CELEX: 62021CJ0436
Zahtjev za prethodnu odluku
Zračni prijevoz
Uredba (EZ) br. 261/2004
Članak 3. stavak 1. točka (a)
Područje primjene
Članak 2. točke (f), (g) i (h)
Pojam ‚karta’
Pojam ‚rezervacija’
Pojam ‚izravno povezani let’
Rezervacija posredstvom putničke agencije
Članak 7.
Odšteta putnicima u zračnom prijevozu u slučaju dužeg kašnjenja leta
Prijevoz koji se sastoji od više letova koje izvode različiti stvarni zračni prijevoznici
Izravno povezani let s polazišnom zračnom lukom u državi članici, presjedanjem u Švicarskoj, a konačnim odredištem u trećoj zemlji

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2.,3. i 7. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (
SL 2004., L 46, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak
SL 2015., L 210, str. 38
.) i članka 2. Priloga Sporazumu između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu, koji je potpisan u Luxembourgu 21. lipnja 1999. i koji je odobren u ime Europske zajednice Odlukom Euratom 2002/309/EZ Vijeća i Komisije o sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (
SL 2002., L 114, str. 73
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11. svezak 60., str. 75.), kako je izmijenjena Odlukom br. 1/2017 zajedničkog odbora Europske unije i Švicarske za zračni promet osnovanog na temelju tog sporazuma, od 29. studenoga 2017. (
SL 2017., L 348, str. 46
.) (u daljnjem tekstu: Sporazum EZ-Švicarska).
Zahtjev je upućen u okviru spora između flightrighta GmbH, društva koje pruža pravnu pomoć putnicima u zračnom prijevozu, i zračnog prijevoznika American Airlines Inc., u pogledu odštete na temelju Uredbe br. 261/2004 koja se zahtijeva zbog dužeg kašnjenja leta u dolasku na njegovo konačno odredište.
Pravni okvir
Uvodna izjava 1. Uredbe br. 261/2004 glasi:
„Aktivnost Zajednice u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito.”
Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije”, određuje:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
(b)
‚stvarni zračni prijevoznik’ znači zračni prijevoznik koji izvodi ili namjerava izvesti let ugovoren s putnicima ili u ime neke druge osobe, pravne ili fizičke, koja ima ugovor s tim putnikom;
[…]
(d)
‚tour operator’ znači, s iznimkom zračnog prijevoznika, organizator u okviru značenja iz članka 2. točke 2. [Direktive Vijeća 90/314/EEZ od 13. lipnja 1990. o paket putovanjima, paket odmorima i paket turama (
SL 1990., L 158, str. 59
.)];
[…]
(f)
‚karta’ znači važeći dokument koji daje pravo na prijevoz ili neki ekvivalent tome koji nije u papirnatom obliku, uključujući i elektronički oblik, koji je izdao ili ovjerio zračni prijevoznik ili ovlašteni agent;
(g)
‚rezervacija’ znači činjenica da putnik ima kartu ili drugi dokaz, koji ukazuje da je rezervacija prihvaćena i potvrđena od strane zračnog prijevoznika ili tour operatora;
(h)
‚konačno odredište’ znači odredište navedeno na karti koja je predstavljena na šalteru za prijavu za let ili, u slučaju izravno povezanih letova, odredište zadnjeg leta; […]
[…]”
Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. predviđa:
„Ova se Uredba primjenjuje na:
(a)
putnike koji putuju iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se Ugovor primjenjuje;
[…]”
Članak 7. te uredbe, naslovljen „Pravo na odštetu”, u stavku 1. određuje:
„Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:
(a)
250 EUR za sve letove dužine 1500 km ili kraće;
(b)
400 EUR za sve letove unutar Zajednice, duže od 1500 km i za sve druge letove dužine između 1500 km i 3500 km;
(c)
600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).
[…]”
U skladu s člankom 13. Uredbe br. 261/2004, naslovljenim „Pravo regresa”:
„U slučajevima gdje stvarni zračni prijevoznik plaća odštetu ili izvršava druge obveze koje proizlaze iz ove Uredbe, niti jedna odredba iz ove Uredbe ne može se protumačiti na način koji bi ograničavao njegovo pravo da zatraži regres od bilo koje osobe, uključujući treću stranu u skladu s primjenljivim pravom. Posebno se ovom Uredbom, ni na koji način, ne ograničava pravo stvarnog zračnog prijevoznika da traži nadoknadu od tour operatora ili od druge osobe s kojom zračni prijevoznik ima ugovor. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Kako bi putovao iz Stuttgarta (Njemačka) u Kansas City (Sjedinjene Američke Države), putnik je 25. srpnja 2018. s putničkom agencijom sklopio ugovor o posredovanju u okviru kojeg mu je izdana jedinstvena elektronička karta za, s jedne strane, let koji je povezivao Stuttgart i Zürich (Švicarska), koji je izvodio zračni prijevoznik Swiss International Air Lines AG, i, s druge strane, dva leta koja su povezivala Zürich i Philadelphiju (Sjedinjene Američke Države) odnosno Philadelphiju i Kansas City, koje je izvodio American Airlines. Broj te karte bio je naznačen na ukrcajnim propusnicama tih letova. Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su na karti bili naznačeni American Airlines kao pružatelj usluga i jedinstveni broj rezervacije (
Filekey
) koji se odnosio na to cjelokupno putovanje. Putnička agencija izdala je račun na kojem je bila naznačena jedinstvena „cijena za korisnika” za cjelokupno putovanje kao i za povratni let od Kansas Cityja preko Chicaga (Sjedinjene Američke Države) i Heathrowa (Ujedinjena Kraljevina) do Stuttgarta.
Letovi od Stuttgarta do Züricha odnosno Züricha do Philadelphije izvedeni su kako je bilo previđeno, dok je let od Philadelphije do Kansas Cityja kasnio više od četiri sata u dolasku.
Pred njemačkim sudovima društvo flightright, kojemu su ustupljena prava proizišla iz tog kašnjenja, zahtijeva od American Airlinesa isplatu odštete u iznosu od 600 eura, na temelju članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 261/2004.
Odbijanje tužbe u prvostupanjskom postupku u žalbenom je postupku potvrdio Landgericht Stuttgart (Zemaljski sud u Stuttgartu, Njemačka), pri čemu je smatrao da American Airlines nije bio stvarni zračni prijevoznik koji je izveo let čija se polazišna zračna luka nalazila u državi članici tako da se Uredba br. 261/2004 ne primjenjuje na tog prijevoznika te se, slijedom toga, ne duguje nikakva odšteta na temelju te uredbe. Prema tvrdnjama tog suda, ništa nije upućivalo na to da se tuženik iz glavnog postupka obvezao prevesti dotičnog putnika iz Stuttgarta u Kansas City, niti da je preuzeo obvezu izvršenja tog prijevoza u okviru ugovora o letovima sa skupnom oznakom.
Zatim je flightright podnio reviziju sudu koji je uputio zahtjev, Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka), koji smatra da ishod spora ovisi o tumačenju članaka 2., 3. i 7. Uredbe br. 261/2004 i eventualno Sporazuma EZ-Švicarska.
Kao prvo, taj sud ističe da se u predmetnom slučaju ta uredba primjenjuje, u skladu s njezinim člankom 3. stavkom 1. točkom (a), ako tri predmetna leta od kojih se sastoji prijevoz od Stuttgarta do Kansas Citya valja razumjeti kao „cjelinu”, u smislu sudske prakse Suda, osobito presuda od 31. svibnja 2018., Wegener (
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
) i od 11. srpnja 2019., České aerolinie (
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
).
Prema tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, čak i ako iz sudske prakse proizlazi da dva ili više letova koji su predmet iste jedinstvene rezervacije valja, kao izravno povezane letove, smatrati cjelinom radi prava na odštetu koje je predviđeno Uredbom br. 261/2004, ipak se postavlja pitanje je li, kako bi se smatralo da je riječ o jedinstvenoj rezervaciji, dovoljno da putnička agencija objedini letove koje izvode različiti zračni prijevoznici u jedan te isti prijevoz, za to putniku naplati ukupnu cijenu i izda jedinstvenu elektroničku kartu, ili je u tu svrhu također potrebno i postojanje posebnog pravnog odnosa između tih prijevoznika.
Taj se sud priklanja stajalištu da su, s jedne strane, rezervacija po jedinstvenoj cijeni i odgovarajuće izdavanje karte za sve predmetne letove dovoljni za utvrđenje da su ti letovi predmet „jedinstvene rezervacije”, u smislu sudske prakse navedene u točki 13. ove presude i, s druge strane, da iz članka 2. točaka (f) i (g) Uredbe br. 261/2004 proizlazi da putnik ima pravo dobiti odštetu od stvarnog zračnog prijevoznika ako potonji, a da pritom nije sudjelovao u rezervaciji ili njezinu potvrđivanju, omogući posredniku ili tour operatoru da prihvati i potvrdi takvu rezervaciju. Navedeni sud smatra da je to tumačenje usklađeno s ciljem osiguravanja visoke razine zaštite putnika, koji je sadržan u uvodnoj izjavi 1. te uredbe, te tako povećava povjerenje osoba koje se prilikom kupnje karata obraćaju posredniku kojeg je ovlastio zračni prijevoznik.
Kao drugo, u slučaju da prevagne suprotno tumačenje tih odredbi, sud koji je uputio zahtjev ističe da se, ako se, u najmanju ruku, dva predmetna leta koja je izveo American Airlines, odnosno let koji je povezivao Zürich i Philadelphiju i let koji je povezivao Philadelphiju i Kansas City, moraju razumjeti kao izravno povezani letovi, postavlja pitanje primjenjuje li se Uredba br. 261/2004 u slučaju leta čija se polazišna zračna luka nalazi u Švicarskoj, a odredišna u trećoj zemlji.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Postoje li izravno povezani letovi u smislu članka 2. točke (h) [Uredbe br. 261/2004] već ako putnička agencija dijelove letova različitih zračnih prijevoznika objedini u jednu prijevoznu operaciju, putniku za to zaračuna ukupnu cijenu i izda jedinstvenu elektroničku kartu ili je, k tomu, potreban poseban pravni odnos između stvarnih zračnih prijevoznika?
2.
U slučaju da je potreban poseban pravni odnos između stvarnih zračnih prijevoznika:
Je li dovoljno da su u rezerviranom letu poput onog opisanog u prvom prethodnom pitanju objedinjena dva uzastopna dijela leta koja treba izvršiti isti zračni prijevoznik?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na drugo prethodno pitanje:
Treba li članak 2. [Sporazuma EZ-Švicarska] i upućivanje na [Uredbu br. 261/2004] koje je uvršteno u njegov prilog […] tumačiti na način da se ta uredba primjenjuje i na putnike koji u treću zemlju putuju iz zračne luke smještene na državnom području Švicarske?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. točku (h) Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da pojam „izravno povezani let” obuhvaća prijevoz koji se sastoji od više letova koje izvode različiti stvarni zračni prijevoznici koji nisu u posebnom pravnom odnosu, ako je te letove objedinila putnička agencija koja je naplatila ukupnu cijenu i izdala jedinstvenu kartu za taj prijevoz tako da putnik koji je polijetao iz zračne luke koja se nalazi na području države članice i čiji je zadnji let duže kasnio u dolasku može ostvarivati pravo na odštetu na temelju članka 7. te uredbe.
Članak 2. točka (h) te uredbe definira pojam „konačno odredište” kao odredište navedeno na karti koja je predstavljena na šalteru za prijavu za let ili, u slučaju izravno povezanih letova, odredište zadnjeg leta predmetnog putnika (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2013., Folkerts,
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
, t.
34.
i
35.
i od 31. svibnja 2018., Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, t.
17.
).
Pojam „izravno povezani let” u smislu te odredbe valja razumjeti kao da upućuje na dva ili više letova koji čine cjelinu za potrebe prava na odštetu putnikâ predviđenog Uredbom br. 261/2004. Tomu je tako kada su dva leta ili više njih predmet jedinstvene rezervacije (presuda od 31. svibnja 2018., Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, t.
18.
i
19.
).
Pojam „rezervacija” definiran je u članku 2. točki (g) Uredbe br. 261/2004 kao „činjenica da putnik ima kartu ili drugi dokaz, koji ukazuje da je rezervacija prihvaćena i potvrđena od strane zračnog prijevoznika ili tour operatora”. To prihvaćanje i potvrdu može izvršiti bilo zračni prijevoznik bilo tour operator, u smislu točke (d) tog članka. Pojam „karta” u smislu članka 2. točke (f) te uredbe uključuje bilo koji dokument u papirnatom ili nepapirnatom obliku koji putniku daje pravo na prijevoz (rješenje od 11. listopada 2021., Vueling Airlines,
C‑686/20
, neobjavljeno,
EU:C:2021:859
, t.
28.
), koji je izdao ili ovjerio bilo zračni prijevoznik bilo agent kojeg je on ovlastio za to.
Te pojmove valja, u interesu visoke razine zaštite putnika predviđene uvodnom izjavom 1. te uredbe, tumačiti široko (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 2009., Sturgeon i dr.,
C‑402/07 i C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, t.
45.
i od 4. listopada 2012., Finnair,
C‑22/11
,
EU:C:2012:604
, t.
23.
).
Stoga, kad je riječ o izravno povezanom letu, u smislu članka 2. točke (h) Uredbe br. 261/2004, njezinu primjenjivost valja ocijeniti s obzirom na polazište i konačno odredište tog leta. Budući da se ta uredba, na temelju njezina članka 3. stavka 1. točke (a), osobito primjenjuje na putnike koji putuju iz zračne luke smještene na državnom području države članice, izravno povezani let koji polazi iz takve zračne luke ulazi u područje primjene te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2019., České aerolinie,
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
, t.
16.
do
18.
).
U predmetnom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je putnik o kojem je riječ u glavom predmetu imao jedinstvenu elektroničku kartu koju je izdala putnička agencija, što mu je omogućilo da putuje od Stuttgarta do Kansas Cityja trima uzastopnim letovima, i da je broj te karte bio prikazan na ukrcajnim propusnicama tih letova. Osim toga, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je na navedenoj karti bio naznačen jedan pružatelj usluga, to jest American Airlines, i jedinstveni broj rezervacije (
Filekey
), koji su se odnosili na cjelokupno putovanje, za koje je naplaćena ukupna cijena.
Nije sporno da je samo zadnji let, koji je u cijelosti izveden izvan područja Unije, kasnio više od četiri sata u dolasku. Radi određivanja može li putniku, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, biti isplaćena odšteta za to kašnjenje na temelju Uredbe br. 261/2004, stoga valja provjeriti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 20. ove presude, treba li smatrati da je potonji let dio izravno povezanog leta, u smislu članka 2. točke (h) te uredbe, čija se polazišna zračna luka nalazi na području države članice.
S tim u vezi, uz pridržaj provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, putnik o kojem je riječ u glavnom postupku imao je kartu, u smislu članka 2. točke (f) Uredbe br. 261/2004, koja je predstavljala dokaz da je tour operator prihvatio i potvrdio rezervaciju za njegovo cjelokupno putovanje od Stuttgarta do Kansas Cityja, kao što je predviđeno točkom (g) tog članka. Valja smatrati da se takav prijevoz temelji na jedinstvenoj rezervaciji i, slijedom toga, valja ga smatrati „izravno poveznim letom”, u smislu sudske prakse navedene u točki 20. ove presude.
Točno je da sud koji je uputio zahtjev navodi da su letove od kojih se sastojao predmetni prijevoz izveli različiti stvarni zračni prijevoznici, odnosno Swiss International Air Lines i American Airlines, koji nisu bili ni u kakvom posebnom pravnom odnosu.
Međutim, nijedna odredba Uredbe br. 261/2004 ne uvjetuje kvalifikaciju izravno povezanog leta postojanjem posebnog pravnog odnosa između stvarnih zračnih prijevoznika koji, ovisno o slučaju, izvode letove od kojih se taj let sastoji (vidjeti analogijom presudu od 31. svibnja 2018., Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, t.
22.
).
Osim toga, takav dodatni uvjet protivi se cilju osiguranja visoke razine zaštite putnika koji se nastoji postići tom uredbom, kako je sadržan u njezinoj uvodnoj izjavi 1., time što se njime mogu ograničiti prava koja putnicima dodjeljuje navedena uredba, među kojima je osobito pravo na odštetu na temelju članka 7. Uredbe br. 261/2004, ako njihov let duže kasni u dolasku, odnosno, kasni tri sata ili više (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 2009., Sturgeon i dr.,
C‑402/07 i C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, t.
60.
i
61.
i od 23. listopada 2012., Nelson i dr.,
C‑581/10 i C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, t.
34.
i
40.
).
Naposljetku, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 13. Uredbe br. 261/2004, stvarni zračni prijevoznici koji su izveli letove od kojih se sastoji predmetni izravno povezani let mogu zahtijevati regres od tour operatora ili druge osobe s kojom su sklopili ugovor, u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom. Stoga ta uredba ne sprječava to da stvarni zračni prijevoznik koji je morao isplatiti odštetu predviđenu tom uredbom zahtijeva naknadu tog financijskog troška osobito od osobe posredstvom koje su izdane karte, ako je ona povrijedila svoje obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2021., Azurair i dr.,
C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 i C‑270/20
,
EU:C:2021:1038
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku (h) Uredbe br. 261/2004 treba tumačiti na način da pojam „izravno povezani let” obuhvaća prijevoz koji se sastoji od više letova koje izvode različiti stvarni zračni prijevoznici koji nisu u posebnom pravnom odnosu, ako je te letove objedinila putnička agencija koja je naplatila ukupnu cijenu i izdala jedinstvenu kartu za taj prijevoz tako da putnik koji je polijetao iz zračne luke koja se nalazi na području države članice i čiji je zadnji let duže kasnio u dolasku može ostvarivati pravo na odštetu na temelju članka 7. te uredbe.
Drugo i treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo prethodno pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo i treće pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

Članak 2. točku (h) Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91

treba tumačiti na način da:

pojam „izravno povezani let” obuhvaća prijevoz koji se sastoji od više letova koje izvode različiti stvarni zračni prijevoznici koji nisu u posebnom pravnom odnosu, ako je te letove objedinila putnička agencija koja je naplatila ukupnu cijenu i izdala jedinstvenu kartu za taj prijevoz tako da putnik koji je polijetao iz zračne luke koja se nalazi na području države članice i čiji je zadnji let duže kasnio u dolasku može ostvarivati pravo na odštetu na temelju članka 7. te uredbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački