CELEX: 62021CJ0422
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Žiadatelia o medzinárodnú ochranu
Smernica 2013/33/EÚ
Článok 20 ods. 4 a 5
Obzvlášť násilné správanie
Právo členských štátov určiť uplatniteľné sankcie
Rozsah
Odňatie materiálnych podmienok prijímania

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 ods. 4 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Ministero dell’Interno (Ministerstvo vnútra, Taliansko) a TO v súvislosti s návrhom TO na zrušenie rozhodnutia Prefettura di Firenze (prefektúra vo Florencii, Taliansko), ktorým bol TO vylúčený z využívania materiálnych podmienok prijímania.
Právny rámec
Právo Únie
Účelom smernice 2013/33 je podľa jej článku 1 stanoviť normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (ďalej len „žiadatelia“) v členských štátoch.
Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
…
f)
‚podmienky prijímania‘ sú celý súbor opatrení, ktoré členské štáty poskytnú žiadateľom v súlade s touto smernicou;
g)
‚materiálne podmienky prijímania‘ sú podmienky prijímania, ktoré zahŕňajú ubytovanie, stravu a oblečenie, poskytované v materiálnej forme alebo ako finančné príspevky, alebo ako poukážky, alebo ako kombinácia týchto troch foriem, a denné dávky;
…
i)
‚pobytový tábor‘ je akékoľvek zariadenie, ktoré sa používa na kolektívne ubytovávanie žiadateľov;
…“
Článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Zaistenie“, v odseku 3 stanovuje:
„Žiadateľa možno zaistiť iba:
…
e)
ak si to vyžaduje ochrana národnej bezpečnosti alebo verejného poriadku;
…“
Článok 17 tej istej smernice, nazvaný „Všeobecné pravidlá o materiálnych podmienkach prijímania a zdravotnej starostlivosti“, v odsekoch 1 až 4 stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby boli žiadateľom, keď podajú žiadosť o medzinárodnú ochranu, poskytnuté materiálne podmienky prijímania.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby materiálne podmienky prijímania poskytli žiadateľom primeranú životnú úroveň, ktorá im zaručí živobytie a ochráni ich fyzické a psychické zdravie.
Členské štáty zabezpečia, aby bola táto životná úroveň zabezpečená v prípade zraniteľných osôb nachádzajúcich sa v osobitnej situácii v súlade s článkom 21, ako aj v prípade zaistených osôb.
3.   Členské štáty môžu zabezpečovať všetky alebo niektoré materiálne podmienky prijímania a zdravotnú starostlivosť pod podmienkou, že žiadatelia nemajú dostatok prostriedkov na zachovanie životnej úrovne primeranej ich zdravotnému stavu a na zabezpečenie živobytia.
4.   Členské štáty môžu od žiadateľov požadovať, aby hradili alebo prispievali na náklady na materiálne podmienky prijímania a zdravotnú starostlivosť stanovené v tejto smernici podľa ustanovenia odseku 3, ak majú žiadatelia dostatok zdrojov, napríklad ak primeranú dobu pracujú.
Ak sa zistí, že žiadateľ mal dostatok prostriedkov na úhradu materiálnych podmienok prijímania a zdravotnej starostlivosti v čase, kedy mu boli tieto základné potreby hradené, členské štáty môžu požiadať žiadateľa o náhradu týchto nákladov.“
Článok 18 smernice 2013/33, nazvaný „Spôsoby poskytovania materiálnych podmienok prijímania“, v odseku 1 stanovuje:
„Ak sa poskytuje ubytovanie v materiálnej forme, malo by mať jednu z týchto podôb alebo ich kombináciu:
a)
priestory používané na účely ubytovania žiadateľov počas posudzovania žiadostí o medzinárodnú ochranu podaných na hranici alebo v tranzitnom priestore;
b)
pobytové tábory, ktoré zabezpečujú primeranú životnú úroveň;
c)
súkromné domy, byty, hotely alebo iné priestory prispôsobené na účely ubytovania žiadateľov.“
Článok 20 tejto smernice, ktorý je jediným ustanovením jej kapitoly III, je nazvaný „Obmedzenie alebo odňatie materiálnych podmienok prijímania“. Tento článok znie:
„1.   Členské štáty môžu obmedziť alebo vo výnimočných a riadne odôvodnených prípadoch odňať materiálne podmienky prijímania, ak žiadateľ:
a)
opustí miesto pobytu určené príslušným orgánom bez toho, aby ho o tom informoval, alebo bez povolenia, ak sa takéto povolenie vyžaduje, alebo
b)
neplní ohlasovacie povinnosti alebo povinnosti poskytovať informácie alebo sa dostaviť na osobný pohovor týkajúci sa konania o azyle v primeranej lehote stanovenej vnútroštátnym právom, alebo
c)
podal následnú žiadosť[,] ako je vymedzená v článku 2 písm. q) smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2013/32/EÚ [z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60
)].
Vo vzťahu k prípadom uvedeným v písmenách a) a b), ak sa žiadateľ nájde alebo ak sa dobrovoľne prihlási príslušnému orgánu, na základe dôvodov jeho zmiznutia sa prijme náležite odôvodnené rozhodnutie o opätovnom začatí poskytovania niektorých alebo všetkých odňatých alebo obmedzených materiálnych podmienok prijímania.
2.   Členské štáty tiež môžu obmedziť materiálne podmienky prijímania, ak dospejú k záveru, že žiadateľ bez náležitého odôvodnenia nepodal žiadosť o medzinárodnú ochranu po príchode do členského štátu ihneď, ako to bolo možné.
3.   Členské štáty môžu obmedziť alebo odňať materiálne podmienky prijímania, ak žiadateľ zatajil finančné zdroje, a tým neodôvodnene využíval výhody materiálnych podmienok prijímania.
4.   Členské štáty môžu určiť sankcie za závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov, ako aj za obzvlášť násilné správanie.
5.   Rozhodnutia o obmedzení alebo odňatí materiálnych podmienok prijímania alebo o sankciách uvedených v odsekoch 1, 2, 3 a 4 tohto článku sa prijímajú na základe individuálneho posúdenia, objektívne a nestranne a musia obsahovať odôvodnenie. Rozhodnutia musia vychádzať z konkrétnej situácie dotknutej osoby, najmä v súvislosti s osobami, na ktoré sa vzťahuje článok 21, berúc do úvahy zásadu proporcionality. Členské štáty za každých okolností zabezpečia prístup k zdravotnej starostlivosti v súlade s článkom 19 a zabezpečia dôstojnú životnú úroveň všetkých žiadateľov.
6.   Členské štáty zabezpečia, aby materiálne podmienky prijímania neboli odňaté alebo obmedzené pred prijatím rozhodnutia podľa odseku 5.“
Článok 21 smernice 2013/33, nazvaný „Všeobecná zásada“, stanovuje, že členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve, ktorým sa vykonáva táto smernica, zohľadnia osobitnú situáciu zraniteľných osôb, najmä maloletých osôb a maloletých osôb bez sprievodu.
Talianske právo
Článok 14 decreto legislativo n
o
142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (legislatívny dekrét č. 142, ktorým sa vykonáva smernica 2013/33/EÚ, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, ako aj smernica 2013/32/EÚ o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany) z 18. augusta 2015 (GURI č. 214 z 15. septembra 2015, s. 1), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „legislatívny dekrét č. 142/2015“), stanovuje:
„1.   Žiadateľ, ktorý podal príslušnú žiadosť [smerujúcu k priznaniu postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu] a ktorý nemá dostatok prostriedkov na zabezpečenie primeranej životnej úrovne na svoje živobytie a živobytie svojich rodinných príslušníkov, má spolu so svojimi rodinnými príslušníkmi prístup k opatreniam na prijímanie stanoveným v tomto dekréte.
…
3.   Na účely prístupu k opatreniam na prijímanie stanoveným v tomto dekréte musí žiadateľ v okamihu podania svojej žiadosti vyhlásiť, že nedisponuje dostatočnými prostriedkami na živobytie. Prefektúra – úrad miestnej štátnej správy posúdi nedostatok prostriedkov na živobytie uvedených v odseku 1 vo vzťahu k ročnej sociálnej dávke.
…“
Článok 23 tohto legislatívneho dekrétu stanovuje:
„1.   Prefekt provincie, v ktorej sa nachádzajú centrá [prvého prijatia], rozhodne odôvodneným rozhodnutím o zrušení opatrení na prijímanie v nasledujúcich prípadoch:
…
e)
ak sa žiadateľ o azyl dopustil závažného alebo opakovaného porušenia vnútorného poriadku v pobytovom tábore, v ktorom je ubytovaný, a zároveň aj vtedy, ak úmyselne spôsobil škody na hnuteľnom alebo nehnuteľnom majetku, alebo ak sa dopustil obzvlášť násilného správania.
2.   Rozhodnutie o zrušení opatrení je prijaté pri zohľadnení situácie žiadateľa, najmä pokiaľ ide o podmienky [týkajúce sa prijímania osôb so špeciálnymi potrebami].
…
4.   V prípade uvedenom v odseku 1 písm. e) osoba zodpovedná za pobytový tábor odovzdá prefektúre – úradu miestnej štátnej správy správu o skutkových okolnostiach, ktoré môžu viesť k prípadnému zrušeniu opatrení do troch dní po tom, čo tieto okolnosti nastali.
5.   Rozhodnutie o zrušení opatrení na prijímanie nadobudne účinnosť jeho oznámením… Rozhodnutie je oznámené aj osobe zodpovednej za pobytový tábor. Proti rozhodnutiu o zrušení opatrení možno podať opravný prostriedok na príslušný regionálny správny súd.
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
TO boli ako žiadateľovi o medzinárodnú ochranu poskytnuté materiálne podmienky prijímania stanovené v legislatívnom dekréte č. 142/2015 a bol ubytovaný v dočasnom pobytovom tábore.
Zo správy z 28. júna 2019, ktorú príslušný policajný orgán zaslal prefektúre vo Florencii, vyplýva, že TO spolu s iným žiadateľom o medzinárodnú ochranu na železničnej stanici slovne a fyzicky zaútočil na zamestnanca železníc a na dvoch príslušníkov mestskej polície vo Florencii. Poslední traja uvedení utrpeli zranenia, ktoré si vyžiadali zásah miestnej lekárskej služby prvej pomoci.
Po tom, čo bol TO vyzvaný na predloženie svojich pripomienok, čo neurobil, prijala prefektúra vo Florencii rozhodnutie, ktorým mu boli odňaté materiálne podmienky prijímania na základe článku 14 ods. 3 a článku 23 ods. 1 písm. e) legislatívneho dekrétu č. 142/2015.
TO podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Regionálny správny súd Toskánsko, Taliansko). Tento súd vyhovel žalobe a zrušil rozhodnutie prefektúry vo Florencii. V podstate sa domnieval, že článok 23 ods. 1 písm. e) legislatívneho dekrétu č. 142/2015 je v rozpore s právom Únie, tak ako ho vyložil Súdny dvor v rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), keďže toto ustanovenie stanovuje odňatie materiálnych podmienok prijímania ako jedinú možnú sankciu za takých skutkových okolností, o aké ide vo veci samej.
Ministerstvo vnútra podalo proti rozhodnutiu Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Regionálny správny súd Toskánsko) odvolanie na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) z dôvodu, že tento súd nesprávne uplatnil vnútroštátne právo, ako aj právo Únie, tak ako ho vyložil Súdny dvor v rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Vnútroštátny súd uvádza, že má pochybnosti o výklade rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), ktorý podal Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Regionálny správny súd Toskánsko).
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti pripomína, že v súlade s článkom 20 ods. 4 smernice 2013/33 môžu členské štáty určiť sankcie za závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov, ako aj za obzvlášť násilné správanie. Je nepochybné, že pojem „sankcie“ v zmysle tohto ustanovenia v zásade zahŕňa tiež odňatie a obmedzenie materiálnych podmienok prijímania, ako to Súdny dvor navyše uznal v rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Vnútroštátny súd tvrdí, že nemožnosť odňať materiálne podmienky prijímania aj v prípadoch obzvlášť závažných a odsúdeniahodných skutkov zahŕňajúcich fyzické násilie alebo predaj omamných látok by mohla viesť k zneužitiam. Za takéto skutky by sa menej prísne sankcie, ako je umiestnenie dotknutej osoby do samostatnej časti pobytového tábora alebo do iného pobytového tábora, mohli ukázať ako neúčinné.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že podľa uplatniteľnej talianskej právnej úpravy cudzí štátni príslušníci nemôžu získať povolenie na pobyt na účely výkonu zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, pokiaľ boli odsúdení za trestné činy, ktoré sú považované za obzvlášť závažné a odsúdeniahodné. Nebolo by však správne domnievať sa, že páchatelia týchto odsúdeniahodných činov sa môžu vyhnúť najprísnejším sankciám, pokiaľ sú žiadateľmi o medzinárodnú ochranu, ktorí na rozdiel od žalobcu vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), nepatria do kategórie zraniteľných osôb uvedených v článku 21 smernice 2013/33. Podľa vnútroštátneho súdu by totiž rozšírenie zásad vyplývajúcich z tohto rozsudku na tieto osoby znamenalo rovnaké zaobchádzanie s rozdielnymi situáciami.
Navyše výklad článku 20 ods. 4 smernice 2013/33, z ktorého vychádzal Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Regionálny správny súd Toskánsko), nezohľadňuje odôvodnenie uvedené v bode 44 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), podľa ktorého hoci majú členské štáty možnosť prijať opatrenia týkajúce sa materiálnych podmienok prijímania, aby sa chránili pred rizikom zneužitia systému prijímania, musia mať takisto túto možnosť v prípade závažného porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov alebo obzvlášť násilného správania.
Pokiaľ ide o rešpektovanie ľudskej dôstojnosti, ktoré Súdny dvor zdôraznil v rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), vnútroštátny súd uvádza, že podľa všetkého ho možno zabezpečiť prísnym dodržiavaním procesných záruk, predovšetkým povinnosti vykonať úplné vyšetrovanie, ako aj povinnosti odôvodnenia správnych rozhodnutí. Tieto záruky majú predchádzať riziku uvedenému v bode 46 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), a to že by odňatie materiálnych podmienok prijímania zbavilo dotknutú osobu možnosti uspokojiť svoje najzákladnejšie potreby, ako sú ubytovanie, strava, oblečenie a umývanie sa, čo by ju uviedlo do stavu poníženia nezlučiteľného s dôstojnou životnou úrovňou.
Vnútroštátny súd sa napokon tiež pýta, či „obzvlášť násilné správanie“, ktoré môže byť sankcionované podľa článku 20 ods. 4 smernice 2013/33, zahŕňa tiež skutky spáchané mimo pobytového tábora.
Za týchto podmienok Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bráni článok 20 ods. 4 a 5 smernice [2013/33] vnútroštátnej právnej úprave stanovujúcej zrušenie opatrení na prijímanie vo vzťahu k plnoletému žiadateľovi, ktorý nepatrí do kategórie ‚zraniteľných osôb‘, a to v prípade, že sa tento žiadateľ považuje za páchateľa obzvlášť násilného správania, ktorého sa dopustil mimo pobytového tábora, zahŕňajúceho použitie fyzického násilia voči verejným činiteľom a/alebo osobám povereným vykonávaním verejnej služby, pričom obetiam spôsobil zranenia, ktoré si vyžiadali zásah miestnej lekárskej služby prvej pomoci?“
O prejudiciálnej otázke
Prejudiciálna otázka sa delí na dve časti, ktoré treba preskúmať samostatne.
O prvej časti prejudiciálnej otázky
Vnútroštátny súd sa prvou časťou svojej otázky v podstate pýta, či sa má článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na obzvlášť násilné správanie, ku ktorému došlo mimo pobytového tábora.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 oprávňuje členské štáty „určiť sankcie za závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov, ako aj za obzvlášť násilné správanie“.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou [rozsudok z 28. januára 2020, Komisia/Taliansko (Smernica o boji proti oneskoreným platbám),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, bod
a citovaná judikatúra].
Pokiaľ ide o znenie článku 20 ods. 4 smernice 2013/33, vyplýva z neho, že „závažné porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov“ a „obzvlášť násilné správanie“ predstavujú dve odlišné hypotézy, z ktorých každá je dostatočná na odôvodnenie uloženia sankcie.
Vzhľadom na absenciu výslovného obmedzenia v opačnom zmysle v znení uvedeného ustanovenia a vzhľadom na potrebu vykladať ustanovenia práva Únie spôsobom, ktorý zachová ich potrebný účinok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. marca 2019, Falck Rettungsdienste a Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
, bod
, ako aj citovanú judikatúru), treba prijať záver, že pojem „obzvlášť násilné správanie“ zahŕňa každé správanie tohto charakteru nezávisle na mieste, kde k nemu došlo.
Ak by úmyslom normotvorcu Únie bolo totiž zamerať sa v článku 20 ods. 4 smernice 2013/33 iba na obzvlášť násilné správanie, ktorého sa žiadateľ o medzinárodnú ochranu dopustil v rámci priestorov pobytového tábora, osobitný odkaz na hypotézu takéhoto správania by nebol potrebný, keďže toto správanie, ku ktorému došlo v rámci pobytového tábora, by určite predstavovalo závažné porušenie vnútorného poriadku tohto pobytového tábora a vzťahovala by sa tým na neho prvá hypotéza uvedená v tomto ustanovení, pričom druhá hypotéza by tak bola zbytočná.
Predchádzajúce úvahy sú potvrdené tak kontextom, do ktorého patrí článok 20 ods. 4 smernice 2013/33, ako aj cieľom sledovaným týmto ustanovením.
Pokiaľ ide o kontext, stačí konštatovať, že odseky 1 až 3 tohto článku 20 uvádzajú hypotézy, ktoré môžu odôvodniť obmedzenie alebo odňatie, v závislosti od prípadu, materiálnych podmienok prijímania a ktoré nesúvisia so správaním, ku ktorému došlo v pobytovom tábore.
Pokiaľ ide o sledovaný cieľ, keďže článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 oprávňuje členské štáty sankcionovať primeraným spôsobom obzvlášť násilné správanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu, a to vzhľadom na nebezpečenstvo, ktoré toto správanie môže predstavovať pre verejný poriadok, ako aj pre bezpečnosť osôb a majetku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2019, Haqbin
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, bod
), nie je dôvod obmedziť túto možnosť len na obzvlášť násilné správania, ku ktorým došlo v rámci priestorov pobytového tábora.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú časť položenej otázky odpovedať tak, že článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na obzvlášť násilné správanie, ku ktorému došlo mimo priestorov pobytového tábora.
O druhej časti prejudiciálnej otázky
Druhou časťou svojej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 20 ods. 4 a 5 smernice 2013/33 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý sa dopustil obzvlášť násilného správania voči verejným činiteľom, bola uložená sankcia spočívajúca v odňatí materiálnych podmienok prijímania v zmysle článku 2 písm. f) a g) tejto smernice.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 44 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), nepochybne konštatoval, že článok 20 ods. 4 smernice 2013/33 výslovne nevylučuje, že by sa sankcia nemohla týkať materiálnych podmienok prijímania.
V tom istom bode dodal, že aj keď členské štáty majú možnosť prijať opatrenia týkajúce sa týchto podmienok, aby sa chránili pred rizikom zneužitia systému prijímania, musia mať takisto túto možnosť v prípade závažného porušenia vnútorného poriadku pobytových táborov alebo obzvlášť násilného správania, keďže takéto konania môžu narušiť verejný poriadok, ako aj ohroziť bezpečnosť osôb a majetku.
Súdny dvor však rozhodol, že uloženie sankcie, ktorá by iba na základe dôvodu uvedeného v článku 20 ods. 4 smernice 2013/33 spočívala v odňatí, i keď len dočasnom, všetkých materiálnych podmienok prijímania alebo materiálnych podmienok prijímania týkajúcich sa ubytovania, stravy alebo oblečenia, by bolo nezlučiteľné s povinnosťou zabezpečiť žiadateľovi dôstojnú životnú úroveň vyplývajúcu z článku 20 ods. 5 tretej vety tejto smernice, pretože táto sankcia by ho zbavila možnosti uspokojiť svoje najzákladnejšie potreby, ako sú ubytovanie, strava, oblečenie a umývanie sa (rozsudok z 12. novembra 2019, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, bod
).
Takáto sankcia by navyše viedla k porušeniu požiadavky proporcionality zakotvenej v článku 20 ods. 5 druhej vete smernice 2013/33, pretože aj prísnejšie sankcie, ktorých cieľom je zamedziť v trestných veciach porušeniam alebo správaniam uvedeným v článku 20 ods. 4 tejto smernice, nemôžu žiadateľa zbaviť možnosti, aby uspokojil svoje najzákladnejšie potreby (rozsudok z 12. novembra 2019, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, bod
).
Vzhľadom na tieto úvahy okolnosť uvádzaná vnútroštátnym súdom, podľa ktorej správanie, ktoré má byť sankcionované, môže mať obzvlášť závažný a odsúdeniahodný charakter, nemôže viesť k inému záveru.
Z rovnakého dôvodu nemožno vyvodiť žiadnu paralelu medzi situáciou žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý nemôže uspokojiť svoje najzákladnejšie potreby, a situáciou štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý nezískal povolenie na pobyt na účely výkonu zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti.
Súdny dvor však v bode 52 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), zdôraznil, že členské štáty môžu v prípadoch uvedených v článku 20 ods. 4 smernice 2013/33 v závislosti od okolností daného prípadu a pod podmienkou, že budú dodržané požiadavky stanovené v článku 20 ods. 5 tejto smernice, uložiť sankcie, ktoré svojím účinkom nezbavujú žiadateľa možnosti využívať materiálne podmienky prijímania, ako je jeho ponechanie v samostatnej časti pobytového tábora so zákazom stretávania sa s niektorými obyvateľmi tábora alebo jeho presun do iného pobytového tábora alebo iného ubytovania v zmysle článku 18 ods. 1 písm. c) uvedenej smernice.
Súdny dvor v tom istom bode tiež uviedol, že takisto článok 20 ods. 4 a 5 smernice 2013/33 nebráni zaisteniu žiadateľa na základe článku 8 ods. 3 písm. e) tejto smernice, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené v článkoch 8 až 11 uvedenej smernice.
Pokiaľ ide o procesné záruky sprevádzajúce v súlade s vnútroštátnym právom rozhodnutie o odňatí materiálnych podmienok prijímania, ktoré bolo prijaté voči žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý sa dopustil obzvlášť násilného skutku, treba uviesť, že tieto záruky, hoci sú dôležité, neumožňujú vylúčiť riziko, že dotknutý žiadateľ nebude môcť z dôvodu tohto odňatia materiálnych podmienok uspokojiť svoje najzákladnejšie potreby, ako sú ubytovanie, strava, oblečenie a umývanie sa, na ktoré Súdny dvor poukázal v bode 46 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Treba ešte zdôrazniť, že úvahy uvedené v bodoch 46 až 52 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), a v podstate zopakované v bodoch 39 až 45 tohto rozsudku platia, ako jasne vyplýva z týchto bodov a zo samotného znenia ustanovení, ktoré sú v nich vykladané, pre každého žiadateľa o medzinárodnú ochranu a nielen pre žiadateľov, ktorí majú postavenie „zraniteľných osôb“ v zmysle článku 21 smernice 2013/33, ktorých sa týkajú body 53 až 55 rozsudku z 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú časť položenej otázky odpovedať tak, že článok 20 ods. 4 a 5 smernice 2013/33 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby bola žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý sa dopustil obzvlášť násilného správania voči verejným činiteľom, uložená sankcia spočívajúca v odňatí materiálnych podmienok prijímania v zmysle článku 2 písm. f) a g) tejto smernice, ktoré sa týkajú ubytovania, stravy alebo oblečenia, pokiaľ by to malo za následok, že žiadateľ by bol zbavený možnosti uspokojovať svoje najzákladnejšie potreby. Uloženie iných sankcií podľa uvedeného článku 20 ods. 4 musí byť za každých okolností v súlade s podmienkami stanovenými v odseku 5 tohto článku, najmä s podmienkami týkajúcimi sa dodržiavania zásady proporcionality a rešpektovania ľudskej dôstojnosti.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

1.
Článok 20 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na obzvlášť násilné správanie, ku ktorému došlo mimo priestorov pobytového tábora.

2.
Článok 20 ods. 4 a 5 smernice 2013/33 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby bola žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorý sa dopustil obzvlášť násilného správania voči verejným činiteľom, uložená sankcia spočívajúca v odňatí materiálnych podmienok prijímania v zmysle článku 2 písm. f) a g) tejto smernice, ktoré sa týkajú ubytovania, stravy alebo oblečenia, pokiaľ by to malo za následok, že žiadateľ by bol zbavený možnosti uspokojovať svoje najzákladnejšie potreby. Uloženie iných sankcií podľa uvedeného článku 20 ods. 4 musí byť za každých okolností v súlade s podmienkami stanovenými v odseku 5 tohto článku, najmä s podmienkami týkajúcimi sa dodržiavania zásady proporcionality a rešpektovania ľudskej dôstojnosti.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.