CELEX: 62021CJ0365
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö rikosoikeuden alalla
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
54 artikla
Ne bis in idem ‑periaate
55 artiklan 1 kappaleen b kohta
Ne bis in idem ‑periaatteen soveltamista koskeva poikkeus
Uhka jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille yhtä olennaisille eduille
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artikla
Ne bis in idem ‑periaate
52 artiklan 1 kohta
Ne bis in idem ‑periaatteen rajoitukset
Sellaisen kansallisen selityksen, jossa todetaan ne bis in idem ‑periaatetta koskeva poikkeus, yhteensopivuus kyseisten määräysten kanssa
Rikollisjärjestö
Omaisuusrikokset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhtäältä tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen (
EYVL 2000, L 239, s. 19
), joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995 (jäljempänä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus), 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan pätevyyttä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 50 artiklan valossa ja toisaalta kyseisen yleissopimuksen 54 ja 55 artiklan sekä perusoikeuskirjan 50 ja 52 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka on pantu vireille Saksassa MR:ää vastaan rikollisjärjestön perustamisen ja sijoituspetoksen perusteella.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus tehtiin tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn sopimuksen (
EYVL 2000, L 239, s. 13
), joka allekirjoitettiin Schengenissä 14.6.1985, soveltamisen varmistamiseksi.
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54–56 artikla sisältyvät yleissopimuksen III osaston, jonka otsikko on ”Poliisi ja turvallisuus”, 3 lukuun, jonka otsikko on ”Ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisesta”. Kyseisen yleissopimuksen 54 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen toimesta edellyttäen, että tämä henkilö on tuomion saatuaan suorittanut rangaistuksensa tai parhaillaan suorittaa sitä taikka että sitä ei voida tuomion antaneen sopimuspuolen lain mukaan enää suorittaa.”
Saman yleissopimuksen 55 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Sopimuspuoli voi tämän yleissopimuksen ratifioidessaan tai hyväksyessään selittää, että 54 artikla ei sido sitä yhdessä tai useammassa seuraavista tapauksista:
– –
b)
kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan valtion turvallisuudelle tai muille kyseisen sopimuspuolen yhtä olennaisille eduille;
– –
2.   Sopimuspuolen, joka on antanut 1 kappaleen b kohdassa mainittua poikkeusta koskevan selityksen, on nimettävä ne rikosryhmät, joihin tätä poikkeusta voidaan soveltaa.
– –”
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 56 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jos sopimuspuoli aloittaa sellaista henkilöä koskevan uuden tutkinnan, josta joku toinen sopimuspuoli on hänet jo lainvoimaisesti tuominnut, vähennetään mahdollisesti määrättävästä rangaistuksesta viimeksi mainitun sopimuspuolen alueella tästä teosta kärsitty vapaudenmenetysaika. Samoin otetaan kansallisen lainsäädännön sallimissa rajoissa huomioon muu jo suoritettu rangaistus kuin vapaudenmenetys.”
Puitepäätös 2008/841/YOS
Järjestäytyneen rikollisuuden torjunnasta 24.10.2008 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2008/841/YOS (
EUVL 2008, L 300, s. 42
) johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Haagin ohjelman tavoitteena on parantaa [Euroopan] unionin ja jäsenvaltioiden yhteistä kykyä muun muassa torjua järjestäytynyttä rajat ylittävää rikollisuutta. Tämä tavoite on määrä saavuttaa muun muassa lainsäädäntöä lähentämällä. Tarvitaan tiiviimpää [unionin] jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä, jotta voidaan torjua rikollisjärjestöjen aiheuttamat vaarat ja niiden leviäminen sekä vastata tehokkaasti kansalaisten odotuksiin ja jäsenvaltioiden tarpeisiin. Brysselissä 4 ja 5 päivänä marraskuuta 2004 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien 14 kohdassa todetaan tältä osin Euroopan kansalaisten odottavan, että samalla kun [unioni] takaa perusvapauksien ja ‑oikeuksien kunnioittamisen, se myös omaksuu tehokkaamman yhteisen lähestymistavan rajat ylittäviin ongelmiin, kuten järjestäytyneeseen rikollisuuteen.”
Kyseisen puitepäätöksen 2 artiklan, jonka otsikko on ”Rikollisjärjestön toimintaan osallistumiseen liittyvät rikokset”, sanamuoto on seuraava:
”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että toinen tai molemmat seuraavan tyyppisistä rikollisjärjestöön liittyvistä menettelyistä säädetään rangaistavaksi:
a)
sellaisen henkilön menettely, joka tahallisesti ja tietoisena joko rikollisjärjestön tavoitteesta ja yleisestä toiminnasta tai sen aikomuksesta tehdä kyseessä olevat rikokset, osallistuu aktiivisesti järjestön rikolliseen toimintaan, esimerkiksi tietojen tai välineiden tai uusien jäsenten hankintaan sekä sen toiminnan kaikenlaiseen rahoittamiseen, tietoisena siitä, että tällainen osallistuminen edistää järjestön rikollisen toiminnan toteutumista;
b)
– – henkilön menettely, joka käsittää yhden tai useamman henkilön kanssa tehtävän sopimuksen toiminnasta, joka toteutuessaan johtaisi 1 artiklassa tarkoitettujen rikosten tekemiseen, silloinkin kun tämä henkilö ei osallistu toiminnan varsinaiseen suorittamiseen.”
Mainitun puitepäätöksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Seuraamukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että
a)
2 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta rikoksesta voidaan määrätä vapausrangaistus, jonka enimmäiskesto on vähintään kahdesta viiteen vuotta; tai
b)
2 artiklan b alakohdassa tarkoitetusta rikoksesta voidaan määrätä vapausrangaistus, jonka enimmäiskesto on sama kuin sopimuksen kohteena olevasta rikoksesta määrättävä, tai vapausrangaistus, jonka enimmäiskesto on vähintään kahdesta viiteen vuotta.
2.   Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sitä seikkaa, että 2 artiklassa tarkoitetut, kyseisen jäsenvaltion määrittelemät rikokset on tehty osana rikollisjärjestön toimintaa, voidaan pitää koventamisperusteena.”
Saksan oikeus
Ratifioidessaan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen Saksan liittotasavalta antoi kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen mukaisesti selityksen (BGBl. 1994 II, s. 631), jossa muun muassa todetaan, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido Saksan liittotasavaltaa, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko täyttää kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan mukaisesti Saksan rikoslain (Strafgesetzbuch, jäljempänä StGB) 129 §:ssä säädetyn rikoksen tunnusmerkistön.
StGB:n 129 §:n, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnissä, otsikko on ”Rikollisjärjestöjen muodostaminen”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”(1)
Enintään viiden vuoden vapausrangaistukseen tai sakkorangaistukseen tuomitaan se, joka perustaa sellaisen järjestön tai osallistuu jäsenenä sellaisen järjestön toimintaan, jonka tarkoituksena on tehdä sellaisia rikoksia tai jonka toiminta koostuu sellaisten rikosten tekemisestä, joista voidaan enimmillään määrätä vähintään kahden vuoden vapausrangaistus. Enintään kolmen vuoden vapausrangaistukseen tai sakkorangaistukseen tuomitaan se, joka tukee tällaista järjestöä tai hankkii sille jäseniä tai tukijoita.
(2)
Järjestö on pitkäaikaiseksi tarkoitettu, jäsenten tehtävien määrittelystä, jäsenyyden jatkuvuudesta ja sen rakenteesta riippumaton useamman kuin kahden henkilön järjestäytynyt yhteenliittymä, joka tavoittelee laajempaa yhteistä etua.
– –
(5)
Edellä 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetuista erityisen törkeistä teoista seuraamuksena on vähintään kuuden kuukauden ja enintään viiden vuoden vapausrangaistus. Erityisen törkeästä teosta on tavallisesti kyse, jos rikoksentekijä kuuluu järjestön johtohenkilöihin tai sen taustalla toimiviin henkilöihin.”
StGB 129b §:n, jonka otsikko on ”Rikollis- ja terroristijärjestöt ulkomailla; Omaisuuden menetetyksi tuomitseminen”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”129 ja 129a §:ää sovelletaan myös ulkomaille sijoittautuneisiin järjestöihin. Jos rikos koskee Euroopan unionin jäsenvaltioiden ulkopuolelle sijoittautunutta järjestöä, kyseisiä säännöksiä sovelletaan ainoastaan, jos rikos tehdään tämän lain alueellisella soveltamisalalla harjoitetun toiminnan yhteydessä tai jos tekijä tai uhri on saksalainen tai on Saksassa. Toisessa virkkeessä tarkoitetuissa tapauksissa rikoksesta aloitetaan rikosoikeudellinen menettely ainoastaan Bundesministerium der Justiz und für Verbraucherschutzin [(liittovaltion oikeus- ja kuluttajansuojaministeriö, Saksa)] luvalla. Lupa voidaan myöntää yksittäistapauksessa tai yleisesti myös rikosoikeudellisen menettelyn aloittamiseksi sellaisten tulevien tekojen osalta, jotka liittyvät tiettyyn järjestöön. Kun ministeriö päättää luvasta, se ottaa huomioon, ovatko järjestön tavoitteet ristiriidassa ihmisarvoa kunnioittavan valtiovallan perusarvojen kanssa tai kansojen rauhanomaisen rinnakkaiselon kanssa ja vaikuttavatko ne kaikki seikat huomioon ottaen moitittavilta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
MR, joka on Israelin kansalainen ja joka on viimeksi asunut Itävallassa, tuomittiin Landesgericht Wienin (Wienin osavaltion tuomioistuin, Itävalta) 1.9.2020 antamalla lainvoimaisella tuomiolla ammattimaisesta törkeästä petoksesta ja rahanpesusta neljän vuoden vapausrangaistukseen.
MR on suorittanut osittain kyseisen vapausrangaistuksen ja hänet vapautettiin ehdonalaiseen 29.1.2021 alkaen jäljellä olleen vapausrangaistuksen osalta. MR otettiin kuitenkin samana päivänä Amtsgericht Bambergin (alueellinen alioikeus, Bamberg, Saksa) 11.12.2020 rikollisjärjestön perustamisen ja sijoituspetoksen perusteella antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteella Itävallassa säilöön. Tämän säilöönoton päätyttyä 18.5.2021 MR otettiin säilöön hänen poistamisekseen maasta Israeliin, missä hän ilmeisesti oli ennakkoratkaisukysymyksen esittämisen ajankohtana.
MR:stä annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen mukaan MR:ää syytetään siitä, että hän on yhdessä muiden syytettyjen kanssa ottanut käyttöön petoksena pidettävän sijoitusjärjestelmän, jossa eri Euroopan maissa, muun muassa Saksassa ja Itävallassa, asuville sijoittajille tarjottiin internetin välityksellä lupaavia sijoituksia. Maksetut summat ohjattiin todellisuudessa muun muassa MR:n hyväksi; tämä toimi yhtenä kyseessä olevan rikollisjärjestön johtohenkilöistä.
Landgericht Bamberg hylkäsi 8.3.2021 antamallaan ratkaisulla MR:n valituksen eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja kansallisesta pidätysmääräyksestä, johon ensiksi mainittu pidätysmääräys perustui, sillä perusteella, että Landesgericht Wien oli tuominnut MR:n ainoastaan petosrikoksista, joista aiheutui vahinkoa vahingonkärsijöille Itävallassa, kun taas MR:ää vastaan on vireillä Landgericht Bambergissa rikosoikeudellinen menettely petosrikoksista, joista aiheutui vahinkoa Saksassa asuville vahingonkärsijöille, ja koska kyseisten menettelyjen tosiseikat eivät ole samat, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettua ne bis in idem ‑periaatetta ei voitu soveltaa.
Landgericht Bamberg viittasi toissijaisesti Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohtaan ja täsmensi, että MR:ää syytetään StGB:n 129 §:ssä tarkoitetusta rikoksesta, jonka osalta Saksan liittotasavalta antoi selityksen ratifioidessaan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen.
MR teki Oberlandesgericht Bambergiin (osavaltion ylioikeus, Bamberg, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, valituksen edellä mainitusta ratkaisusta.
Kun otetaan huomioon Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisedellytykset, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, ovatko teot, joista MR on tuomittu Itävallassa, samat kuin teot, joita rikosoikeudellinen menettely häntä vastaan Saksassa koskee.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklalla ei välttämättä ole merkitystä sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemisessa. MR:ää syytetään nimittäin rikollisjärjestön perustamisesta. Kyseistä StGB:n 129 §:ssä säädettyä rikosta koskee Saksan liittotasavallan kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla antama selitys; yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan nojalla jäsenvaltio voi ilmoittaa, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido sitä, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tältä osin, että StGB:n 129 §:ssä tarkoitetut rikokset ovat lähtökohtaisesti rikoksia, jotka kohdistuvat Saksan liittotasavallan olennaisiin etuihin. Kyseisen tuomioistuimen mukaan pelkkä rikollisjärjestöjen olemassaolo muodostaa mahdollisen vaaran yleiselle rauhalle, ja tämä vaara on eri tasolla kuin yksittäisistä rangaistavista teoista johtuva vaara, koska järjestäytynyt rikollisuus aiheuttaa vakavan uhan yhteiskunnalle. Näin ollen arvioitaessa sitä, aiheuttaako rikollisjärjestö vaaraa kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, merkitystä ei ole sillä, että rikollisjärjestö tekee yksinomaan omaisuusrikoksia eikä sillä ole sen ohella poliittisia, ideologisia, uskonnollisia tai maailmankatsomuksellisia päämääriä eikä se myöskään pyri vilpillisin keinoin saamaan vaikutusvaltaa politiikassa, tiedotusvälineissä, julkishallinnossa, oikeuslaitoksessa tai taloudessa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että kysymys siitä, onko Saksan liittotasavallan antama selitys yhteensopiva Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan kanssa, nousee esiin vain, jos ensin todetaan, että viimeksi mainitussa määräyksessä tarkoitettu mahdollisuus on yhteensopiva perusoikeuskirjan 50 artiklan kanssa.
Tässä tilanteessa Oberlandesgericht Bamberg päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artikla yhteensopiva [perusoikeuskirjan] 50 artiklan kanssa ja pätevä siltä osin kuin siinä sallitaan poikkeaminen kaksoisrangaistavuuden kiellosta siten, että sopimuspuoli voi kyseisen yleissopimuksen ratifioidessaan tai hyväksyessään selittää, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artikla ei sido sitä, kun ulkomaisen tuomion taustalla oleva teko on rikos, joka muodostaa uhan valtion turvallisuudelle tai muille kyseisen sopimuspuolen yhtä olennaisille eduille?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
Ovatko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 ja 55 artikla ja perusoikeuskirjan 50 ja 52 artikla esteenä sille, että Saksan tuomioistuimet tulkitsevat Saksan liittotasavallan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen ratifioinnin yhteydessä StGB:n 129 §:n osalta antamaa selitystä siten, että se koskee myös sellaisia – nyt kyseessä olevan kaltaisia – rikollisjärjestöjä, jotka tekevät yksinomaan omaisuusrikoksia ja joilla ei ole sen ohella poliittisia, ideologisia, uskonnollisia tai maailmankatsomuksellisia päämääriä ja jotka eivät myöskään pyri vilpillisin keinoin saamaan vaikutusvaltaa politiikassa, tiedotusvälineissä, julkishallinnossa, oikeuslaitoksessa tai taloudessa?”
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt asian käsittelemistä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan mukaisessa kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä. Toissijaisesti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt asian käsittelemistä työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
Ensinnäkin kiireellisen ennakkoratkaisumenettelyn soveltamista koskevasta pyynnöstä on todettava, että viides jaosto päätti 7.7.2021 esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja julkisasiamiestä kuultuaan, että pyyntöä ei ollut syytä hyväksyä, koska työjärjestyksen 107 artiklassa määrätyt kiireellisyyttä koskevat edellytykset eivät täyttyneet.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse nopeutetun menettelyn soveltamista koskevasta pyynnöstä, unionin tuomioistuimen presidentti päätti 9.7.2021 esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan, että pyyntöä ei ollut syytä hyväksyä.
On nimittäin muistutettava, että työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdassa määrätään, että unionin tuomioistuimen presidentti voi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnöstä tai poikkeuksellisesti omasta aloitteestaan päättää esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan, että ennakkoratkaisupyyntö käsitellään nopeutetussa menettelyssä, jos asian laatu edellyttää, että asia käsitellään ensi tilassa.
Yhtäältä on niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista etsittyä henkilöä koskeva oikeudellinen epävarmuus ei ole sellainen poikkeuksellinen olosuhde, joka voisi oikeuttaa nopeutetun menettelyn soveltamisen (unionin tuomioistuimen presidentin määräys 23.12.2015, Vilkas,
C‑640/15
, ei julkaistu,
EU:C:2015:862
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta se, että ennakkoratkaisupyyntö koskee eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa, ei voi sellaisenaan riittää sen perustelemiseksi, että asia käsiteltäisiin nopeutetussa menettelyssä, ja se, että asianosainen ei ole tällä hetkellä säilössä, on peruste olla hyväksymättä nopeutettua menettelyä koskeva pyyntö (ks. vastaavasti unionin tuomioistuimen presidentin määräys 20.9.2018, Minister for Justice and Equality,
C‑508/18 ja C‑509/18
, ei julkaistu,
EU:C:2018:766
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätystä ne bis in idem ‑periaatetta koskevasta poikkeuksesta, se on myös epävarma siitä, kuuluvatko pääasian valittajaa koskevat syytetoimenpiteet kyseisen periaatteen soveltamisalaan.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että ne bis in idem ‑periaate on unionin oikeuden perusperiaate, joka on sittemmin vahvistettu perusoikeuskirjan 50 artiklassa (tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi tämä periaate, joka on vahvistettu myös Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa, perustuu jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen. Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklaa on siis tulkittava perusoikeuskirjan 50 artiklan, jonka keskeisen sisällön kunnioittaminen sillä taataan, valossa (tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perusoikeuskirjan 50 artiklassa määrätään, että ”ketään ei saa panna syytteeseen tai rangaista rikoksesta, josta hänet on jo unionissa lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi lain mukaisesti”. Ne bis in idem ‑periaatteen soveltaminen edellyttää siten kahden edellytyksen täyttymistä: yhtäältä on oltava olemassa aikaisempi lopullinen ratkaisu (bis-edellytys), ja toisaalta aikaisemman ratkaisun ja myöhempien menettelyjen tai ratkaisujen on koskettava samoja tosiseikkoja (idem-edellytys) (tuomio 22.3.2022, bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
,
kohta).
Erityisesti idem-edellytyksestä on todettava, että perusoikeuskirjan 50 artiklan sanamuodostakin ilmenee, että siinä kielletään saman henkilön syytteeseen paneminen tai rankaiseminen useamman kuin yhden kerran samasta rikoksesta (tuomio 22.3.2022, bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
,
kohta).
Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät seikat ja asianomaisten osapuolten sekä kirjallisissa huomautuksissaan että istunnossa esittämät näkökohdat, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa, onko kyseessä perusoikeuskirjan 50 artiklassa tarkoitettu sama rikkominen, merkityksellinen kriteeri on tapahtuneiden tekojen samuus, ymmärrettynä joukkona konkreettisia ja toisiinsa erottamattomasti liittyviä seikkoja, jotka ovat johtaneet kyseisen henkilön lainvoimaiseen vapauttamiseen tai tuomitsemiseen. Tässä artiklassa kielletään siis määräämästä useita luonteeltaan rikosoikeudellisia seuraamuksia samoista teoista tässä tarkoituksessa vireille pantujen eri menettelyjen päätteeksi (tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös todettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että kyseisten tekojen tai suojatun oikeushyvän oikeudellisella luonnehdinnalla kansallisessa oikeudessa ei ole merkitystä todettaessa, että kyseessä on sama rikkominen, koska perusoikeuskirjan 50 artiklassa annetun suojan ulottuvuus ei voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen (tuomio 22.3.2022, bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on täsmennettävä, että idem-edellytyksen mukaan tapahtuneiden tekojen on oltava samat. Ne bis in idem ‑periaatetta ei näin ollen sovelleta, kun kyseessä olevat teot eivät ole samoja vaan ainoastaan samankaltaisia (ks. vastaavasti tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten unionin tuomioistuin on täsmentänyt, tapahtuneiden tekojen samuudella on ymmärrettävä tarkoitettavan sellaisten konkreettisten olosuhteiden kokonaisuutta, jotka johtuvat pääosin samoista tapahtumista siltä osin kuin niissä on kyse samasta tekijästä ja ne liittyvät erottamattomasti toisiinsa ajallisesti ja alueellisesti (tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen lausumaan tosiseikoista, ei unionin tuomioistuimen, on määritettävä, ovatko pääasiassa kyseessä olevassa rikosoikeudellisessa menettelyssä tarkoitetut tosiseikat samat kuin ne, joista Itävallan tuomioistuimet ovat antaneet lainvoimaisen tuomion. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin esittää mainitulle tuomioistuimelle unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja tekojen samuuden arvioinnin osalta (tuomio 28.10.2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Luovutus ja ne bis in idem),
C‑435/22 PPU
,
EU:C:2022:852
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian valittaja on perustanut rajat ylittävän rikollisjärjestön ja osallistunut sen toimintaan, että rikollisjärjestön toimintatapa on ollut pitkälle kehittynyt ja sen toiminnasta on aiheutunut taloudellista vahinkoa tuhansille uhreille ja että vahingonkärsijät asuivat muun muassa Saksassa ja Itävallassa.
Unionin tuomioistuimelle toimitettujen tietojen perusteella pääasian valittaja tuomittiin Itävallassa lainvoimaisella tuomiolla ammattimaisesta törkeästä petoksesta ja rahanpesusta.
Tässä yhteydessä on korostettava, että unionin lainsäätäjä pitää järjestäytyneen rikollisuuden torjuntaa erityisen tärkeänä, kuten aihetta koskevasta puitepäätöksestä 2008/841 ilmenee. Kyseisen puitepäätöksen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa nimittäin todetaan muun muassa, että tarvitaan tiiviimpää unionin jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä, jotta voidaan torjua rikollisjärjestöjen aiheuttamat vaarat ja niiden leviäminen sekä vastata tehokkaasti kansalaisten odotuksiin ja jäsenvaltioiden tarpeisiin. Mainitun puitepäätöksen 2 ja 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on siten toteutettava tarvittavat toimenpiteet yhtäältä sen varmistamiseksi, että tietyntyyppiset rikollisjärjestöön liittyvät menettelyt säädetään rangaistaviksi, ja toisaalta sen varmistamiseksi, että näistä rikoksista voidaan määrätä vapausrangaistus, jonka enimmäiskesto on vähintään kahdesta viiteen vuotta.
Näin ollen sen selvittämiseksi, kuuluuko ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä oleva asia näissä olosuhteissa ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisalaan, kyseisen tuomioistuimen on arvioitava erityisesti, missä määrin Landesgericht Wienin pääasian valittajalle jo antama tuomio perustuu samoihin tekoihin kuin ne, joista häntä syytetään Amtsgericht Bambergin hänestä antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen mukaan, tai perustuuko se ainoastaan – kuten muun muassa unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa on esitetty – petosrikoksiin, joista aiheutui vahinkoa Itävallassa asuville vahingonkärsijöille, eikä petosrikoksiin, joista aiheutui vahinkoa Saksassa asuville vahingonkärsijöille. Jälkimmäisessä tapauksessa ei voida katsoa, että pääasian valittajaa koskevassa aikaisemmassa Itävallan lainvoimaisessa tuomissa tarkoitettiin samoja tekoja kuin ne, joita rikosoikeudellinen menettely häntä vastaan Saksassa koskee. Voitaisiin korkeintaan katsoa, että mainittu aikaisempi tuomio koski samankaltaisia tosiseikkoja, mikä ei kuitenkaan riitä siihen, että voitaisiin katsoa, että idem-edellytys täyttyy, kuten tämän tuomion 37 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee.
Nämä alustavat huomautukset on otettava huomioon vastattaessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin.
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohta pätevä perusoikeuskirjan 50 artiklan valossa siltä osin kuin jäsenvaltio voi ensiksi mainitun määräyksen mukaan selittää, että kyseisen yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido sitä, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Kuten tämän tuomion 31 ja 32 kohdassa on muistutettu, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka sisällytettiin osaksi unionin oikeutta Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehdyllä pöytäkirjalla, joka liitettiin Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan yhteisöjen perustamissopimukseen Amsterdamin sopimuksella (
EYVL 1997, C 340, s. 93
), 54 artiklassa vahvistetaan perusoikeuskirjan 50 artiklan tavoin ne bis in idem ‑periaate.
Näin ollen Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa jäsenvaltiolle annettu mahdollisuus poiketa tästä periaatteesta silloin, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, merkitsee perusoikeuskirjan 50 artiklassa taatun perusoikeuden rajoitusta.
Tällainen rajoitus voi kuitenkin olla oikeutettu perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan nojalla (tuomio 22.3.2022, bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen. Kyseisen kohdan toisessa virkkeessä määrätään, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti kyseisiä oikeuksia ja vapauksia voidaan rajoittaa ainoastaan, jos se on välttämätöntä ja vastaa tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin niin, että ne bis in idem ‑periaatetta on katsottava rajoitetun lailla, koska rajoitus seuraa Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdasta (ks. analogisesti tuomio 27.5.2014, Spasic,
C‑129/14 PPU
,
EU:C:2014:586
,
kohta).
Siltä osin kuin edellytys, jonka mukaan perusoikeuksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla, tarkoittaa sitä, että itse siinä oikeusperustassa, joka mahdollistaa puuttumisen näihin oikeuksiin, on määritettävä asianomaisen oikeuden käyttämiselle asetettavien rajoitusten laajuus, tämä vaatimus on pitkälti yhtenevä suhteellisuusperiaatteesta johtuvien selkeyden ja täsmällisyyden vaatimusten kanssa ja sitä on tarkasteltava tästä näkökulmasta (ks. vastaavasti tuomio 5.5.2022, BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ne bis in idem ‑periaatteen rajoitus on perusoikeuskirjan 50 artiklan olennaisen sisällön mukainen, kun rajoituksella pyritään ainoastaan sallimaan menettelyjen aloittaminen ja seuraamusten määrääminen uudestaan samoista teoista eri tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 22.3.2022, bpost,
C‑117/20
,
EU:C:2022:202
,
kohta).
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan sanamuodonkin mukaan tässä määräyksessä kyseisestä periaatteesta määrätty poikkeus pätee ainoastaan silloin, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan sen jäsenvaltion, joka aikoo soveltaa poikkeusta, turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tarpeen määritellä tyhjentävästi, mitä mainitussa määräyksessä tarkoitettu valtion turvallisuuden käsite kattaa, mutta sitä on joka tapauksessa – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa – verrattava kansallisen turvallisuuden käsitteeseen, joka esiintyy muun muassa SEU 4 artiklan 2 kohdassa.
Viimeksi mainitusta käsitteestä unionin tuomioistuin on todennut, että kansallisen turvallisuuden takaamista koskeva tavoite vastaa ensisijaisen tärkeää intressiä suojella valtion keskeisiä tehtäviä ja yhteiskunnan perustavanlaatuisia etuja torjumalla toimia, jotka ovat omiaan horjuttamaan vakavasti maan perustavanlaatuisia perustuslaillisia, poliittisia, taloudellisia tai yhteiskunnallisia rakenteita ja erityisesti uhkaamaan suoraan yhteiskuntaa, väestöä tai valtiota sellaisenaan, ja niistä rankaisemalla (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, La Quadrature du Net ym.,
C‑511/18, C‑512/18 ja C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
kohta ja tuomio 20.9.2022, SpaceNet ja Telekom Deutschland,
C‑793/19 ja C‑794/19
,
EU:C:2022:702
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että rikoksilla, joiden osalta Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa sallitaan poikkeaminen ne bis in idem ‑periaatteesta siltä osin kuin niillä aiheutetaan haittaa kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle, on oltava erityisen vakavia mutta niillä on myös oltava vaikutus itse jäsenvaltioon. Tämä koskee myös kyseisessä määräyksessä tarkoitettuja jäsenvaltion muihin etuihin kohdistuvia rikoksia. Koska näiden muiden etujen on oltava kyseiselle jäsenvaltiolle olennaisia samalla tavalla kuin sen turvallisuus, näiden muiden etujen on oltava vastaavalla tavalla tärkeitä kuin turvallisuus ja niiden on näin ollen oltava yhtä erottamaton osa jäsenvaltiota.
Näin ollen Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohta – siltä osin kuin siinä määrätään, että jäsenvaltio voi poiketa ne bis in idem ‑periaatteesta yksinomaan sen perusteella, että teko muodostaa uhan kyseisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille – on mainitun periaatteen olennaisen sisällön mukainen, koska siinä annetaan kyseiselle jäsenvaltiolle mahdollisuus määrätä seuraamuksia rikoksista, jotka vaikuttavat itse jäsenvaltioon, ja näin tehdessään se voi tavoitella päämääriä, jotka väistämättä poikkeavat niistä tavoitteista, joiden osalta syytetty on jo tuomittu toisessa jäsenvaltiossa.
Kolmanneksi on todettava, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätty ne bis in idem –periaatetta koskeva rajoitus vastaa yleisen edun mukaista tavoitetta, kun otetaan huomioon se, miten tärkeää on määrätä seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa asianomaisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Neljänneksi on todettava suhteellisuusperiaatteesta, että se edellyttää, että rajoitukset, joita unionin oikeuden toimilla mahdollisesti asetetaan perusoikeuskirjassa vahvistetuille oikeuksille ja vapauksille, eivät ylitä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tavoiteltujen legitiimien päämäärien tai muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien suojaamisen toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, ja silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava. Yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen ei myöskään voida pyrkiä ottamatta huomioon sitä, että se on sovitettava yhteen niiden perusoikeuksien kanssa, joita toimenpide koskee, siten, että yleistä etua koskevaa tavoitetta ja kyseessä olevia oikeuksia verrataan keskenään, jotta voidaan varmistaa, etteivät kyseisestä toimenpiteestä aiheutuvat haitat ole liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. Mahdollisuutta oikeuttaa perusoikeuskirjan 50 artiklassa taatun ne bis in idem ‑periaatteen rajoittaminen on siis arvioitava punnitsemalla tällaiseen rajoittamiseen sisältyvän puuttumisen vakavuutta ja tarkastamalla, että kyseisellä rajoituksella tavoitellun yleisen edun mukaisen tavoitteen tärkeys on oikeassa suhteessa tähän vakavuuteen (ks. vastaavasti tuomio 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies ym.,
C‑694/20
,
EU:C:2022:963
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on huomattava, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätyllä mahdollisuudella voidaan saavuttaa se yleisen edun mukainen tavoite, että jäsenvaltio määrää seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa sen turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Kun otetaan lisäksi huomioon tällaisen haitan aiheuttamisen luonne ja erityinen vakavuus, kyseinen yleisen edun mukainen tavoite on tärkeämpi kuin tavoite torjua yleisesti rikollisuutta, jopa törkeää rikollisuutta. Jollei perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa määrättyjen muiden vaatimusten noudattamisesta muuta johdu, tällaisella tavoitteella voidaan näin ollen oikeuttaa toimenpiteitä, joilla puututaan perusoikeuksiin ja jotka eivät yleensä olisi sallittuja menettelyjen aloittamiseksi ja seuraamusten määräämiseksi rikoksista (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, La Quadrature du Net ym.,
C‑511/18, C‑512/18 ja C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
kohta ja tuomio 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána ym.,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin on muun muassa sellaisen toimenpiteen osalta, jolla jäsenvaltio voi selittää, että ne bis in idem ‑periaate ei sido sitä, jotta se voi aloittaa menettelyn ja määrätä seuraamuksia teoista, jotka muodostavat uhan sen turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, vaikka näistä teoista on jo annettu tuomio toisessa maassa. Tältä osin on myös todettava, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa sallitaan sen erityisen tavoitteen vuoksi ainoastaan aineellisesti rajattuja poikkeuksia kyseisestä periaatteesta.
Siltä osin kuin on lisäksi kyse kyseisessä määräyksessä tarkoitetun ne bis in idem –periaatetta koskevan poikkeuksen ehdottomasta tarpeellisuudesta, on aluksi huomautettava, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 2 kappaleessa edellytetään, että jäsenvaltion, joka on antanut kyseisen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa mainittua poikkeusta koskevan selityksen, on nimettävä ne rikosryhmät, joihin tätä poikkeusta voidaan soveltaa. Niiden jäsenvaltioiden, jotka haluavat vedota kyseiseen poikkeukseen, on siten säädettävä selkeistä ja täsmällisistä säännöistä, joiden perusteella yksityisten on mahdollista ennakoida, mitkä toimet ja laiminlyönnit voivat johtaa uusiin menettelyihin, vaikka niistä on jo annettu tuomio toisessa maassa (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
kohta).
Lisäksi Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 56 artiklassa määrätään, että jos jäsenvaltio aloittaa henkilöä koskevan uuden tutkinnan teosta, josta joku toinen jäsenvaltio on hänet jo lainvoimaisesti tuominnut, ensinnäkin mahdollisesti määrättävästä rangaistuksesta vähennetään viimeksi mainitun jäsenvaltion alueella tästä teosta kärsitty vapaudenmenetysaika ja toiseksi otetaan kansallisen lainsäädännön sallimissa rajoissa huomioon muu jo suoritettu rangaistus kuin vapaudenmenetys.
Näin ollen Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrättyyn mahdollisuuteen poiketa ne bis in idem ‑periaatteesta liittyy sääntöjä, joilla varmistetaan, että kyseisille henkilöille siitä johtuva taakka rajataan siihen, mikä on ehdottoman tarpeellista tämän tuomion 58 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
kohta).
Tästä seuraa, että tällaisella mahdollisuudella ei ylitetä sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista, jotta jäsenvaltio voi määrätä seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa sen turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäistä kysymystä tarkasteltaessa ei ole tullut esiin mitään sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan pätevyyteen perusoikeuskirjan 50 artiklan valossa.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 50 artiklan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuimet tulkitsevat selitystä, jonka tämä jäsenvaltio on antanut kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla, siten, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido mainittua jäsenvaltiota siltä osin kuin on kyse rikollisjärjestön perustamista koskevasta rikoksesta, kun se rikollisjärjestö, jonka toimintaan rikosoikeudellisen menettelyn kohteena oleva henkilö on osallistunut, on tehnyt yksinomaan omaisuusrikoksia.
Siltä osin kuin jäsenvaltio haluaa Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla antamallaan selityksellä käyttää yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrättyä mahdollisuutta poiketa ne bis in idem ‑periaatteesta toteamalla, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido sitä kyseessä olevien rikosten osalta, tällainen selitys voi olla perusoikeuskirjan 50 artiklan ja 52 artiklan 1 kohdan mukainen edellyttäen, että kyseisessä yleissopimuksessa tältä osin asetetut vaatimukset, joilla taataan, kuten ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että tällainen mahdollisuus on perusoikeuskirjan 50 artiklan mukainen, täyttyvät.
Näin ollen on aluksi täsmennettävä, että riippumatta pääasiassa kyseessä olevien rikosten laajuutta koskevasta kysymyksestä tämän tuomion 63 kohdassa esitettyjen vaatimusten on täytyttävä. Saksan liittotasavalta antoi ratifioidessaan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen selityksen, joka julkaistiin Bundesgesetzblattissa (Saksan liittotasavallan virallinen lehti) ja jossa todetaan kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido Saksan liittotasavaltaa muun muassa silloin, kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko täyttää StGB:n 129 §:ssä säädetyn rikoksen tunnusmerkistön.
Näin ollen on selvää, että asiassa on annettu selkeät ja täsmälliset säännöt, joiden perusteella yksityisten on mahdollista ennakoida, että rikollisjärjestön perustamiseen liittyvät teot voivat johtaa uusiin rikosoikeudellisiin menettelyihin, vaikka niistä on jo annettu tuomio toisessa maassa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Tältä osin on täsmennettävä, että tällaisten sääntöjen olemassaoloa ei voida kiistää sillä perusteella, että – kuten muun muassa Itävallan tasavalta väittää kirjallisissa huomautuksissaan – ne edellyttävät sellaisten tutkimusten tekemistä, jotka vaativat tietynasteista oikeudellista asiantuntemusta.
Kuten unionin tuomioistuin on nimittäin todennut, ensinnäkään se, että asianomaisen henkilön on otettava huomioon paitsi asian kannalta merkityksellisten säännösten sanamuoto myös kansallisten tuomioistuinten niille antama tulkinta, ja toisekseen se, että kyseessä olevan henkilön on käytettävä valistuneita neuvonantajia arvioidakseen tietyn teon mahdollisia seurauksia, eivät sellaisenaan ole omiaan kyseenalaistamaan ne bis in idem ‑periaatteeseen sovellettavia poikkeuksia koskevien sääntöjen selkeää ja täsmällistä luonnetta (ks. vastaavasti tuomio 5.5.2022, BV,
C‑570/20
,
EU:C:2022:348
,
ja
kohta).
Kun otetaan huomioon nämä alustavat täsmennykset, on korostettava, että rikosoikeudellisten menettelyjen, jotka saatetaan vireille ne bis in idem –periaatetta koskevan poikkeuksen nojalla soveltamalla jäsenvaltion antamaa selitystä, jolla se käyttää Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrättyä mahdollisuutta, tavoitteena voi tämän määräyksen mukaan ainoastaan olla se, että kyseisen jäsenvaltio määrää seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa sen turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille. Näin ollen kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on tarkistaa, voidaanko asianomaisen jäsenvaltion Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla antamaa selitystä tulkita siten, että tämän selityksen perusteella aloitettu rikosoikeudellinen menettely täyttää kyseisen määräyksen vaatimukset.
Tässä yhteydessä on huomattava ensinnäkin, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätyn poikkeuksen soveltamisalaan kuuluvat ensi sijassa rikokset – kuten vakoilu, maanpetos tai viranomaisten toimintaan kohdistuvat vakavat rikkomiset –, jotka jo luonteensa vuoksi liittyvät asianomaisen jäsenvaltion turvallisuuteen tai muihin sen yhtä olennaisiin etuihin.
Tästä ei kuitenkaan seuraa, että tämän poikkeuksen soveltamisala rajoittuisi välttämättä tällaisiin rikoksiin. Ei voida nimittäin sulkea pois sitä, että myös sellaisiin rikoksiin perustuvat rikosoikeudelliset menettelyt, joiden tunnusmerkistöt eivät nimenomaisesti kata tekoja, jotka aiheuttavat haittaa jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, voivat kuulua tämän saman poikkeuksen soveltamisalaan, jos – kun otetaan huomioon ne olosuhteet, joissa rikos on tehty – voidaan asianmukaisesti osoittaa, että kyseessä olevia tekoja koskevan rikosoikeudellisen menettelyn tarkoituksena on määrätä seuraamuksia jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille aiheutetusta haitasta.
Toiseksi on todettava, että siltä osin kuin rikosoikeudellinen menettely, joka saatetaan vireille sellaisen rikoksen perusteella, jota tarkoitetaan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätyn mahdollisuuden käyttämistä koskevassa selityksessä, koskee asiaomaisen jäsenvaltion turvallisuutta tai muita sen yhtä olennaisia etuja, sen on koskettava tekoja, joilla on erityisen vakava vaikutus itse jäsenvaltioon, kuten tämän tuomion 55, 56, 61 ja 62 kohdasta ilmenee.
Kaikki rikollisjärjestöt eivät sinänsä välttämättä aiheuta haittaa mainitun jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille. Näin ollen rikos, joka muodostuu rikollisjärjestön perustamisesta, voi johtaa syytteeseen kyseisen 55 artiklan 1 kappaleen b kohdassa määrätyn ne bis in idem ‑periaatetta koskevan poikkeuksen nojalla vain sellaisten järjestöjen osalta, joiden toiminnan voidaan katsoa aiheuttavan tällaista haittaa sellaisten seikkojen perusteella, jotka erottavat ne muista.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset koskevat tässä tilanteessa sitä, mikä merkitys on annettava sille, että rikollisjärjestö tekee yksinomaan omaisuusrikoksia eikä sillä ole poliittisia, ideologisia, uskonnollisia tai maailmankatsomuksellisia päämääriä eikä se myöskään pyri vilpillisin keinoin saamaan vaikutusvaltaa politiikassa, tiedotusvälineissä, julkishallinnossa, oikeuslaitoksessa tai taloudessa.
Tältä osin on aluksi täsmennettävä, että edellisessä kohdassa tarkoitetut seikat, jotka liittyvät tavoiteltuihin päämääriin tai tavoiteltuun vaikutusvaltaan, eivät missään tapauksessa riitä siihen, että rikollisjärjestön voidaan väistämättä katsoa aiheuttavan haittaa asianomaisen jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, ilman, että otetaan huomioon sen vahingon vakavuus, joka järjestön toiminnasta on aiheutunut kyseiselle jäsenvaltiolle.
Ei myöskään voida sulkea pois sitä, että tietyissä olosuhteissa rikollisjärjestö, joka tekee yksinomaan omaisuusrikoksia, aiheuttaa haittaa jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille. Tältä osin on todettava, että jotta kyseisen rikollisjärjestön toiminnan voitaisiin katsoa merkitsevän tällaista haittaa, näillä rikoksilla on – riippumatta kyseisen järjestön tosiasiallisesta tarkoituksesta ja yleisen järjestyksen rikkomisesta, jota jokainen rikos merkitsee – oltava vaikutus itse jäsenvaltioon.
Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen käytettävissä olevat tiedot, vahingonkärsijöiden omaisuusvahingon laajuudesta huolimatta ei ole ilmeistä, että pääasiassa kyseessä olevan rikollisjärjestön toiminnan vaikutuksena olisi ollut vahingon aiheutuminen itse Saksan liittotasavallalle, joten tämän rikollisjärjestön toiminta ei näytä kuuluvan tekoihin, jotka muodostavat uhan valtion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Toiseen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 50 artiklan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuimet tulkitsevat selitystä, jonka tämä jäsenvaltio on antanut kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla, siten, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido mainittua jäsenvaltiota siltä osin kuin on kyse rikollisjärjestön perustamista koskevasta rikoksesta, kun se rikollisjärjestö, jonka toimintaan rikosoikeudellisen menettelyn kohteena oleva henkilö on osallistunut, on tehnyt yksinomaan omaisuusrikoksia, edellyttäen, että tällaisella rikosoikeudellisella menettelyllä pyritään kyseisen järjestön toiminnan osalta määräämään seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa mainitun jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Ensimmäistä kysymystä tarkasteltaessa ei ole tullut esiin mitään sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995, 55 artiklan 1 kappaleen b kohdan pätevyyteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklan valossa.

2)
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen b kohtaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuimet tulkitsevat selitystä, jonka tämä jäsenvaltio on antanut kyseisen yleissopimuksen 55 artiklan 1 kappaleen nojalla, siten, että yleissopimuksen 54 artiklan määräykset eivät sido mainittua jäsenvaltiota siltä osin kuin on kyse rikollisjärjestön perustamista koskevasta rikoksesta, kun se rikollisjärjestö, jonka toimintaan rikosoikeudellisen menettelyn kohteena oleva henkilö on osallistunut, on tehnyt yksinomaan omaisuusrikoksia, edellyttäen, että tällaisella rikosoikeudellisella menettelyllä pyritään kyseisen järjestön toiminnan osalta määräämään seuraamuksia teoista, jotka aiheuttavat haittaa mainitun jäsenvaltion turvallisuudelle tai muille sen yhtä olennaisille eduille.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.