CELEX: 62020CJ0272
Pritožba
Javni uslužbenci
Uslužbenci Evropske centralne banke (ECB)
Osebni prejemki
Natečaj
Enako obravnavanje notranjih in zunanjih kandidatov
Razvrstitev v plačilni razred

Sebastian Veit s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 2. aprila 2020, Veit/ECB (
T‑474/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:140
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegov predlog na podlagi člena 270 PDEU in člena 50a Statuta Sodišča Evropske unije za razglasitev ničnosti na eni strani sklepa Evropske centralne banke (ECB) z dne 3. januarja 2018 (v nadaljevanju: sporni sklep), v delu, v katerem je bil z njim uvrščen zgolj v plačilni razred 17 plačnega razpona F/G, in na drugi strani sklepa ECB z dne 25. maja 2018, s katerim je bila zavrnjena njegova pritožba (v nadaljevanju: sklep z dne 25. maja 2018).
Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje spora, kot izhaja iz točk od 1 do 11 izpodbijane sodbe, je navedeno tako.
ECB je S. Veita po opravljenem natečaju 1. oktobra 2015 zaposlila za obdobje od 1. oktobra 2015 do 30. septembra 2018 na delovnem mestu analitika na področju nadzora v generalnem direktoratu (GD) mikrobonitetni nadzor IV. Pogodba pritožnika je bila pogodba za določen čas, ki jo je bilo ob izteku mogoče preoblikovati v pogodbo za nedoločen čas.
Pritožnik je bil ob zaposlitvi v skladu z objavo prostega delovnega mesta razvrščen v plačni razpon E/F v skladu s plačno strukturo ECB. ECB mu je znotraj tega plačnega razpona dodelila plačilni razred 70 na podlagi njegovih predhodnih poklicnih izkušenj, katerih je imel približno enajst let in pol, in jih je pridobil pri Deutsche Bundesbank (zvezna banka Nemčije), ki je bila – v skladu z ustaljeno upravno prakso, kot je kodificirana v dokumentu z naslovom
Salary Proposal Guidelines
(smernice o predlogih plač), ki ga je 30. aprila 2012 sprejel GD ECB za človeške vire (v nadaljevanju: ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev) – preračunana na podlagi šest plačilnih razredov za vsako leto ustreznih predhodnih poklicnih izkušenj, pridobljenih na ravni, ki je enakovredna ali višja od ravni prostega delovnega mesta, in sicer 6 × 11,5 = 69 plačilnih razredov, ki so bili dodani prvemu plačilnemu razredu plačnega razpona E/F, kar je zneslo plačilni razred 70.
V okviru postopka letnega pregleda plač in premij za obdobje od 1. septembra 2015 do 31. avgusta 2016 so bili pritožniku dodeljeni štiri dodatni plačilni razredi in je tako dosegel plačilni razred 74 v plačnem razponu E/F.
ECB je 27. februarja 2017 – po natečaju – pritožniku začasno odobrila napredovanje v višji plačni razpon za obdobje od 1. marca 2017 do 30. septembra 2018, v vlogi nadzornika v oddelku za nadzor pomembnih bank IX v generalnem direktoratu (GD) mikrobonitetni nadzor II, z uvrstitvijo v plačilni razred 17 v plačnem razponu F/G. Pogodba pritožnika je bila zato pogodba za določen čas, ki je ni bilo mogoče preoblikovati v pogodbo za nedoločen čas.
ECB je 2. junija 2017 objavila dve objavi prostega delovnega mesta, od katerih je bila ena naslovljena na notranje kandidate, druga pa na zunanje kandidate, katerih vsebina je bila primerljiva, za delovni mesti bančnih nadzornikov v okviru GD mikrobonitetni nadzor I, v plačnem razponu F/G. V okviru natečaja, organiziranega v ta namen (v nadaljevanju: zadevni natečaj), so notranji in zunanji kandidati sodelovali v istem izbirnem postopku.
Ker je ECB prijavo pritožnika sprejela, je 3. januarja 2018 izdala sporni sklep, s katerim je pritožnika z začetkom od 1. januarja 2018 premestila na delovno mesto nadzornika v oddelku za nadzor pomembnih bank I v GD mikrobonitetni nadzor I, s čimer je pritožnik napredoval v plačni razpon F/G in bil razvrščen v njegov plačilni razred 17.
Razvrstitev pritožnika v plačilni razred 17 plačnega razpona F/G v spornem sklepu je temeljila na členu 5(1) upravne okrožnice 2/2011 z dne 19. julija 2011 o napredovanju (v nadaljevanju: okrožnica 2/2011), v skladu s katero se osnovna plača notranjega kandidata, ki napreduje v višji plačni razpon, ob začetku veljavnosti napredovanja poviša v prvi plačilni razred plačnega razpona, v katerega je uvrščeno novo delovno mesto oziroma se poveča za 3 %, pri čemer je najvišji znesek določen. V obravnavanem primeru se je osnovna plača pritožnika, ki ustreza njegovemu delovnemu mestu analitika na področju nadzora, uvrščenega v plačilni razred 74 plačnega razpona E/F, povečala za 3 %, pri čemer ta raven ustreza plačilnemu razredu 17 plačnega razpona F/G.
Pritožnik je z elektronskim dopisom z dne 8. februarja 2018 zahteval predhodno preučitev spornega sklepa. V bistvu je zahteval uvrstitev v plačilni razred 83 plačnega razpona F/G.
Namestnik generalnega direktorja GD ECB za človeške vire je to prošnjo zavrnil s sklepom z dne 27. februarja 2018.
Pritožnik je 6. aprila 2018 z elektronskim dopisom vložil pritožbo. Ta je bila zavrnjena s sklepom predsednika ECB, ki ga je pritožnik prejel 6. junija 2018, in sicer sklep z dne 25. maja 2018.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnik je 6. avgusta 2018 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa in sklepa z dne 25. maja 2018.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo to tožbo zavrnilo. Splošno sodišče je zlasti ugotovilo, da so notranji in zunanji kandidati, ki so uspešno opravili zadevni natečaj, v primerljivih položajih, za namene njihove razvrstitve v plačilni razred. Poleg tega je poudarilo, da uporaba različnih pravil za te namene – ker je bil člen 5(1) okrožnice 2/2011 uporabljen za notranje kandidate, kot je pritožnik, in ker je bila ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev uporabljena za zunanje kandidate – lahko privede do različnih rezultatov, čeprav so ustrezne predhodne poklicne izkušnje notranjih in zunanjih kandidatov enake. Vendar je Splošno sodišče razsodilo, da je to različno obravnavanje upravičeno in sorazmerno.
Predlogi strank
Pritožnik s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
razveljavi izpodbijano sodbo in razglasi ničnost spornega sklepa, kot je bil natančneje opredeljen v sklepu z dne 25. maja 2018, in
–
ECB naloži plačilo stroškov.
ECB Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožniku naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Dopustnost
Trditve strank
ECB uvodoma trdi, da je pritožba v celoti nedopustna, ker pritožnik nima pravnega interesa, saj razveljavitev izpodbijane sodbe ne bi povzročila njegove prerazvrstitve v plačilni razred 83 njegovega plačnega razpona F/G.
ECB v zvezi s tem trdi, da trditev pritožnika, da bi ga morala ECB razvrstiti v plačilni razred 83, ne pa v plačilni razred 17 plačnega razpona F/G, temelji na napačni domnevi. Pritožnik naj bi trdil, da dejavnost, ki jo je predhodno opravljal pri Deutsche Bundesbank in ki spada v srednjo kategorijo (
gehobener Dienst
) uslužbencev te banke, ki naj bi ustrezala ravni analitika in naj bi se upoštevala pri njegovi razvrstitvi v plačni razpon E/F ob zaposlitvi pri ECB na delovnem mestu analitika na področju nadzora (
Supervision Analyst
) leta 2015, kot poklicne izkušnje, pridobljene v okviru njegove dejavnosti analitika na področju nadzora (
Supervision Analyst
) v plačnem razponu E/F pri ECB, v celoti ustrezajo ravni dejavnosti, ki jo je opravljal kot bančni nadzornik (
Banking Supervisor
) v plačnem razponu F/G po opravljenem zadevnem natečaju. Pritožnik naj bi tako menil, da je bilo treba te poklicne izkušnje, čeprav so bile pridobljene izključno v nižjem plačnem razponu, zaradi njegovega napredovanja ponovno upoštevati pri izračunu njegove plače.
Po mnenju ECB ta domneva ni pravilna. Iz spisa naj bi bilo namreč razvidno, ne da bi bila v zvezi s tem potrebna vsebinska ugotovitev ali presoja dejstev, da poklicne izkušnje, pridobljene pred nastopom službe in ki so upoštevne za razvrstitev v plačni razpon E/F, načeloma niso enakovredne ustreznim poklicnim izkušnjam za razvrstitev v plačni razpon F/G. Že zaradi tega naj poklicnih izkušenj, pridobljenih na delovnem mestu analitika na področju nadzora (
Supervision Analyst
) pri ECB, ne bi bilo mogoče ponovno upoštevati pri razvrstitvi pritožnika v plačni razpon F/G. ECB v zvezi s tem opozarja na osnovni koncept njene ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev, kot je določen v smernicah o plačnih predlogih (
Salary Proposal Guidelines
), v skladu s katerim „se praviloma upoštevajo izkušnje, ki so upoštevne za funkcijo, ki se opravlja, in so pridobljene na tej ravni“.
Natančneje, ECB v zvezi z domnevnim neobstojem utemeljitve navedenega neenakega obravnavanja trdi, prvič, da sklicevanje pritožnika v njegovi pritožbi na točko 61 in naslednje izpodbijane sodbe ne izpolnjuje zahtev, ki izhajajo iz člena 169(2) Poslovnika Sodišča, v skladu s katerim se v okviru navajanih pravnih razlogov in trditev natančno opredelijo izpodbijani deli obrazložitve odločbe Splošnega sodišča.
Drugič, s trditvijo, da Splošno sodišče ni upoštevalo vrednosti poklicnih izkušenj, ki jih je pritožnik pridobil pred nastopom službe v ECB, naj bi ta v fazi pritožbe navedel dejstva, ki so očitno nedopustna. Zlasti bi se morale na podlagi trditve, da so delovne izkušnje, pridobljene pri Deutsche Bundesbank, prav tako „ustrezne“ za razvrstitev zadevne osebe po tem, ko je bila izbrana njena prijava na delovno mesto nadzornika v plačnem razponu F/G, te izkušnje opredeliti kot „ustrezne“ v smislu ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev. Ta opredelitev pa naj bi bila enaka presoji dejanskega stanja, za katero Sodišče v okviru pritožbe ni pristojno.
Tretjič, trditev pritožnika, s katero Splošnemu sodišču očita, da je v točki 73 izpodbijane sodbe menilo, da pri uporabi ustaljene upravne prakse – v obravnavanem primeru – za izračun plač novih uslužbencev, obstaja tveganje, da bi bile iste poklicne izkušnje upoštevane dvakrat, naj bi bila nedopustna. Pritožnik naj bi tako Splošnemu sodišču očital, da ni upoštevalo dejstva, da bi morale biti njegove poklicne izkušnje, pridobljene pri Deutsche Bundesbank, dvakrat upoštevane, ker so bile „ustrezne“ tako pri njegovi zaposlitvi v plačnem razponu E/F kot v plačnem razponu F/G na podlagi opravljenega zadevnega natečaja.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, v delu, v katerem ECB trdi, da pritožnik nima pravnega interesa, ker razveljavitev izpodbijane sodbe ne more pripeljati do tega, da bi bil uvrščen v plačilni razred 83 plačnega razpona F/G, je treba njeno trditev zavrniti.
V zvezi s tem je treba poudariti, da bi bilo treba za to, da se pritožba zavrže kot nedopustna iz razloga, ki ga navaja ECB, dokazati, da pritožnik ne bi bil razporejen v višji plačilni razred, če bi bila zanj po opravljenem zadevnem natečaju uporabljena ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev. Kot pa v bistvu trdi sama ECB, je vprašanje, ali je predhodne delovne izkušnje pritožnika mogoče opredeliti kot „ustrezne“ v smislu te prakse, ki določa, da se kandidatom dodeli šest plačilnih razredov za vsako leto ustreznih predhodnih poklicnih izkušenj, pridobljenih na ravni, ki je enakovredna ali višja od ravni delovnega mesta, ki bo zasedeno, dejansko vprašanje, ki ga Splošno sodišče ni presojalo v izpodbijani sodbi in ki ga Sodišče v okviru pritožbe ne more preučiti.
Kot namreč izhaja iz točke 71 izpodbijane sodbe, se je Splošno sodišče omejilo na ugotovitev, da „ni izključeno“, da bi uporaba ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev v primeru notranjih kandidatov, kot je pritožnik, lahko vodila do razvrstitve v višji plačilni razred.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa iz člena 256 PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je tako edino pristojno za ugotovitev in presojo upoštevnih dejstev. Presoja teh dejstev, razen v primeru njihovega izkrivljanja, zato ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 26. marca 2019, Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2016:251
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče torej ni pristojno za ugotavljanje, ali bi bil pritožnik, če bi se zanj uporabila ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev, dejansko razporejen v plačilni razred 83 namesto v plačilni razred 17 plačnega razpona F/G.
Poleg tega, če bi bil predlog pritožnika, naj Sodišče ugotovi v tem smislu oziroma naj ECB odredi, naj sprejme odločitev o njegovi uvrstitvi v ta plačilni razred 83, dejansko nedopusten (glej po analogiji sodbo z dne 12. julija 1984, Angelidis/Komisija,
17/83
,
EU:C:1984:267
, točke od 14 do 17), pritožnik s svojimi trditvami v zvezi s tem ne podaja takšnega predloga, temveč zgolj poudarja posledice, ki po njegovem mnenju izhajajo iz kršitve načela enakega obravnavanja, ki jo je storila ECB, nato pa Splošno sodišče. Taka argumentacija pa ne more povzročiti nedopustnosti pritožbe, saj se ta opira na to splošno načelo in tako izpostavlja pravno vprašanje.
Na drugem mestu je treba v zvezi s trditvami ECB, navedenimi v točki 20 te sodbe, najprej ugotoviti, da je namen točke pritožbe, v kateri je splošno sklicevanje na točko 61 in naslednje izpodbijane sodbe, le opozoriti na del vsebine te sodbe. Vendar pritožnik v nadaljevanju pritožbe opredeljuje specifične točke navedene sodbe v okviru trditev, ki jih navaja zoper navedeno točko 61 in naslednje, in sicer točke od 63 do 66, 68, 72, 73 in 75 iste sodbe. Dodati je treba še, da del izpodbijane sodbe, ki se obravnava v tej zadevi, in sicer presoja Splošnega sodišča v zvezi z vprašanjem utemeljitve zadevnega različnega obravnavanja, vsebuje le približno dvajset točk, tako da na podlagi specifičnih točk te sodbe, ki jih je pritožnik navedel v pritožbi, ni mogoče ugotoviti nobene dvoumnosti v zvezi z opredelitvijo točk navedene sodbe, na katere se ta pritožba nanaša.
Dalje, pritožnik poskuša v delu, v katerem Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo vrednosti poklicnih izkušenj, ki jih je pridobil pred nastopom službe v ECB, dokazati, da bi bilo treba glede na dolga obdobja ustreznih predhodnih zaposlitev zunaj ECB in glede na njegovo kratko obdobje dejavnosti v ECB načelo, da je treba udeležence javnega natečaja obravnavati enako, kot ga razlaga Sodišče v sodbi z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), uporabiti v njegovem primeru.
Pritožnik s to trditvijo torej Sodišču ne predlaga, naj ponovno presodi dejstva, ampak izpodbija razlago upoštevne sodne prakse Sodišča na tem področju, ki jo je podalo Splošno sodišče. Navedena argumentacija je zato dopustna.
Nazadnje, pritožnik v delu, v katerem Splošnemu sodišču očita, da je v točki 73 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pri uporabi – v obravnavanem primeru – ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev obstaja tveganje, da bi bile iste poklicne izkušnje upoštevane dvakrat, ne izpodbija presoje dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, kot take. Izpodbija pa presojo Splošnega sodišča, da načelo enakega obravnavanja ne zahteva, da se enake poklicne izkušnje notranjega kandidata upoštevajo še drugič, čeprav, odvisno od primera, prvotno upoštevanje teh izkušenj ne omogoča razvrstitve tega kandidata v plačilni razred, ki bi bil tako ugoden kot tisti, ki bi izhajal iz uporabe pravil, ki se uporabljajo za zunanje kandidate. Zato je trditev, ki jo v zvezi s tem navaja pritožnik, dopustna.
Utemeljenost
Trditve strank
Pritožnik z edinim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče kršilo načelo enakega obravnavanja, kot je določeno v členu 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), s tem ko je ugotovilo, da je bilo različno obravnavanje, ki ga je pravilno opredelilo v točkah od 52 do 55 izpodbijane sodbe, upravičeno na podlagi objektivnega in razumnega merila, ter sorazmerno s ciljem, ki se mu sledi s tem različnim obravnavanjem.
Na prvem mestu, pritožnik glede presoje Splošnega sodišča v zvezi z obstojem utemeljitve trdi, da Splošno sodišče v točki 61 in naslednjih izpodbijane sodbe ni upoštevalo pomembne razlike, ki obstaja med členom 32 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in ustaljeno upravno prakso za izračun plač novih uslužbencev. Ustrezne predhodne poklicne izkušnje zunanjih kandidatov, ki so uspešno opravili natečaj, bi bilo namreč mogoče praktično neomejeno upoštevati v plačnem razponu in bi lahko vodile do razvrstitve v veliko višji plačilni razred od tistega, ki je dodeljen notranjim kandidatom, kot je pritožnik. Ta velika razlika naj bi zahtevala, da se v položajih, kakršen je položaj pritožnika, uporabi ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev. Presoja Splošnega sodišča v točki 66 izpodbijane sodbe glede primerljivosti člena 32 Kadrovskih predpisov in te prakse naj v obravnavanem primeru ne bi bila prepričljiva.
Po mnenju pritožnika v nasprotju s tem, kar je razsodilo Splošno sodišče, sodne prakse v zvezi s Kadrovskimi predpisi ni treba prenesti na položaje, kakršni so ti v obravnavani zadevi, zlasti glede na to, da imajo uradniki Unije status, ki je drugačen od statusa uslužbencev Unije, ki niso uradniki. V primeru pritožnika naj bi ta razlika v statusu jasno izhajala iz dejstva, da je bil prvotno zaposlen le za določeno obdobje. Uporaba pravne logike člena 46 Kadrovskih predpisov, ki naj bi zagotovil kar največjo kontinuiteto pri razvoju kariere in plače, naj ne bi bila prilagojena uslužbencem, ki niso uradniki, saj imajo drugačen status. Ta cilj navedene določbe naj bi za zadevne uslužbence pomenil povsem ekonomski preudarek. Nikakor naj ne bi šlo za ustrezno utemeljitev v smislu člena 52(2) Listine.
Ker položaj uslužbencev, ki imajo status uradnika, in položaj uslužbencev, ki takšnega statusa nimajo, ni primerljiv, sklicevanje Splošnega sodišča v točkah 64, 65, 68 in naslednjih izpodbijane sodbe na to, da bi kakršno koli upoštevanje izobrazbe in poklicnih izkušenj dopuščalo manj ugodno obravnavanje notranjih kandidatov v primerjavi z zunanjimi kandidati, ni uspešno.
Pritožnik poleg tega trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo njegovih ustreznih poklicnih izkušenj v obdobju enajstih let in pol, ki jih je pridobil pred nastopom službe v ECB, in da je po zgolj dveh letih zaposlitve napredoval na novo delovno mesto. Glede na dolgo obdobje ustreznih predhodnih zaposlitev pritožnika zunaj ECB in njegovo kratko obdobje zaposlitve v ECB naj bi bil njegov položaj bolj primerljiv s položajem zunanjih kot pa notranjih kandidatov. Iz sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
, točka
), naj bi izhajalo, da mora v takem primeru prevladati načelo, da je treba udeležence javnega natečaja obravnavati enako.
Sodna praksa Sodišča – ki izhaja iz sodbe z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
, točka
), na katero se Splošno sodišče sklicuje v točki 72 izpodbijane sodbe in v skladu s katero dejstvo, da so bile poklicne izkušnje notranjih in zunanjih kandidatov, ki so uspešno opravili isti natečaj, upoštevane na podlagi dveh različnih sistemov, ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, če se obe skupini objektivno razlikujeta in če sta bila oba sistema prilagojena posebnim potrebam vsakega od njiju – se v tem primeru ne uporabi. Splošno sodišče naj bi v točkah 40, 45 in 51 zadnjenavedene sodbe ugotovilo, da so notranji in zunanji kandidati, ki so uspešno opravili isti natečaj, v primerljivih položajih, vsekakor glede njihove razvrstitve v plačilni razred. Protislovno bi bilo šteti, da med zadevnima skupinama obstajajo objektivne razlike.
Prav tako naj bi Splošno sodišče v točki 73 izpodbijane sodbe napačno menilo, da pri uporabi ustaljene upravne prakse – v obravnavanem primeru – za izračun plač novih uslužbencev obstaja tveganje, da bi bile iste poklicne izkušnje pritožnika upoštevane dvakrat. Res pa je, da so bile pri prvi zaposlitvi pritožnika v plačnem razponu E/F ustrezne poklicne izkušnje upoštevane za njegovo razvrstitev v plačilni razred 70. Vendar bi v okviru plačnega razpona F/G, ki je višji in ustreza delovnemu mestu, na katerega je pritožnik napredoval, upoštevanje poklicnih izkušenj privedlo do razvrstitve v veliko višji plačilni razred. Ustrezne predhodne poklicne izkušnje naj bi bile pri razvrstitvi na nižjo raven, v plačilni razred 17, upoštevane le v omejenem obsegu.
Drugič, pritožnik izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča v točki 75 izpodbijane sodbe, da je bil sporni sklep ne le utemeljen, ampak tudi sorazmeren.
Splošno sodišče naj bi v zvezi s tem omenilo cilj, ki mu sledi zadevno različno obravnavanje, in sicer zagotoviti kar največjo kontinuiteto pri razvoju kariere in plač uslužbencev ECB. Navedlo naj bi, da so bile ustrezne predhodne poklicne izkušnje pritožnika pretvorjene v njegovo razvrstitev v plačilni razred plačnega razpona F/G, ki izhaja iz uporabe člena 5(1) okrožnice 2/2011.
Vendar bi bilo to, da se – v nasprotju s tem, kar določa člen 32 Kadrovskih predpisov – ustrezne predhodne poklicne izkušnje v skladu z ustaljeno upravno prakso za izračun plač novih uslužbencev upoštevajo dejansko neomejeno v primeru zunanjih kandidatov, pri notranjih kandidatih pa se na podlagi člena 5(1) okrožnice 2/2011 upoštevajo v veliko manjšem obsegu, v nasprotju s sorazmernostjo zadevnega ukrepa. Manj ugodno obravnavanje, ki naj bi bilo uporabljeno v primeru pritožnika pri njegovi razvrstitvi v plačni razpon F/G, naj bi pomenilo izgubo dohodka v višini približno 15 %, v primerjavi z dohodkom, ki bi ga prejel, če bi bil ob zaposlitvi zunanji kandidat.
ECB trdi, da pritožba ni utemeljena.
Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da pritožnik s pritožbo ne izpodbija presoj Splošnega sodišča, da so na eni strani notranji in zunanji kandidati, ki so uspešno opravili zadevni natečaj, za namene njihove razvrstitve v plačilni razred v primerljivem položaju, in na drugi strani, da lahko uporaba različnih pravil v ta namen – člen 5(1) okrožnice 2/2011, ki je bil uporabljen v primeru notranjih kandidatov, kot je pritožnik, ter ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev, ki je bila uporabljena v primeru zunanjih kandidatov – privede do različnih rezultatov, čeprav so ustrezne predhodne poklicne izkušnje notranjih in zunanjih kandidatov identične.
Nasprotno pa pritožnik trdi, da je Splošno sodišče s tem, ko se je oprlo na sodno prakso, ki izhaja iz sodb Sodišča z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), in z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
), ter Splošnega sodišča z dne 28. septembra 1993, Baiwir in drugi/Komisija (
od T‑103/92 do T‑105/92
,
EU:T:1993:79
), in z dne 14. decembra 2011, De Luca/Komisija (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
), v zvezi s Kadrovskimi predpisi napačno razsodilo, da je to različno obravnavanje upravičeno in sorazmerno.
Kot je presodilo Sodišče, je načelo enakega obravnavanja, ki velja za pravo javnih uslužbencev Unije, kršeno, kadar se kategoriji oseb, katerih dejanska in pravna položaja se bistveno ne razlikujeta, pri zaposlitvi obravnavata različno in če tako obravnavanje ni objektivno upravičeno (sodba z dne 4. marca 2010, Angé Serrano in drugi/Parlament,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je v okviru razlage določb Kadrovskih predpisov v zvezi z razvrstitvijo aktivno zaposlenega uradnika, imenovanega na novo delovno mesto po opravljenem splošnem natečaju, v plačilni razred razsodilo, da Kadrovski predpisi ne vsebujejo posebej določb, ki bi urejale to razvrstitev. V skladu s popolnoma jezikovno razlago na eni strani prehod aktivno zaposlenega uradnika iz ene kategorije v drugo ne pomeni „zaposlitve“ za namene člena 32 Kadrovskih predpisov, ker je bil ta uradnik že prej zaposlen, na drugi strani pa ta prehod tudi ne pomeni „napredovanja“ za namene člena 46 Kadrovskih predpisov, saj tako imenovanje ni bilo izvedeno po postopkih, ki jih Kadrovski predpisi določajo za ureditev napredovanja uradnikov. Sodišče je torej te določbe razlagalo ob upoštevanju sobesedila, v katero so umeščene, in njihovega cilja (glej v tem smislu sodbi z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
, točka
, in z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točka
).
Sodišče je zlasti navedlo, da je namen člena 32 Kadrovskih predpisov med drugim dati organu za imenovanja možnost, da upošteva, čeprav v precej strogih mejah, izobrazbo in poklicne izkušnje, ki jih je kandidat pridobil pred začetkom delovnega razmerja kot uradnik (sodba z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točka
).
Cilj člena 46 Kadrovskih predpisov pa je zlasti zagotoviti – med kariero uradnika – kar največjo kontinuiteto pri razvoju njegove kariere in plače. Nujnost take določbe izhaja zlasti iz dejstva, da se v skladu s tabelo osnovnih plač plače, ki ustrezajo najvišjim plačilnim razredom enega naziva, in tiste, ki se nanašajo na najnižje plačilne razrede višjega naziva, delno prekrivajo. Enako delno prekrivanje pa obstaja med različnimi kategorijami. Da se prepreči to, da bi uradnik, ki je razvrščen v enega od najvišjih nazivov ene kategorije, izgubil – včasih velik del – delovne dobe in plačo v primerjavi s svojimi kolegi pri prehodu v višjo kategorijo, je torej treba zanj uporabiti načela iz člena 46 Kadrovskih predpisov (sodba z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točki
in
).
Sodišče je tako določilo načelo, v skladu s katerim mora razvrstitev v plačilni razred uradnika, ki na podlagi javnega natečaja preide iz ene kategorije v drugo, temeljiti na načelih, navedenih v členu 46 Kadrovskih predpisov, in ne na načelih, navedenih v členu 32, drugi odstavek, teh predpisov (sodba z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točka
).
Sodišče je vseeno priznalo obstoj odstopanj od tega načela, če dejanske okoliščine obravnavanega primera upravičujejo izenačitev imenovanja zadevnega uradnika z zaposlitvijo na podlagi člena 32 Kadrovskih predpisov. Sodišče je tako menilo, da je treba v takih okoliščinah dati prednost načelu, v skladu s katerim je treba udeležence javnega natečaja obravnavati enako, ker je treba spoštovati enakost med uspešnim uradnikom na javnem natečaju in drugimi že zaposlenimi uradniki (glej v tem smislu sodbi z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
, točki
in
, ter z dne 14. junija 1988, Lucas/Komisija,
47/87
,
EU:C:1988:301
, točka
).
V delu, v katerem pritožnik Splošnemu sodišču očita, da je v njegovem primeru uporabilo sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča v zvezi s Kadrovskimi predpisi, je treba opozoriti, prvič, da je Splošno sodišče v točki 59 izpodbijane sodbe priznalo, da se določbe Kadrovskih predpisov ne uporabljajo neposredno za zaposlene v ECB. Vendar je v točki 66 te sodbe upravičeno menilo, da so preudarki, na katerih temelji povezava med členoma 32 in 46 Kadrovskih predpisov, primerljivi s preudarki, na katerih temelji povezava med ustaljeno upravno prakso za izračun plač novih uslužbencev in členom 5(1) okrožnice 2/2011.
Kot je namreč Splošno sodišče poudarilo v tej točki 66, gre tako v primeru Kadrovskih predpisov kot tudi zadevnih določb v obravnavanem primeru za to, da se ugotovi, ali morajo razvrstitev v plačilni razred aktivno zaposlenega uslužbenca, imenovanega na novo delovno mesto po opravljenem javnem natečaju, urejati bodisi določbe v zvezi z zaposlovanjem, in sicer člen 32 Kadrovskih predpisov ali, kot v obravnavanem primeru, ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev bodisi določbe o napredovanju, in sicer člen 46 Kadrovskih predpisov, oziroma, kot v obravnavani zadevi, člen 5(1) okrožnice 2/2011.
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 57 izpodbijane sodbe menilo – ne da bi pritožnik dokazal napačno uporabo prava ali izkrivljanje dejstev ali dokazov v zvezi s tem – da je cilj člena 5(1) okrožnice 2/2011 to, da se med običajnim potekom kariere aktivno zaposlenega uslužbenca v ECB zagotovi kar največja kontinuiteta pri razvoju njegove plače, kar je cilj, ki je zato primerljiv s ciljem iz člena 46 Kadrovskih predpisov.
Poleg tega, kot je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 59 izpodbijane sodbe, so spoznanja, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča in Splošnega sodišča v zvezi s Kadrovskimi predpisi, v obravnavanem primeru upoštevna v delu, v katerem se nanašajo na splošno načelo enakega obravnavanja, ki je določeno v členu 20 Listine in ki se na podlagi njenega člena 51(1) uporablja za vse institucije, organe, urade in agencije Unije, vključno z ECB.
Drugič, dejstvo, da pritožnik še ni imel pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, sklenjene z ECB, ko je uspešno opravil zadevni natečaj, ne vpliva na okoliščino, da je, na eni strani, kot je bilo navedeno v točki 54 te sodbe, cilj člena 5(1) okrožnice 2/2011, upoštevanega v spornem sklepu za namene razvrstitve pritožnika v plačilni razred v plačnem razponu F/G, to, da se med običajnim potekom kariere aktivno zaposlenega uslužbenca v ECB zagotovi kar največja kontinuiteta pri razvoju njegove plače, in na drugi strani, da je ta cilj primerljiv s ciljem, ki mu sledi člen 46 Kadrovskih predpisov, ki se uporabljajo za aktivno zaposlene uradnike v institucijah Unije.
Tretjič, res je, da člen 32 Kadrovskih predpisov v primeru novo zaposlenih uslužbencev morebitno upoštevanje predhodnih izkušenj omejuje na dve leti, čeprav se zdi, da ustaljena upravna praksa za izračun plač novih uslužbencev takšne omejitve – glede upoštevanja ustreznih predhodnih izkušenj – ne nalaga v primeru novih uslužbencev ECB. Vendar razlike v načinu upoštevanja predhodnih poklicnih izkušenj na podlagi člena 32 Kadrovskih predpisov in na podlagi te prakse izhajajo iz posebnosti vsake od teh ureditev, ki ne smejo biti popolnoma enake, da bi se za pravno logiko, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča v zvezi z eno od teh ureditev, štelo, da se po analogiji uporablja za drugo ureditev.
V zvezi z načinom, kako je Splošno sodišče v obravnavani zadevi uporabilo sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča v zvezi s Kadrovskimi predpisi, iz presoje Splošnega sodišča – zlasti v točkah 67, 69 in 70 izpodbijane sodbe, razpoložljivih podatkov iz spisa, ne da bi pritožnik v zvezi s tem dokazal izkrivljanje – izhaja, da so bile vse predhodne poklicne izkušnje, ki jih je pritožnik navedel na prvi stopnji, in sicer tako njegove ustrezne predhodne poklicne izkušnje kot tudi poklicne izkušnje iz obdobja po nastopu službe v ECB, upoštevane za namene njegove razvrstitve v plačilni razred plačnega razpona F/G, ki izhaja iz uporabe člena 5(1) okrožnice 2/2011.
Res je, kot je razvidno iz točke 25 te sodbe, da je Splošno sodišče v točki 71 izpodbijane sodbe priznalo, da ni izključeno, da bi uporaba ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev v primeru notranjih kandidatov, kot je pritožnik, namesto člena 5(1) okrožnice 2/2011 lahko privedla do razvrstitve v višji plačilni razred.
Vendar, kot je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 72 izpodbijane sodbe, dejstvo, da so bile poklicne izkušnje notranjih in zunanjih kandidatov, ki so uspešno opravili isti natečaj, upoštevane na podlagi dveh različnih sistemov, ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, če se ti skupini objektivno razlikujeta in če sta oba sistema prilagojena posebnim potrebam vsakega od njiju (sodba z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točka
).
To zlasti velja, kadar so bile poklicne izkušnje, ki so jih notranji kandidati pridobili pred začetkom delovnega razmerja pri zadevni instituciji, organu, uradu ali agenciji Unije, že upoštevane pri njihovi zaposlitvi, saj so bile njihove poklicne izkušnje, pridobljene v tej instituciji, organu, uradu ali agenciji, poleg tega prav tako upoštevane pri njihovem napredovanju v plačilnem razredu ali pri napredovanjih. V takem primeru nikakor ni diskriminatorno, da se poklicne izkušnje, ki so jih pridobili zunanji kandidati, ovrednotijo z uporabo določb s področja zaposlovanja, medtem ko se poklicne izkušnje, ki so jih pridobili notranji kandidati, še naprej priznava z uporabo določb, ki zagotavljajo kontinuiteto pri razvoju plač (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, točke od 24 do 26).
Zato je Splošno sodišče v točki 75 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je različno obravnavanje, ki je sporno v tej zadevi – na eni strani med pritožnikom kot notranjim kandidatom, ki je uspešno opravil zadevni natečaj, in na drugi strani zunanjimi kandidati, ki so uspešno opravili zadevni natečaj, za njihovo razvrstitev v plačilni razred – upravičeno na podlagi cilja, ki mu sledi člen 5(1) okrožnice 2/2011, in sicer, da se med običajnim potekom kariere aktivno zaposlenega uslužbenca v ECB zagotovi kar največja kontinuiteta pri razvoju njegove kariere in plače, in je sorazmerno z navedenim ciljem, ker so bile ustrezne predhodne poklicne izkušnje, na katere se v obravnavani zadevi sklicuje pritožnik, upoštevane za namene njegove razvrstitve v plačilni razred plačnega razpona F/G, ki izhaja iz uporabe člena 5(1) okrožnice 2/2011.
Druge trditve, ki jih pritožnik navaja v okviru te pritožbe, ne morejo omajati te presoje.
Na prvem mestu, pritožnik napačno trdi, da iz sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), izhaja, da mora v primeru, kakršen je njegov, načelo, v skladu s katerim je treba udeležence javnega natečaja obravnavati enako, prevladati. Na eni strani, pritožnik se v ta namen ne more uspešno sklicevati na domnevno dejstvo, da je treba enajst let in pol poklicnih izkušenj, ki jih je pridobil pred nastopom službe v ECB, šteti za „ustrezne“ za namene ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev, saj je takšna presoja dejstev odvisna od presoje ECB, če bi se štelo, da je bila dejansko zavezana uporabiti to prakso za razvrstitev pritožnika v plačilni razred po opravljenem zadevnem natečaju.
Na drugi strani, tudi če bi bilo treba ustrezne izkušnje, na katere se sklicuje pritožnik pred nastopom službe v ECB, šteti za „ustrezne“ v smislu ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev, se položaj zadevne osebe razlikuje od položaja tožeče stranke v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 15. januarja 1985, Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
). Natančneje, kot izhaja iz točke 15 navedene sodbe, imenovanje te tožeče stranke na novo delovno mesto ni bilo del običajnega poteka njene kariere, tako da so razlike med delovnim mestom strojepiske, ki ga je zasedala pred tem kot uradnica, in delovnim mestom tajnice stenografinje strojepiske, ki je bilo predmet njenega imenovanja, takšne, da upravičujejo sklicevanje tožeče stranke na njene prejšnje izkušnje na zadnjem področju.
Iz tega sledi, da naj bi bilo kratko obdobje, ki ga je pritožnik dopolnil pri ECB, preden je uspešno opravil zadevni natečaj, v primerjavi z obdobji zaposlitve, ki jih je dopolnil pred zaposlitvijo v ECB, upoštevno le, če bi bilo izključeno vsakršno upoštevanje njegovih poklicnih izkušenj pred nastopom službe, kar pa ne drži.
Na drugem mestu, res je, da je Splošno sodišče v točki 51 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta položaj notranjih kandidatov in položaj zunanjih kandidatov zadevnega natečaja primerljiva, medtem ko je nato v točki 72 te sodbe v okviru svoje presoje v zvezi z utemeljitvijo različnega obravnavanja in ob sklicevanju na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 29. januarja 1985, Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
), navedlo, da se ti skupini objektivno razlikujeta.
Vendar iz celotnega besedila izpodbijane sodbe, zlasti iz njenih točk 50, 51, 57 in od 66 do 72, izhaja, da je Splošno sodišče menilo, da sta navedeni skupini primerljivi, ker je treba njihove ustrezne predhodne poklicne izkušnje upoštevati pri njihovi razvrstitvi v plačilni razred v istem plačnem razponu, da pa je zlasti glede na različne cilje, ki jim sledijo pravila, ki se uporabijo za vsako od teh skupin, upravičeno, da obstajajo razlike med načini upoštevanja njihovih predhodnih poklicnih izkušenj.
Tretjič, v delu, v katerem pritožnik Splošnemu sodišču očita, da je v točki 73 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi uporaba ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev v obravnavanem primeru lahko privedla do tega, da se dvakrat upoštevajo iste poklicne izkušnje pritožnika, zadošča navesti, da iz preudarkov, navedenih v točkah 60 in 66 te sodbe, na eni strani izhaja, da zgolj neupoštevanje predhodnih poklicnih izkušenj upravičuje uporabo člena 32 Kadrovskih predpisov po analogiji, in na drugi strani, da upoštevanje takšnih izkušenj, ki je v posameznem primeru za zadevno stranko manj ugodno od upoštevanja na podlagi člena 32 Kadrovskih predpisov, samo po sebi ne pomeni kršitve načela enakega obravnavanja.
Četrtič in zadnjič, pritožnik trdi, da načelo sorazmernosti ni bilo spoštovano, ker so bile predhodne poklicne izkušnje zunanjih kandidatov na zadevnem natečaju upoštevane skoraj neomejeno, pri notranjih kandidatih na tem natečaju pa so bile upoštevane v veliko manjšem obsegu.
V zvezi s tem je dovolj navesti, da ta argumentacija ne more omajati presoje Splošnega sodišča in je zato brezpredmetna, saj iz zgoraj navedenega izhaja, da je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, lahko ugotovilo, prvič, da so bile razlike v načinu upoštevanja predhodnih poklicnih izkušenj notranjih in zunanjih kandidatov zadevnega natečaja upravičene zaradi različnih ciljev, ki se uresničujejo z določbami, ki so se uporabile za vsako od teh skupin, in na drugi strani, da okoliščina, da je – glede na primer – uporaba ustaljene upravne prakse za izračun plač novih uslužbencev v obravnavanem primeru lahko privedla do razvrstitve v višji plačilni razred, sama po sebi ne pomeni kršitve načela enakega obravnavanja.
Glede na vse navedeno je treba zavrniti edini pritožbeni razlog, ki ga navaja pritožnik, in zato zavrniti pritožbo v celoti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
ECB je predlagala, naj se pritožniku naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbo ni uspel, se mu naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasila ECB.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Sebastianu Veitu se naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasila Evropska centralna banka.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.