleva Nichicon Corporation on Japaniin sijoittautunut yhtiö, joka valmistaa ja myy alumiinielektrolyyttikondensaattoreita. Kantaja valmisti ja myi 6.2.2013 asti myös tantaalielektrolyyttikondensaattoreita.
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen koskee alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattoreita. Kondensaattorit ovat sähkökomponentteja, jotka varaavat sähköstaattista energiaa sähkökentässä. Elektrolyyttikondensaattoreita käytetään lähes kaikissa elektroniikkatuotteissa, kuten henkilökohtaisissa tietokoneissa, taulutietokoneissa, puhelimissa, ilmastointilaitteissa, jääkaapeissa, pyykinpesukoneissa, autoteollisuuden tuotteissa ja teollisuuslaitteissa. Asiakaskunta on siten hyvin hajanainen.
Elektrolyyttikondensaattorit ja tarkemmin sanottuna alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorit ovat tuotteita, joiden hinta on tärkeä kilpailutekijä.
B

Hallinnollinen menettely
Panasonic ja sen tytäryhtiöt hakivat 4.10.2013 Euroopan komissiolta sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EUVL 2006, C 298, s. 17
; jäljempänä vuoden 2006 yhteistyötiedonanto) 14 ja 15 kohdassa tarkoitettua merkintää ja toimittivat sille tietoja elektrolyyttikondensaattorien alalla tapahtuneesta oletetusta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Komissio pyysi 28.3.2014 [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) perusteella tietoja useilta elektrolyyttikondensaattorien alalla toimivilta yrityksiltä, muun muassa kantajalta.
Komissio laati 4.11.2015 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti muun muassa kantajalle.
Komissio kuuli väitetiedoksiannon vastaanottajia, mukaan lukien kantajaa, 12.–14.9.2016 pidetyssä kuulemisessa.
C

Riidanalainen päätös
Komissio antoi 21.3.2018 päätöksen C(2018) 1768 final [SEUT] 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.40136 – Kondensaattorit) (jäljempänä riidanalainen päätös).
1.

Kilpailusääntöjen rikkominen
Riidanalaisessa päätöksessä komissio totesi, että elektrolyyttikondensaattorien alalla oli rikottu SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta (jäljempänä ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklaa ja että kyse oli yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta, johon oli osallistunut yhdeksän yritystä tai yritysryhmää, eli Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nippon Chemi-Con (jäljempänä NCC), Rubycon, Sanyo (Sanyo ja Panasonic yhdessä) ja kantaja (jäljempänä yhdessä kartellin osallistujat) (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale ja 1 artikla).
Komissio lähinnä totesi, että kyseessä oleva rikkominen oli tapahtunut 26.6.1998–23.4.2012 koko ETA-alueella ja että se muodostui sopimuksista ja/tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joiden tarkoituksena oli koordinoida hintapolitiikkoja siltä osin kuin oli kyse alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien toimituksista (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale).
Kartelli toimi lähinnä järjestämällä monenvälisiä kokouksia, jotka pidettiin yleensä Japanissa ja joita oli ylemmän myyntihenkilöstön tasolla kerran kuukaudessa tai joka toinen kuukausi ja ylemmän johdon, mukaan lukien pääjohtajien, tasolla kuuden kuukauden välein (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 63, 68 ja 738 perustelukappale).
Monenvälisiä kokouksia järjestettiin aluksi vuosina 1998–2003 ”elektrolyyttikondensaattoripiirin”, ”elektrolyyttikondensaattorikonferenssin” tai ”ECC-kokousten” nimellä. Tämän jälkeen niitä järjestettiin vuosina 2003–2005 ”alumiini-tantaalikonferenssin”, ”alumiini- tai tantaalielektrolyyttikondensaattoriryhmän” tai ”ATC-kokousten” nimellä. Lisäksi niitä järjestettiin vuosina 2005–2012 ”markkinatutkimusryhmän”, ”markkinointiryhmän” tai ”MK-kokousten” nimellä. MK-kokousten rinnalla ja täydennyksenä järjestettiin vuosina 2006–2008 ”kustannusten kasvua” tai ”kondensaattoreihin liittyvää kasvua” käsitteleviä kokouksia (jäljempänä CUP-kokoukset) (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 69 perustelukappale).
Näiden monenvälisten kokousten lisäksi kartellin osallistujilla oli tarpeen mukaan myös kahden- tai kolmenvälistä ad hoc ‑yhteydenpitoa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 63, 75 ja 739 perustelukappale) (jäljempänä yhdessä kilpailunvastainen tietojenvaihto).
Kilpailunvastaisen tietojenvaihdon yhteydessä kartellin osallistujat lähinnä vaihtoivat tietoja hinnoista ja tulevista hinnoista, tulevista hinnanalennuksista ja niiden haarukoista, tarjonnasta ja kysynnästä, tuleva tarjonta ja kysyntä mukaan luettuina, ja tietyissä tapauksissa tekivät ja sovelsivat hintasopimuksia ja valvoivat niiden noudattamista (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 62, 715, 732 ja 741 perustelukappale).
Komissio katsoi, että kartellin osallistujien toimintaa oli pidettävä sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen muotona, jolla pyrittiin yhteiseen tavoitteeseen eli välttämään hintakilpailua, koordinoimaan tulevaa elektrolyyttikondensaattorien myyntitoimintaa ja siten vähentämään epävarmuutta markkinoilla (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 726 ja 731 perustelukappale).
Komissio totesi, että tällä toiminnalla oli yksi yhtenäinen kilpailunvastainen tavoite (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 743 perustelukappale).
2.

Kantajan vastuu
Komissio totesi, että kantaja oli vastuussa rikkomisesta, koska se oli osallistunut kartelliin suoraan 26.6.1998–31.5.2010, paitsi siltä osin kuin oli kyse MK-kokouksista (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 760, 761, 955 ja 1023 perustelukappale ja 1 artiklan f kohta).
3.

Kantajalle määrätty sakko
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan i kohdassa määrätään kantajalle 72901000 euron suuruinen sakko.
4.

Sakon määrän laskenta
Komissio noudatti sakkojen laskennassa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (
EUVL 2006, C 210, s. 2
; jäljempänä vuoden 2006 suuntaviivat) vahvistettua menetelmää (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 980 perustelukappale).
Ensinnäkin kantajalle määrättävän sakon perusmäärän määrittämiseksi komissio otti huomioon myyntiarvon sen ajanjakson viimeisenä täytenä vuotena, jona kantaja osallistui rikkomiseen, vuoden 2006 suuntaviivojen 13 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 989 perustelukappale).
Komissio laski myyntiarvon ETA-alueelle sijoittautuneilta asiakkailta laskutetun alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien myynnin perusteella (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 990 perustelukappale).
Lisäksi komissio laski merkitykselliset myyntiarvot erikseen kummallekin tuoteryhmälle eli alumiinielektrolyyttikondensaattoreille ja tantaalielektrolyyttikondensaattoreille ja kertoi nämä arvot kartellin keston mukaan määräytyvillä korotuskertoimilla (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 991 perustelukappale). Kantajan tapauksessa komissio käytti alumiinielektrolyyttikondensaattorien osalta korotuskerrointa 11,93 (joka vastasi 26.6.1998 ja 31.5.2010 välistä ajanjaksoa) ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien osalta korotuskerrointa 10,36 (joka vastasi 29.10.1999 ja 9.3.2010 välistä ajanjaksoa) (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1007 perustelukappale, taulukko 1).
Komissio määritti rikkomisen vakavuuden nojalla huomioon otettavaksi osuudeksi myyntiarvosta 16 prosenttia. Tältä osin se totesi, että horisontaaliset ”järjestelyt” hintojen koordinoimiseksi olivat jo luonteensa vuoksi vakavimpien SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisten joukossa ja että kartelli oli koko ETA-alueen laajuinen (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1001–1003 perustelukappale).
Komissio lisäsi perusmäärään lisäsumman, jonka määrä oli 16 prosenttia myyntiarvosta, vuoden 2006 suuntaviivojen 25 kohdan mukaisesti sen varmistamiseksi, että sakolla on riittävä ehkäisevä vaikutus (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1009 perustelukappale).
Näin ollen komissio vahvisti kantajalle määrättävän sakon perusmääräksi 75156000 euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1010 perustelukappale).
Toiseksi komissio alensi kantajalle määrätyn sakon perusmäärää 3 prosentilla lieventävien seikkojen perusteella, koska kantajan osallistumista MK-kokouksiin ei ollut näytetty toteen ja koska mikään ei osoittanut, että se oli ollut tietoinen näistä kokouksista (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1023 perustelukappale).
Näin ollen komissio vahvisti kantajalle määrättävän sakon kokonaismääräksi 72901000 euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1139 perustelukappale, taulukko 3).
[– –]
II

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen 30.5.2018 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään kannekirjelmällä.
Komission vastinekirjelmä jätettiin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.9.2018.
Kantajan ja vastaajan vastaukset jätettiin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 7.12.2018 ja 28.2.2019.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti toisen jaoston ehdotuksesta siirtää asian työjärjestyksensä 28 artiklan nojalla laajennetulle ratkaisukokoonpanolle.
Unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin työjärjestyksen 27 artiklan 5 kohdan mukaisesti, ja esittelevä tuomari määrättiin laajennettuun yhdeksänteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia tämän vuoksi siirrettiin.
Esittelevän tuomarin ehdotuksesta unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu yhdeksäs jaosto) päätti aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen ja kehotti työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia toimittamaan tiettyjä asiakirjoja.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 22.10.2020 pidetyssä istunnossa.
Tuomari Berken kuoltua 1.8.2021 päätösharkintaa jatkoivat työjärjestyksen 22 artiklan ja 24 artiklan 1 kohdan mukaisesti ne kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.
Kantaja lähinnä vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee kantajaa
–
toissijaisesti ja joka tapauksessa korvaa komission arvioinnin omalla arvioinnillaan siltä osin kuin on kyse kantajalle määrätyn sakon määrästä ja alentaa sen määrää
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III

Oikeudellinen arviointi
[– –]
B

Asiakysymys
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi viiteen kanneperusteeseen, jotka tukevat sen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi esittämiä ensisijaisia vaatimuksia ja sen sakon määrän alentamiseksi esittämiä toissijaisia vaatimuksia.
Ensimmäisellä, toisella ja kolmannella kanneperusteellaan kantaja riitauttaa komission päätelmän, jonka mukaan kyseessä on elektrolyyttikondensaattorien alalla tapahtunut SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan yhtenä kokonaisuutena pidettävä ja jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, joka kattoi koko ETA-alueen ja kesti lähes 14 vuotta. Ensimmäinen kanneperuste perustuu tosiseikkoihin liittyviin asiavirheisiin siltä osin kuin on kyse kilpailunvastaisen tietojenvaihdon maantieteellisestä laajuudesta. Toinen kanneperuste perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse yhtäältä määrittelemisestä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi ja jatketuksi rikkomiseksi ja toisaalta kantajan osallistumisesta tähän rikkomiseen. Kolmas kanneperuste perustuu siihen, että komissio ei ole toimivaltainen soveltamaan SEUT 101 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa.
Neljännellä kanneperusteellaan kantaja riitauttaa sille määrätyn sakon. Tämä kanneperuste perustuu sakon määrän laskennassa tehtyihin ilmeisiin arviointivirheisiin.
Viidennellä kanneperusteellaan, joka perustuu kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamiseen, kantaja riitauttaa rikkomisen toteamista koskeneen menettelyn laillisuuden.
[– –]
1.

Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
[– –]
c)

Toinen kanneperuste, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin siltä osin kuin on kyse määrittelemisestä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi ja jatketuksi rikkomiseksi ja kantajan vastuusta osallistumisesta tähän rikkomiseen
[– –]
1)

Ensimmäinen osa, joka koskee näytön puuttumista yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta, joka kattoi kaiken elektrolyyttikondensaattorien myynnin ETA-alueelle
Kantaja lähinnä väittää, että kondensaattorien heterogeenisen luonteen ja niillä eri maantieteellisillä markkinoilla olevan kysynnän erikoistuneisuuden vuoksi rikkominen ei ole voinut kattaa kaikkea elektrolyyttikondensaattorien myyntiä ETA-alueelle, eikä komissio myöskään ole näyttänyt sitä toteen.
[– –]
i)

Ensimmäinen väite, joka koskee näytön puuttumista yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta, joka kattoi kaiken elektrolyyttikondensaattorien myynnin
Kantaja väittää aluksi, että kondensaattoreita on monenlaisia, niitä erottavat lukuisat eri ominaisuudet eikä niillä ole mitään yhtenäistä markkinahintaa, joten rikkominen ei voi kattaa kaikkea elektrolyyttikondensaattorien myyntiä ETA-alueelle. Tarkemmin sanottuna kantaja väittää, että niillä riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 796 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa mainituilla seikoilla, joihin komissio vetosi päätelmänsä tueksi, ei voida oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittaa, että kyseessä on yhtenä kokonaisuutena pidettävä ja jatkettu rikkominen, joka kokonaisuutena tarkastellen kattoi kaiken elektrolyyttikondensaattorien myynnin.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Aluksi on muistutettava, että määrittäessään kartellissa kyseessä olevia tuotteita komission ei tarvitse rajata kyseisiä markkinoita taloudellisten kriteerien perusteella. Kartellin jäsenet nimittäin määrittävät itse keskustelujensa ja yhdenmukaistettujen menettelytapojensa kohteena olevat tuotteet (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2005, Tokai Carbon ym. v. komissio,
T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T‑91/03
, ei julkaistu,
EU:T:2005:220
,
kohta). Kartellissa kyseessä olevat tuotteet määritetään viittaamalla asiakirjatodisteisiin tosiasiallisesta kilpailunvastaisesta menettelystä tiettyihin tuotteisiin nähden (ks. vastaavasti tuomio 11.12.2003, Adriatica di Navigazione v. komissio,
T-61/99
,
EU:T:2003:335
,
kohta).
Lisäksi on korostettava, että komissio ei voi tältä osin tukeutua pelkkään olettamaan, jonka tueksi ei esitetä mitään näyttöä (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2019, ABB v. komissio,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
,
ja
kohta).
Riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen johdanto-osan 736 perustelukappaleesta kuitenkin ilmenee, että tutkittuaan koko kilpailunvastaisen tietojenvaihdon ja siihen liittyvän todistusaineiston komissio totesi, että kaikki kartellin osallistujien välinen yhteydenpito koski joko alumiini- tai tantaalielektrolyyttikondensaattoreita tai näitä kumpaakin elektrolyyttikondensaattorien ryhmää.
Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 796 perustelukappaleessa komissio ensinnäkin täsmensi vastauksena kantajan esittämään, nyt käsiteltävää väitettä vastaavaan väitteeseen, johon vedottiin hallinnollisen menettelyn yhteydessä, että kilpailunvastaisesta tietojenvaihdosta ilmeni, että keskustelut eivät rajoittuneet pelkästään tiettyihin alumiini- tai tantaalielektrolyyttikondensaattorien alatyyppeihin.
Kuten komissio mainitussa johdanto-osan perustelukappaleessa toteaa, se, ettei keskustelujen kohdetta ollut rajattu, ilmenee paitsi kannekirjelmässä mainituista 29.8.2002, 22.12.2006, 25.6.2008 ja 20.12.2010 pidetyistä kokouksista, joiden aikana viitattiin useisiin erilaisiin alumiini- ja/tai tantaalielektrolyyttikondensaattoreihin, myös keskusteluista, jotka koskivat nimenomaan tuotteiden myyntihinnan määrittämiseen vaikuttavia seikkoja, kuten raaka-aineiden hinnannousua ja valuuttakurssien vaihtelua (ks. esim. riidanalaisen päätöksen 1417 ja 1418 perustelukappaleen alaviitteissä mainitut kokoukset). Nämä keskustelut olivat nimittäin yleisluonteisia, ja niiden oli tarkoitus koskea kaikkia alumiini- tai tantaalielektrolyyttikondensaattorien tyyppejä.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 797 perustelukappaleessa komissio totesi, että kartellin osallistujat eivät yrityslausunnoissaan olleet mitenkään rajanneet kartellissa kyseessä olevien alumiini- tai tantaalielektrolyyttikondensaattorien määritelmää.
Kolmanneksi komissio toi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 798 perustelukappaleessa esiin, että enemmistö kartellin osallistujien edustajista vastasi alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien eikä minkään erityisen tuotevalikoiman valmistuksesta ja/tai myynnistä.
Edellä 84, 318 ja 319 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa komissio saattoi nämä toteamukset huomioon ottaen perustellusti todeta, että kartelli kattoi kaiken alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien myynnin ja että yhtenä kokonaisuutena pidettävä ja jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen kattoi siten kaikki nämä tuotteet.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa kantajan väitteillä.
Ensinnäkin kantaja väittää yhtäältä, että todellisuudessa komissio viittaa kyseisiin neljään kokoukseen ainoastaan väittääkseen riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 796 perustelukappaleessa, että kartelli koski kaikkea elektrolyyttikondensaattorien myyntiä. Toisaalta kantaja täsmentää, että yksikään kyseisen johdanto-osan perustelukappaleen alaviitteissä 1417 ja 1418 mainituista tietojenvaihdoista ei koskenut elektrolyyttikondensaattorien myyntiä kokonaisuudessaan.
Kantaja tulkitsee kuitenkin virheellisesti riidanalaista päätöstä ja erityisesti sen johdanto-osan 796 perustelukappaletta. Yhtäältä komissio nimittäin viittasi yli neljään kilpailunvastaiseen tietojenvaihtoon tukeakseen päätelmäänsä, jonka mukaan kartelli koski kaikkia alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattoreita eikä ainoastaan tiettyä kondensaattorien alatyyppiä. Toisaalta komissio ei kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa pyrkinyt osoittamaan, että kunkin tietojenvaihdon yhteydessä käydyt keskustelut koskivat kaikkea kondensaattorien myyntiä, vaan se pyrki ainoastaan tukemaan päätelmäänsä mainitsemalla esimerkkeinä alaviitteissä 1417 ja 1418 tarkoitetut tietojenvaihdot. Tämä perustelu on siten väistämättä hylättävä.
Toiseksi kantaja väittää, että se, ettei sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa lausunnoissa millään tavoin rajattu kartellissa kyseessä olleita tuotteita, ei ole riittävä näyttö siitä, että rikkominen koski kaikkea elektrolyyttikondensaattorien myyntiä.
Yhtäältä edellä 318 kohdassa muistutettiin, että oikeuskäytännön mukaan kartellin jäsenet määrittävät itse keskustelujensa ja yhdenmukaistettujen menettelytapojensa kohteena olevat tuotteet. Toisaalta edellisistä kohdista ilmenee, ettei komission päätelmä perustu pelkästään sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskeviin yrityslausuntoihin. Tämä väite on siten hylättävä.
Kolmanneksi kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen liitteen II perusteella ei voida todeta, että kartelliin osallistuneet henkilöt vastasivat yleisesti kaikista elektrolyyttikondensaattoreista, koska yhtäältä kyseisessä liitteessä mainitaan ainoastaan näiden henkilöiden tehtävänimikkeet antamatta yksityiskohtaisempia tietoja heidän vastuistaan ja koska toisaalta tietojenvaihto tapahtui Japanissa japanilaisten työntekijöiden kesken, eivätkä nämä yleensä vastanneet Eurooppaan suuntautuneesta myynnistä.
Yhtäältä on riittävää todeta, että se, ettei kyseisten henkilöiden tehtävistä ollut yksityiskohtaisempia tietoja, ei sulje pois sitä, nämä henkilöt ovat silti voineet toimia kaikkiin kyseessä oleviin tuotteisiin liittyvissä tehtävissä, mitä kantaja ei muuten kiistä. Toisaalta se, että kyseiset henkilöt eivät yleensä vastanneet Eurooppaan suuntautuneesta myynnistä, ei estä sitä, että he ovat kuitenkin satunnaisesti saattaneet vastata siitä. Joka tapauksessa on muistutettava, että kyseisessä luettelossa mainitut henkilöt olivat kartellin osallistujien edustajia, joten he ovat väistämättä hoitaneet tehtäviä, joilla on yhteys kyseisiin tuotteisiin. Tämä perustelu on siten hylättävä.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella tämä väite on hylättävä.
[– –]
e)

Neljäs kanneperuste, joka perustuu sakon määrittämisessä tehtyihin ilmeisiin arviointivirheisiin
Neljännessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että määrätessään kantajalle 72901000 euron sakon komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta, ne bis in idem ‑periaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja laiminlöi perusteluvelvoitteensa.
[– –]
1)

Ensimmäinen osa, joka koskee sakon määrän virheellistä laskentaa
Ensimmäinen osa voidaan jakaa kolmeen väitteeseen. Ensimmäinen väite koskee ETA-alueella laskutetun myynnin kokonaisarvon virheellistä käyttämistä sakon määrän laskennassa. Toinen väite koskee rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettavan korotuskertoimen määrittämistä. Kolmas väite koskee huomioon otettavan lisäsumman määrittämistä.
i)

Ensimmäinen väite, joka koskee ETA-alueella laskutetun myynnin kokonaisarvon virheellistä käyttämistä
Kantaja väittää lähinnä, että komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta, kun se käytti sakon laskentaperusteena sen ajanjakson viimeisenä täytenä vuotena, jona kantaja osallistui kartelliin, laskutetun alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien myynnin kokonaisarvoa.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
[– –]
Kuudenneksi on hylättävä väite, jonka mukaan komissio sovelsi virheellisesti vuoden 2006 suuntaviivoja, kun se käytti sakon perusmäärän laskentaperusteena ETA-alueella laskutetun myynnin kokonaisarvoa eikä ETA-alueelle toimitetun myynnin kokonaisarvoa.
Yhtäältä on todettava komission tapaan, että vuoden 2006 suuntaviivojen 13 kohdassa ei viitata ”toimitettuun myyntiin” eikä ”laskutettuun myyntiin”. Siinä käytetään yksinomaan ilmaisua ”ovat myyneet” ETA-alueella. Tästä seuraa, että suuntaviivoissa ei edellytetä ETA:n alueella toimitetun myynnin huomioon ottamista, eikä niissä myöskään estetä komissiota ottamasta huomioon ETA:n alueella laskutettua myyntiä kunkin yrityksen myynnin arvon laskemiseksi ETA:ssa (tuomio 17.5.2013, Parker ITR ja Parker-Hannifin v. komissio,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
,
kohta).
Toisaalta oikeuskäytännöstä toki ilmenee, että jotta ETA:ssa laskutettu myynti voidaan ottaa huomioon, kyseisen perusteen on kuitenkin kuvattava markkinoiden todellisuutta eli sillä on voitava kaikkein parhaiten kartoittaa kartellin seuraukset kilpailulle ETA:ssa (tuomio 17.5.2013, Parker ITR ja Parker-Hannifin v. komissio,
T-146/09
,
EU:T:2013:258
,
kohta). Kantaja ei kuitenkaan selitä, miten sillä, että komissio otti sakon määrän laskennassa huomioon ETA-alueella sijaitsevilta asiakkailta laskutetun mutta myöhemmin kyseisen maantieteellisen alueen ulkopuolelle toimitetun myynnin, ei voitu osoittaa rikkomisen vaikutusta kilpailuun ETA-alueella.
Edellä esitetystä seuraa, ettei kantaja ole esittänyt seikkoja, jotka osoittaisivat, että liikevaihto, joka toteutui sen ajanjakson viimeisenä täytenä vuotena, jona kantaja osallistui rikkomiseen, ja siltä osin kuin on kyse kaikesta alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien myynnistä ETA-alueella, ei sillä hetkellä, kun komissio teki riidanalaisen päätöksen, osoittanut sen todellista kokoa, taloudellista valtaa markkinoilla ja kyseisen rikkomisen laajuutta.
Tästä seuraa, että ensimmäinen väite on hylättävä.
[– –]
iii)

Kolmas väite, joka koskee huomioon otettavan lisäsumman määrittämistä
Kantaja väittää lähinnä, että kun otetaan huomioon se, että kartellin osallistujille oli jo määrätty kolmansissa maissa huomattavia sakkoja, joissa oli huomioitu rikkomisen maailmanlaajuisuus ja ehkäisevä vaikutus, komissio loukkasi ne bis in idem ‑periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, kun se lisäsi sakon perusmäärään lisäsumman, jonka tarkoituksena oli estää kartellin osallistujia tulevaisuudessa osallistumasta mahdollisiin lainvastaisiin kartelleihin.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Aluksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1009 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio totesi, että kun otettiin huomioon käsiteltävän asian olosuhteet ja riidanalaisen päätöksen 8.3.3.1 osassa tarkastellut perusteet, lisäsummaan sovellettavan prosenttiosuuden oli oltava 16 prosenttia ennalta ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi.
On muistutettava, että ne bis in idem ‑periaate, joka vahvistetaan myös ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on unionin oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuimet varmistavat (ks. tuomio 29.6.2006, SGL Carbon v. komissio,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ne bis in idem ‑periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oikeudellisen intressin suojaamiseksi on kiellettyä. Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä, jotka ovat samat teot, sama rikkomiseen syyllistynyt ja sama suojattava oikeudellinen intressi (ks. tuomio 27.9.2006, Roquette Frères v. komissio,
T-322/01
,
EU:T:2006:267
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin siltä osin kuin kantaja väittää, että komissio loukkasi ne bis in idem ‑periaatetta, kun se määräsi kantajalle sakkoja osallistumisesta kartelliin, josta kolmannen maan viranomaiset olivat jo määränneet seuraamuksia, on todettava, että ne bis in idem ‑periaatetta ei voida soveltaa käsiteltävän asian kaltaisessa tapauksessa, jossa yhtäältä komission ja toisaalta kolmansien maiden viranomaisten alulle panemilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei ilmiselvästi pyritä samaan tavoitteeseen (ks. analogisesti tuomio 27.9.2006, Roquette Frères v. komissio,
T-322/01
,
EU:T:2006:267
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun nimittäin ensimmäisessä tapauksessa on kyse vääristämättömän kilpailun pysyttämisestä ETA-alueella, toisessa tapauksessa päämääränä oleva suoja koskee kolmannen maan markkinoita. Suojatun oikeudellisen intressin samanlaisuutta koskeva edellytys, joka on tarpeen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi, ei siis täyty.
Kantaja ei sitä paitsi vetoa sellaisen kansainvälisen oikeuden oikeusperiaatteen, säännön tai yleissopimuksen olemassaoloon, jossa eri valtioiden viranomaisia tai tuomioistuimia kiellettäisiin nostamasta syytettä henkilöä vastaan tai tuomitsemasta tätä samojen tekojen vuoksi, jotka aiheuttavat vaikutuksia niiden alueella tai niiden tuomiovaltaan kuuluvalla alueella. Kun tällaisen unionia ja kolmatta valtiota sitovan säännön tai yleissopimuksen, jossa vahvistetaan tällainen kielto, olemassaolosta ei ole esitetty näyttöä, se ei voi velvoittaa komissiota (ks. vastaavasti tuomio 29.6.2006, SGL Carbon v. komissio,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
kohta).
Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan komissio loukkasi ne bis in idem ‑periaatetta, on hylättävä.
Toiseksi siltä osin kuin kantaja väittää, että komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta, kun se ei ottanut sovellettavan lisäprosentin määrittämisessä huomioon sitä, että sakot, jotka kantajalle oli määrätty muissa valtioissa, sisälsivät jo ehkäisevän vaikutuksen, on muistutettava, että vuoden 2006 suuntaviivojen 25 kohdassa täsmennetään, että ”riippumatta rikkomiseen osallistuneen yrityksen osallistumisen kestosta, komissio sisällyttää lisäksi perusmäärään määrän, joka on 15–25 prosenttia edellä A jaksossa määritellystä myyntiarvosta, estääkseen yrityksiä osallistumasta hintojen vahvistamisesta, markkinaosuuksista ja tuotantorajoituksista tehtäviin horisontaalisiin sopimuksiin”.
Lisäksi on huomautettava, että kolmannen valtion viranomaisten määräämiä sakkoja koskevat seikat voidaan ottaa huomioon ainoastaan sen harkintavallan yhteydessä, joka komissiolla on sakkojen määräämisessä unionin kilpailuoikeuden rikkomisista. Vaikka näin ollen on mahdollista, että komissio ottaa huomioon kolmansien valtioiden viranomaisten aikaisemmin määräämät sakot, sillä ei kuitenkaan ole siihen velvollisuutta. Estävyydellä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään nimittäin varmistamaan se, että yritykset noudattavat EUT-sopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa sisämarkkinoilla. Näin ollen komissiolla ei ole velvollisuutta, kun se arvioi mainittujen sääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon ehkäisevää vaikutusta, ottaa huomioon yritykselle kolmansien valtioiden kilpailusääntöjen rikkomisesta mahdollisesti määrättyjä seuraamuksia (ks. tuomio 29.6.2006, SGL Carbon v. komissio,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva kantajan väite on hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
2)

Toinen osa, joka koskee sitä, ettei kantajaa koskevia lieventäviä seikkoja otettu huomioon
[– –]
i)

Ensimmäinen väite, joka koskee sitä, ettei sakon määrässä otettu riittävästi huomioon sitä, ettei kantaja osallistunut MK-kokouksiin
Kantaja väittää lähinnä, että alennus, joka sille myönnettiin sillä perusteella, ettei se ollut osallistunut MK-kokouksiin, ei ole suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukainen.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Aluksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1023 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio myönsi lieventävien seikkojen perusteella alennuksen, jonka määrä oli 3 prosenttia kantajalle määrätyn sakon perusmäärästä, koska kantajan osallistumista MK-kokouksiin ei ollut näytetty toteen eikä mikään osoittanut, että se oli ollut tietoinen näistä kokouksista.
Ensinnäkin kantaja väittää, että alennus, joka sille myönnettiin sillä perusteella, ettei se ollut osallistunut MK-kokouksiin, ei ollut riittävä, kun otettiin huomioon kyseisten kokousten merkitys rikkomisen luonnehdinnassa.
Oikeuskäytännön mukaan sakon perusmäärän alentaminen lieventävien seikkojen perusteella liittyy välttämättä käsiteltävän asian olosuhteisiin, jotka voivat johtaa siihen, ettei komissio alenna sakon perusmäärää laittomaan sopimukseen osallistuneen yrityksen hyväksi. Lieventävän seikan hyväksi lukeminen sellaisissa tilanteissa, joissa yritys on osapuolena selvästi laittomassa sopimuksessa, jonka se tiesi muodostavan rikkomisen tai ei voinut olla tietämättä sitä, ei nimittäin saa johtaa siihen, että asetetulta sakolta viedään ennalta ehkäisevä vaikutus ja että SEUT 101 artiklan 1 kohdan tehokkaalle vaikutukselle aiheutetaan haittaa (ks. tuomio 2.2.2012, Denki Kagaku Kogyo ja Denka Chemicals v. komissio,
T-83/08
, ei julkaistu,
EU:T:2012:48
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka vuoden 2006 suuntaviivojen 29 kohtaan sisältyvässä luettelossa luetellut seikat ovat varmasti niiden joukossa, jotka komissio voi tietyssä tapauksessa ottaa huomioon, se ei ole velvollinen antamaan tämän vuoksi lisäalennusta automaattisesti, jos yritys esittää viitteitä, jotka osoittavat jonkin tällaisen seikan olemassaolon, sillä sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien seikkojen nojalla asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti ja ottaen huomioon kaikki merkitykselliset seikat (ks. vastaavasti tuomio 2.2.2012, Denki Kagaku Kogyo ja Denka Chemicals v. komissio,
T-83/08
, ei julkaistu,
EU:T:2012:48
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettu, että ensinnäkin kantaja oli osallistunut kartelliin lähes koko rikkomisajanjakson ajan eli lähes 12 vuotta niistä 14 vuodesta, jotka kartelli kesti. Toiseksi, vaikka kantaja ei ollut osallistunut MK-kokouksiin, se oli ollut mukana 52 monenvälisessä kokouksessa, kuten muun muassa ECC-, ATC- ja CUP-kokouksissa, ja osallistunut kuuteen kahden- tai kolmenväliseen yhteydenpitoon. Kolmanneksi kantaja ei ollut kiistänyt, että CUP-kokoukset täydensivät MK-kokouksia ja että kartellin osallistujat pitivät niitä ”epävirallisina kokouksina”, joita pidettiin rinnakkain jälkimmäisten kanssa, koska ne järjestettiin yleensä viikon kuluttua jälkimmäisistä ja koska niihin osallistui suurin osa jälkimmäisten osallistujista. Neljänneksi kaikki kilpailunvastaiset tietojenvaihdot kuuluivat samaan kokonaissuunnitelmaan, jolla oli yksi yhtenäinen taloudellinen tavoite. Riidanalaisesta päätöksestä ei sitä paitsi ilmene, että MK-kokoukset olivat erityisen tärkeitä muihin kokouksiin nähden.
Lisäksi edellä 505 ja 506 kohdassa muistutettiin muissa asioissa myönnetyistä alennuksista, että komission aikaisempi päätöskäytäntö ei voi olla sakkojen määrittämisen oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla.
Näiden seikkojen valossa on todettava, että vaikka kantaja ei osallistunut MK-kokouksiin, se ei silti voi perustellusti väittää, että sen osallistuminen kartelliin oli vain rajallista ja siitä oli niin vähän vahinkoa kilpailulle, että se olisi oikeuttanut merkittävämpään sakonalennukseen. Tästä seuraa, että komissio ei loukannut suhteellisuusperiaatetta. Kantajan väite on siten hylättävä.
Toiseksi kantaja moittii komissiota siitä, että tämä myönsi sille saman alennuksen kuin niille kartellin osallistujille, jotka eivät olleet osallistuneet CUP-kokouksiin, vaikka nämä eivät olleet kantajan tilanteeseen verrattavassa tilanteessa, kun otetaan huomioon, että MK-kokouksilla oli CUP-kokouksiin nähden suurempi merkitys rikkomisen luonnehdinnassa.
Tästä on muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa, ja että kyseinen periaate edellyttää, ettei toisiinsa rinnastettavia tilanteita kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. tuomio 27.2.2014, InnoLux v. komissio,
T-91/11
,
EU:T:2014:92
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän periaatteen mukaan sakon suuruutta määritettäessä yrityksiä, jotka ovat olleet osallisina SEUT 101 artiklan 1 kohdan vastaisessa sopimuksessa tai yhdenmukaistetussa menettelytavassa, ei saada kohdella syrjivästi soveltamalla niihin eri laskentamenetelmiä (ks. tuomio 27.2.2014, InnoLux v. komissio,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin edellä 529 kohdassa todettiin, että MK-kokoukset eivät olleet erityisen tärkeitä muihin kokouksiin nähden. Toiseksi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 1022 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio katsoi, että Sanyo, NEC Tokin ja Matsuo olivat vastuussa koko yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta CUP-kokouksia lukuun ottamatta, koska niiden osallistumista näihin kokouksiin ei ollut näytetty toteen ja koska mikään ei osoittanut, että ne olivat olleet tietoisia näistä kokouksista.
Tämän perusteella komissio katsoi, että kyseiset yritykset olivat kantajan tapaan vastuussa koko yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta lukuun ottamatta yhtä kokoussarjaa, johon osallistumista ei ollut näytetty toteen.
Näin ollen on todettava, että koska komissio myönsi kaikille näille yrityksille saman alennuksen, se noudatti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tapauksia ei kohdella samalla tavalla, ellei eroa voida objektiivisesti perustella.
Tästä seuraa, että komissio ei loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Kantajan väite on siten hylättävä.
Edellä esitetystä seuraa, että tämä väite on hylättävä.
[– –]
2.

Sakon määrän alentamista koskevat vaatimukset
Vaatimustensa toisessa osassa kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin joka tapauksessa käyttää täyttä harkintavaltaansa korvatakseen komission sakon määrästä tekemän arvioinnin omalla arvioinnillaan ja tämän seurauksena alentaa kantajalle määrätyn sakon määrää.
Aluksi on todettava, että tukeakseen vaatimustensa tätä osaa kantaja vetoaa neljännen kanneperusteen, joka perustuu sakon määrän määrittämisessä tehtyihin ilmeisiin arviointivirheisiin, tueksi esittämiinsä perusteluihin.
On muistutettava, että unionin tuomioistuimet voivat niille asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa SEUT 261 artiklan mukaisesti annetun täyden harkintavallan nojalla paitsi pelkästään valvoa seuraamuksen laillisuutta myös korvata komission, joka on toteuttanut toimen, jossa kyseisen seuraamuksen määrä on alun perin vahvistettu, arvioinnin omalla arvioinnillaan seuraamuksen määrän määrittämiseksi. Unionin tuomioistuimet voivat näin ollen muuttaa riidanalaista toimea jopa silloin, kun sitä ei kumota, määrätyn sakon kumoamiseksi, alentamiseksi tai korottamiseksi, ja tätä toimivaltaa on käytettävä ottaen huomioon kaikki tosiseikat (ks. tuomio 25.7.2018, Orange Polska v. komissio,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Täyttääkseen perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitetut täyteen harkintavaltaan perustuvan valvonnan vaatimukset sakon osalta unionin tuomioistuinten on SEUT 261 ja SEUT 263 artiklan mukaista toimivaltaa käyttäessään tutkittava kaikki oikeudellisia seikkoja tai tosiseikkoja koskevat väitteet, joilla pyritään osoittamaan, että sakon määrä ei ole oikeassa suhteessa rikkomisen vakavuuteen ja kestoon (ks. tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch v. komissio,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin muistutettava, että täyden harkintavallan käyttö ei vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa ja että menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. Lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia perusteita, jotka unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta, kantajan on siis esitettävä riidanalaista päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi (ks. tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes ja Especialidades ym. v. komissio,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käyttäessään täyttä harkintavaltaansa unionin yleinen tuomioistuin ei sitä paitsi ole sidottu vuoden 2006 suuntaviivoihin, jotka eivät rajoita sakon määräämistä unionin tuomioistuimissa. Vaikka nimittäin komissiolla onkin velvollisuus kunnioittaa luottamuksensuojan periaatetta, kun se soveltaa vuoden 2006 suuntaviivojen kaltaisia sääntöjä, joihin se on sitoutunut, tämä periaate ei sido samalla tavalla unionin tuomioistuimia, koska niiden tarkoituksena ei ole soveltaa erityistä laskentamenetelmää niiden käyttäessä täyttä harkintavaltaansa, vaan ne tutkivat tapauskohtaisesti niiden käsiteltäväksi saatettuja tilanteita ottamalla huomioon kaikki niihin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat (ks. tuomio 14.5.2014, Donau Chemie v. komissio,
T-406/09
,
EU:T:2014:254
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä kuitenkin myös ilmenee, että täyden harkintavallan käyttäminen ei saa sakon määrää määritettäessä johtaa syrjintään niiden yritysten välillä, jotka ovat osallistuneet unionin oikeuden kilpailusääntöjen vastaiseen sopimukseen. Jos unionin yleinen tuomioistuin aikoo yhden kyseessä olevan yrityksen osalta nimenomaisesti poiketa komission käyttämästä laskentatavasta, jota se ei ole kyseenalaistanut, sen on selitettävä tämä tuomiossa (ks. tuomio 14.5.2014, Donau Chemie v. komissio,
T-406/09
,
EU:T:2014:254
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleinen tuomioistuin voi siten alentaa sakon määrää siitä, mikä se on vuoden 2006 suuntaviivojen soveltamisen perusteella, jos sen ratkaistavana olevan asian olosuhteet oikeuttavat tämän. Kantajan on kuitenkin vielä vedottava merkityksellisiin syihin, jotka voivat oikeuttaa tällaisen alentamisen, ja sen on tuettava niitä näytöllä (ks. tuomio 14.5.2014, Donau Chemie v. komissio,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden seikkojen valossa on tutkittava, voivatko seikat, joihin kantaja vetoaa, silloinkin, kun komissio ei ole tehnyt oikeudellista virhettä tai arviointivirhettä, oikeuttaa alentamaan riidanalaisessa päätöksessä kantajalle määrätyn sakon määrää.
Ensinnäkin siltä osin kuin on kyse myyntiarvon laskennasta, neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan ensimmäisen väitteen arvioinnin yhteydessä todettiin, että se, että sakon laskentaperusteeksi otetaan kyseisten tuotteiden myynnin kokonaisarvo sen ajanjakson viimeisenä täytenä vuotena, jona yritys osallistui kartelliin, oli omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta kyseisillä markkinoilla ja sen taloudellista merkitystä kartellin osallistujien toiminnalle.
Lisäksi on korostettava, että kantajan tältä osin esittämät perustelut eivät ole riittävän täsmällisiä, jotta unionin yleinen tuomioistuin voisi ymmärtää, miten kantaja määrittää sakon laskentapohjan ja ne vaihtoehtoiset laskentatavat, joihin se perustuu. Kantaja nimittäin arvioi riippumattoman asiantuntijan selvityksestä ilmenevien tietojen perusteella, että sakon määrää olisi alennettava 25–40 miljoonan euron tasolle. Ehdotetusta laskentapohjasta ja laskentatavoista ei myöskään saada mitään viitteitä siitä, pystytäänkö niiden avulla osoittamaan rikkomisen laajuutta kyseisillä markkinoilla ja sen taloudellista merkitystä kantajan toiminnalle ja varmistamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen kartellin osallistujien kesken.
Lisäksi toisen kanneperusteen ensimmäisen osan ensimmäisen väitteen arvioinnin yhteydessä todettiin, että kantaja oli osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään ja jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, joka ei rajoittunut mihinkään tiettyihin asiakkaisiin eikä tiettyihin alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattorien tyyppeihin, vaan joka kattoi laajan valikoiman alumiini- ja tantaalielektrolyyttikondensaattoreita.
Edellä 482 kohdasta ilmenee, että kantajan mainitsemat sisäiset erityispiirteet, jotka liittyivät sen myynnin rakenteeseen, kuuluivat kantajan liiketoimintastrategiaan, eivätkä ne sinänsä olleet sellaisia erityispiirteitä, jotka olisivat oikeuttaneet soveltamaan myyntiarvon määrittämisessä eri laskentamenetelmää.
Toiseksi komission huomioon ottamasta vakavuuskertoimen alennuksesta, johon kantaja vetosi neljännen kanneperusteensa ensimmäisen osan toisen väitteen yhteydessä, on heti alkuun todettava ensinnäkin, ettei kantaja täsmennä, mitkä erityispiirteet sen mielestä oikeuttaisivat alentamaan komission soveltamaa prosenttimäärää ja mihin prosenttimäärään tämä kerroin olisi vahvistettava. Toiseksi edellä 502 kohdasta ilmenee, että kyseinen rikkominen on jo luonteensa vuoksi yksi vakavimmista kilpailunrajoituksista. Kolmanneksi edellä 367 kohdassa todettiin, että kantaja oli osallistunut kartelliin lähes koko rikkomisajanjakson ajan eli lähes 12 vuoden ajan niistä 14 vuodesta, jotka kartelli kesti. Neljänneksi toisen kanneperusteen ensimmäisen osan toisen väitteen arvioinnista ilmenee, että rikkominen ulottui koko ETA-alueelle. Viidenneksi, vaikka kantaja viitatessaan komission muissa päätöksissään soveltamiin kertoimiin pyrki osoittamaan, että käsiteltävässä asiassa voi olla kyse syrjinnästä, tältä osin on muistutettava, että komission päätöskäytäntö ei sido unionin yleistä tuomioistuinta (ks. analogisesti tuomio 26.10.2017, Marine Harvest v. komissio,
T-704/14
,
EU:T:2017:753
,
kohta).
Kolmanneksi komission huomioon ottamasta lisäsumman alennuksesta, jota neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan kolmas väite koskee, on todettava ensinnäkin, että edellä 519 kohdassa todettiin, että unionin kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella määrätyn sakon ehkäisevää vaikutusta ei voida määrittää sen mukaan, minkälaisia sakkoja yritykselle on mahdollisesti määrätty kolmansien maiden kilpailusääntöjen rikkomisesta. Toiseksi komission käsiteltävässä asiassa määräämä lisäsumma oli 16 prosenttia myyntiarvosta eli vain prosentin suurempi kuin alin mahdollinen prosenttiosuus, jonka komissio voi vuoden 2006 suuntaviivojen 25 kohdan mukaan määrätä.
Neljänneksi kantajan lieventävien seikkojen perusteella vaatimasta suuremmasta sakonalennuksesta on todettava, että edellä 531 kohdasta ilmenee, että vaikka kantaja ei osallistunut MK-kokouksiin, se ei silti voinut perustellusti väittää, että sen osallistuminen kartelliin oli vain rajallista ja siitä oli niin vähän vahinkoa kilpailulle, että se olisi oikeuttanut tällaiseen sakonalennukseen. Edellä 536 kohdassa myös todetaan, että komissio oli myöntänyt vastaavan alennuksen kaikille yrityksille, joiden oli katsottu olevan vastuussa koko rikkomisesta, lukuun ottamatta tiettyä kokoussarjaa, joihin yritysten ei ollut osoitettu osallistuneen.
Viidenneksi edellä 546 kohdassa todettiin, että kantaja ei voinut olla tietämätön käyttäytymisensä lainvastaisuudesta eikä se siten voinut väittää, että sen voitiin katsoa olevan vastuussa enintään tuottamuksellisesta rikkomisesta.
Kuudenneksi edellä 564 kohdassa todettiin, että kantaja ei voinut perustellusti vedota lieventävänä seikkana omaan kilpailukäyttäytymiseensä markkinoilla. Mikään seikka asiakirja-aineistossa ei etenkään osoita, että kantaja toimi eri tavalla kuin muut kartellin osallistujat ja että se häiritsi kartellin toimintaa.
Edellä esitetystä ilmenee, että mikään niistä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, joihin kantaja vetoaa sakon alentamista koskevan vaatimuksensa tueksi, ei etenkään suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kannalta oikeuta soveltamaan muuta laskentamenetelmää kuin sitä, jota komissio sovelsi, jotta tulokseksi saataisiin tällainen alennus. Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen ei ole tarpeen käyttää täyttä harkintavaltaansa käsiteltävässä asiassa.
Tästä seuraa, että kantajan sakon määrän alentamiseksi esittämät vaatimukset ja siten kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.
[– –]

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu yhdeksäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Nichicon Corporation vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Berke
Perišin
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä syyskuuta 2021.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.
(
)	Tästä tuomiosta esitetään vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.