CELEX: 62014TJ0331
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini
Zamrznitev sredstev
Seznam oseb, subjektov in organov, za katere se uporabi zamrznitev sredstev in gospodarskih virov
Vključitev imena tožeče stranke
Dokaz o utemeljenosti vpisa na seznam

Dejansko stanje
Tožeča stranka Mykola Yanovych Azarov je bil od 11. marca 2010 do 28. januarja 2014 predsednik vlade Ukrajine.
Svet Evropske unije je 5. marca 2014 na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/119/SZVP o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini (
UL L 66, str. 26
).
Člen 1(1) in (2) Sklepa 2014/119 določa:
„1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v njihovi lasti, z njimi razpolagajo ali so pod nadzorom oseb, ki so bile opredeljene kot odgovorne za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev in oseb, odgovornih za kršitve človekovih pravic, in fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, ki so z njimi povezani, kot so navedeni v Prilogi.
2.   Fizičnima ali pravnim osebam, subjektom ali organom s seznama v Prilogi se ne dajo neposredno ali posredno na razpolago ali v njihovo korist nobena sredstva ali gospodarski viri.“
Podrobna pravila o zadevnih omejevalnih ukrepih so opredeljena v naslednjih odstavkih tega člena.
Svet je istega dne na podlagi člena 215(2) PDEU sprejel Uredbo (EU) št. 208/2014 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini (
UL L 66, str. 1
).
V skladu s Sklepom 2014/119 Uredba št. 208/2014 nalaga sprejetje zadevnih omejevalnih ukrepov in opredeljuje podrobna pravila glede navedenih omejevalnih ukrepov z besedilom, ki je v bistvu enako besedilu navedenega sklepa.
Imena oseb, na katere se nanašata Sklep 2014/119 in Uredba št. 208/2014, so navedena v seznamu iz Priloge k navedenemu sklepu in iz Priloge I k navedeni uredbi (v nadaljevanju: seznam) skupaj z, med drugim, obrazložitvijo njihovega vpisa.
Na seznamu je bila ob imenu tožeče stranke navedba „predsednik vlade Ukrajine do januarja 2014“ kot podatek o identiteti in ta obrazložitev:
Svet je 6. marca 2014 v
Uradnem listu Evropske unije
objavil Obvestilo osebam, za katere veljajo omejevalni ukrepi, določeni v Sklepu 2014/119 in Uredbi št. 208/2014 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini (
UL C 66, str. 1
). V tem obvestilu je navedeno, da lahko „[z]adevne osebe […] [Svetu pošljejo] zahtevek za ponovno preučitev odločitve o njihovi uvrstitvi na [seznam] skupaj z dokazili“. V Obvestilu so zadevne osebe opozorjene tudi, „da lahko odločitev Sveta izpodbijajo na Splošnem sodišču […] v skladu s pogoji iz členov 275[, drugi odstavek, PDEU] ter 263[, četrti in šesti odstavek,] [PDEU].“
Sklep 2014/119 je bil spremenjen tudi s Sklepom Sveta (SZVP) 2015/143 z dne 29. januarja 2015 (
UL L 24, str. 16
), ki je začel veljati 31. januarja 2015. V zvezi z merili za določitev oseb, na katere se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi, je iz člena 1 zadnjenavedenega sklepa razvidno, da se člen 1(1) Sklepa 2014/119 nadomesti s tem besedilom:
„1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v njihovi lasti, z njimi razpolagajo ali so pod nadzorom oseb, ki so bile opredeljene kot odgovorne za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev, in oseb, odgovornih za kršitve človekovih pravic, in fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, ki so z njimi povezani, kot so navedeni v Prilogi.
Za namene tega sklepa osebe, ki so bile opredeljene kot odgovorne za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev, vključujejo osebe, proti katerim ukrajinske oblasti vodijo preiskavo:
(a)
glede odtujitve ukrajinskih javnih sredstev ali drugega premoženja ali vpletenosti v to odtujitev; ali
(b)
glede zlorabe položaja javnega funkcionarja z namenom pridobitve neupravičene koristi zanj ali za tretjo osebo, kar je povzročilo izgubo ukrajinskih javnih sredstev ali drugega premoženja, ali [glede] vpletenost[i] v to zlorabo.“
Z Uredbo Sveta (EU) 2015/138 z dne 29. januarja 2015 o spremembi Uredbe št. 208/2014 (
UL L 24, str. 1
) je bila zadnjenavedena uredba spremenjena v skladu s Sklepom 2015/143.
Sklep 2014/119 in Uredba št. 208/2014 sta bila nato spremenjena s Sklepom Sveta (SZVP) 2015/364 z dne 5. marca 2015 o spremembi Sklepa 2014/119 (
UL L 62, str. 25
) in z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2015/357 z dne 5. marca 2015 o izvajanju Uredbe št. 208/2014 (
UL L 62, str. 1
). S sklepom 2015/364 je bil spremenjen člen 5 Sklepa 2014/119 s podaljšanjem omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo na tožečo stranko, do 6. marca 2016. Z Izvedbeno uredbo 2015/357 je bila zato nadomeščena Priloga I k Uredbi št. 208/2014.
S Sklepom 2015/364 in Izvedbeno uredbo 2015/357 se je ime tožeče stranke ohranilo na seznamu z identifikacijskimi informacijami „[P]redsednik vlade Ukrajine do januarja 2014“ in to novo obrazložitvijo:
Zoper Sklep 2015/364 in Izvedbeno uredbo 2015/357 je tožeča stranka pred Splošnim sodiščem 29. aprila 2015 vložila novo tožbo (zadeva T‑215/15, Azarov/Svet).
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 12. maja 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo. Vložila je tudi predlog za obravnavanje po hitrem postopku na podlagi člena 76a Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991.
Splošno sodišče je s sklepom z dne 5. junija 2014 zavrnilo predlog za obravnavanje po hitrem postopku.
Evropska komisija in Republika Poljska sta 28. avgusta 2014 oziroma 2. septembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili predlog za intervencijo v tem postopku v podporo predlogom Sveta. Predsednik devetega senata Splošnega sodišča je s sklepoma z dne 7. novembra 2014 dovolil ti intervenciji. Republika Poljska je vložila intervencijsko vlogo in tožeča stranka je vložila stališča o tej vlogi v predpisanih rokih. Komisija se je odpovedala vložitvi intervencijske vloge.
Svet je 19. decembra 2014 vložil obrazložen predlog v skladu s členom 18(4), drugi pododstavek, Navodil sodnemu tajniku Splošnega sodišča, in sicer naj se vsebina priloge k dupliki ne navede v dokumentih v zvezi s to zadevo, do katerih ima javnost dostop.
Tožeča stranka je v vlogi, vloženi v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 25. marca 2015, prilagodila svoje predloge, da bi dosegla tudi razglasitev ničnosti Sklepa 2015/143 in Uredbe 2015/138 v delu, v katerem se nanašata nanjo.
Ta zadeva in zadeva T‑332/14, Azarov/Svet, sta bili s sklepom predsednika devetega senata Splošnega sodišča z dne 7. avgusta 2015 po opredelitvi strank združeni za ustni postopek v skladu s členom 68 Poslovnika Splošnega sodišča.
Stranki sta na obravnavi 30. septembra 2015 ustno podali navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
Sklep 2014/119 in Uredbo št. 208/2014 ter Sklep 2015/143 in Uredbo 2015/138 razglasi za nične v delu, v katerem se ti akti nanašajo nanjo;
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet ob podpori Komisije Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
zavrne prilagoditev tožbenih predlogov v delu, v katerem se ta nanaša na Sklep 2015/143 in Uredbo 2015/138, zaradi nepristojnosti Splošnega sodišča ali zaradi nedopustnosti;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Republika Poljska v bistvu predlaga zavrnitev tožbe.
Pravo
Predlog za razglasitev ničnosti Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014 v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko
Ohranitev pravnega interesa tožeče stranke
Kot je navedeno v točkah 12 in 13 zgoraj, je bila s Sklepom 2015/364 in Izvedbeno uredbo 2015/357 spremenjena obrazložitev vpisa imena tožeče stranke na seznam in podaljšana uporaba omejevalnih ukrepov zanjo do 6. marca 2016.
Svet je v stališčih o vlogi za prilagoditev predlogov izrazil dvome o ohranitvi pravnega interesa tožeče stranke v zvezi s predlogi za razglasitev ničnosti Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014 v delu, v katerem se ta akta nanašata nanjo, in se je glede tega oprl na presojo Splošnega sodišča.
V skladu z ustaljeno sodno prakso morata predmet spora in pravni interes tožeče stranke obstati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, to pa temelji na predpostavki, da ima lahko stranka, ki je vložila tožbo, zaradi izida tožbe koristi (glej sodbo z dne 6. junija 2013, Ayadi/Komisija,
C‑183/12 P
,
EU:C:2013:369
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je iz sodne prakse razvidno, da potrditev nezakonitosti izpodbijanega akta ne more odpraviti premoženjske škode ali posega v zasebnost, vendar lahko rehabilitira zadevno osebo ali zagotovi nekakšno povračilo nepremoženjske škode, ki ji je nastala zaradi te nezakonitosti, in tako upraviči nadaljnji obstoj njenega pravnega interesa (glej v tem smislu sodbo z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija,
C‑239/12 P
, ZOdl.,
EU:C:2013:331
, točke od 70 do 72).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kot je tožeča stranka trdila v vlogi za prilagoditev predlogov in na obravnavi, da lahko to, da je javno označena kot oseba, proti kateri v Ukrajini teče kazenski postopek v zvezi z dejanji odtujitve javnih sredstev, škodi zlasti njenemu ugledu, ki ga ima kot politik in poslovnež.
Poudariti je treba, kot je tožeča stranka poudarila na obravnavi, da bi lahko na priznanju nezakonitosti Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014 temeljila poznejša tožba za povrnitev škode, ki je zaradi teh aktov nastala med njuno uporabo, in sicer od 5. marca 2014 do 6. marca 2015 (glej v tem smislu in po analogiji v točki 28 zgoraj navedeno sodbo Abdulrahim/Svet in Komisija,
EU:C:2013:331
, točka
).
Glede tega je treba v nasprotju s trditvami Sveta ugotoviti, da okoliščina, da Sklep 2014/119 in Uredba št. 208/2014 ne veljata več, ker sta bila v delu, v katerem sta se nanašala na tožečo stranko, spremenjena s Sklepom 2015/364 in Izvedbeno uredbo 2015/357, ne more biti enakovredna morebitni razglasitvi ničnosti prvotno sprejetih aktov Splošnega sodišča, saj ta sprememba ne pomeni priznanja njune nezakonitosti (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 11. junija 2014, Syria International Islamic Bank/Svet,
T‑293/12
,
EU:T:2014:439
, točke od 36 do 41 in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je torej treba, da tožeča stranka ohrani pravni interes kljub spremembi Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014 v delu, v katerem se nanašata nanjo, s Sklepom 2015/364 in Izvedbeno uredbo 2015/357, zoper katera je sicer vložena nova tožba (glej točko 14 zgoraj).
Utemeljenost predloga za razglasitev ničnosti Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/119 v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja pet tožbenih razlogov. Prvi se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve. Drugi se nanaša na kršitev temeljnih pravic. Tretji se nanaša na zlorabo pooblastil. Četrti se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja in peti na očitno napako pri presoji.
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preizkusiti peti tožbeni razlog.
Tožeča stranka v utemeljitev petega tožbenega razloga v bistvu trdi, da omejevalni ukrepi proti njej niso bili sprejeti na dovolj trdni dejanski podlagi.
Po mnenju tožeče stranke Sklep 2014/119 in Uredba št. 208/2014 vsebujeta le zelo kratko obrazložitev vpisa njenega imena na seznam, pri čemer je zgolj navedeno, da proti njej v Ukrajini poteka preiskava zaradi sodelovanja pri kaznivih dejanjih v zvezi z odtujitvijo javnih sredstev in njihovega nezakonitega prenosa zunaj Ukrajine. Natančneje trdi, da je Svet, ker se je za utemeljitev tega vpisa očitno oprl le na to, da je v Ukrajini opravljala politično funkcijo, medtem ko naj ne bi proti njej v Ukrajini potekala niti kazenska preiskava zaradi sodelovanja pri navedenih kaznivih dejanjih, storil očitno napako pri presoji. Poleg tega naj bi bil edini razlog, naveden v utemeljitev tega vpisa, nejasen in splošen, ker naj očitki ne bi bili dovolj podrobno pisani niti s časovnega, niti s krajevnega in niti z vsebinskega vidika njegovega sodelovanja pri zanikanih kaznivih dejanjih.
V repliki tožeča stranka izpodbija trditev Sveta, da so bili zadevni omejevalni ukrepi namenjeni preprečevanju nezakonite uporabe javnih sredstev, saj naj po eni strani ne bi učinkovali preventivno, po drugi pa tak cilj naj nikakor ne bi mogel upravičiti vpisa imena tožeče stranke na seznam. Trdi tudi, da dopis kabineta generalnega državnega tožilca Ukrajine, poslan visoki predstavnici Evropske unije za zunanje zadeve in varnostno politiko, z dne 3. marca 2014 (v nadaljevanju: dopis z dne 3. marca 2014) ne pomeni dovolj trdne dejanske podlage.
Tožeča stranka v odgovor na trditev, ki jo je Republika Poljska podala v intervencijski vlogi, trdi, da ob pošiljanju dopisa z dne 3. marca 2014 ni potekal noben postopek v zvezi z odtujitvijo javnih sredstev. To naj bi potrjevala dopisa kabineta generalnega državnega tožilca Ukrajine z dne 8. julija in 10. oktobra 2014. V prvem naj bi bila namreč navedena drugačna kazniva dejanja, drugi pa naj bi se nanašal na postopek, ki se je začel šele po sprejetju zadevnih omejevalnih ukrepov.
Svet odgovarja, da je iz uvodnih izjav Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014 ter iz splošnih okoliščin, v katerih sta bila ta akta sprejeta, razvidno, da sta imela za cilj med drugim ureditev in podporo pravne države, vključno s pomočjo ukrajinskim organom pri boju proti korupciji in odtujitvi državnih sredstev. Med te cilje se je uvrščal tudi cilj preprečevanja nezakonite uporabe javnih sredstev, zlasti od oseb, ki v Ukrajini opravljajo ali so opravljale funkcije, povezane s politiko.
Razlogi za vpis imena tožeče stranke na seznam naj bi torej temeljili na trdni dejanski podlagi in naj bi bili v skladu s sodno prakso. Ti razlogi so namreč temeljili na dopisu z dne 3. marca 2014, s katerim je bil Svet obveščen, da so potekale preiskave, ki so se nanašale na sodelovanje, med drugim, tožeče stranke pri kaznivih dejanjih, povezanih z odtujitvijo javnih sredstev in njihovim prenosom zunaj Ukrajine, kar naj bi ustrezalo obrazložitvi glede tožeče stranke v Sklepu 2014/119 in Uredbi št. 208/2014.
Poleg tega naj bi utegnile strožje zahteve zmanjševati učinkovitost omejevalnih ukrepov, sprejetih zaradi odtujitve javnih sredstev. Svet meni, da je treba razlikovati med, prvič, preiskavami, ki potekajo v Ukrajini in v okviru katerih bo lahko tožeča stranka v skladu z določbami ukrajinskega kazenskega postopka odpravila sume, ki se nanašajo nanjo, in drugič, omejevalnimi ukrepi, ki so bili sprejeti na ravni Evropske unije ter so začasni in nedokončni. V teh okoliščinah naj bi bili potrebni nujni ukrepi v zvezi z zamrznitvijo sredstev zaradi odtujitve javnih sredstev, saj naj bi sicer obstajalo tveganje, da bodo ta sredstva prenesena zunaj ozemlja Unije in zato cilj navedenih ukrepov ne bo dosežen.
Republika Poljska v bistvu navaja trditve, ki so večinoma v skladu s trditvami Sveta. Med drugim meni, da je imel Svet v obravnavanem primeru na voljo konkretne dokaze o obstoju kazenskega postopka proti tožeči stranki in da o resničnosti domnevnih dejanj ob upoštevanju predloženih dokazov ni bilo mogoče dvomiti.
Opozoriti je treba, da Svet sicer ima široko polje proste presoje glede splošnih meril, ki jih je treba upoštevati za sprejetje omejevalnih ukrepov, vendar učinkovitost sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zahteva, da se sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti razlogov, na katerih temelji sklep o vpisu ali ohranitvi imena določene osebe na seznamu oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, prepriča, da ta sklep, ki je za to osebo posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. To pomeni, da je treba preveriti dejansko stanje, navedeno v obrazložitvenem memorandumu, na katerem temelji navedeni sklep, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi – oziroma vsaj eden od njih, za kateri se šteje, da zadostuje za utemeljitev tega sklepa – utemeljeni dovolj jasno in konkretno (glej sodbo z dne 21. aprila 2015, Anbouba/Svet,
C‑605/13 P
, ZOdl.,
EU:C:2015:248
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru merilo iz člena 1(1) Sklepa 2014/119 določa, da se sprejmejo omejevalni ukrepi proti osebam, ki so bile opredeljene kot odgovorne za dejanja odtujitve javnih sredstev. Poleg tega je iz druge točke obrazložitve navedenega sklepa razvidno, da je Svet te ukrepe sprejel „z namenom ureditve in podpore pravni državi […] v Ukrajini“.
Ime tožeče stranke je bilo vpisano na seznam z obrazložitvijo, da je „[o]seba, zoper katero v Ukrajini teče preiskava zaradi sodelovanja pri zločinih [kaznivih dejanjih] v zvezi s poneverbo [z odtujitvijo] ukrajinskih državnih sredstev in nezakonitega prenosa teh sredstev izven Ukrajine“. Iz tega izhaja, da so se po mnenju Sveta proti tožeči stranki vsaj zbirala obvestila ali je glede nje potekala preiskava, ki (še) ni pripeljala do vložitve obtožnega akta, in sicer zaradi njene domnevne vpletenosti v dejanja odtujitve javnih sredstev.
V utemeljitev razloga za vpis imena tožeče stranke na seznam se Svet sklicuje na dopis z dne 3. marca 2014 in na druge dokaze, pridobljene po izdaji Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014.
V prvem delu dopisa z dne 3. marca 2014 je pojasnjeno, da so „ukrajinski organi pregona“ začeli več kazenskih postopkov za preiskavo kaznivih dejanj, ki so jih storili nekdanji visoki funkcionarji, katerih imena so navedena v nadaljevanju in glede katerih sta bila v okviru preiskave o zgoraj navedenih kaznivih dejanjih dokazana odtujitev javnih sredstev v velikih zneskih in nezakoniti prenos teh sredstev zunaj ozemlja Ukrajine.
V drugem delu dopisa z dne 3. marca 2014 je dodano, da „se s preiskavo preverja sodelovanje drugih visokih funkcionarjev, ki predstavljajo nekdanje organe, v enakovrstnih kaznivih dejanjih“ in da bodo čim hitreje obveščeni o začetku te preiskave. Imena teh drugih visokih funkcionarjev, med katerimi je ime tožeče stranke, so prav tako navedena v nadaljevanju.
Glede na spis zadeve je med dokazi, ki jih je predložil Svet v tem postopku, dopis z dne 3. marca 2014 edini, ki je iz obdobja pred sprejetjem Sklepa 2014/119 in Uredbe št. 208/2014. Zato je treba zakonitost teh aktov presojati zgolj z vidika tega dokaza.
Preveriti je torej treba, ali je dopis z dne 3. marca 2014 zadosten dokaz za utemeljitev ugotovitve, da je bila tožeča stranka opredeljena „kot odgovorna za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev“ v smislu člena 1(1) Sklepa 2014/119.
Čeprav dopis z dne 3. marca 2014, kot poudarja Svet, izvira iz višjega pravosodnega organa tretje države, in sicer iz kabineta generalnega državnega tožilca Ukrajine, ta vsebuje zgolj splošno in generično navedbo o povezavi imena tožeče stranke, skupaj z imeni drugih nekdanjih visokih funkcionarjev, s preiskavo, v kateri naj bi bila v bistvu dokazana dejanja odtujitve javnih sredstev. Dopis namreč ne vsebuje nobenih pojasnil o dokazovanju dejanj, ki so se takrat preverjala v preiskavi ukrajinskih organov, in še toliko manj pojasnil o osebni odgovornosti – ki je le domnevna – tožeče stranke za ta dejanja.
Kot trdi Svet, je sicer sodišče Unije v okviru uporabe omejevalnih ukrepov ugotovilo, da opredelitev osebe kot odgovorne za kaznivo dejanje ne pomeni nujno, da je bila za tako kaznivo dejanje obsojena (glej v tem smislu sodbi z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet,
C‑220/14 P
, ZOdl.,
EU:C:2015:147
, točka
, in z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
, ZOdl.,
EU:T:2014:93
, točke od 57 do 61).
Vendar je bil v okviru zadev, ki so bile podlaga za sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 52, generalni državni tožilec zadevne tretje države proti tožečim strankam izdal vsaj sklep, s katerim je bil odrejen zaseg njihovega premoženja, ki ga je potrdilo kazensko sodišče (v točki 52 zgoraj navedena sodba Ezz in drugi/Svet,
EU:T:2014:93
, točka
). Zato je bila uporaba omejevalnih ukrepov proti tožečim strankam iz teh zadev utemeljena na konkretnih dejstvih, s katerimi se je seznanil Svet.
V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, prvič, da Svet ni imel informacij v zvezi z dejstvi ali ravnanji, ki jih ukrajinski organi očitajo posebej tožeči stranki, in drugič, da dopis z dne 3. marca 2014, na kateri se Svet sklicuje, tudi če se presoja glede na kontekst, v kateri je umeščen, ne pomeni dovolj trdne dejanske podlage v smislu sodne prakse iz točke 43 zgoraj za vpis imena tožeče stranke na seznam iz razloga, da je bila opredeljena „kot odgovorna“ za odtujitev javnih sredstev.
Ne glede na fazo postopka, ki je potekal proti tožeči stranki, Svet ni mogel sprejeti omejevalnih ukrepov proti njej, ne da bi bil seznanjen z dejanji odtujitve javnih sredstev, ki so jih posebej njej očitali ukrajinski organi. Svet naj bi namreč smel le ob seznanjenosti s temi dejanji ugotoviti, da jih je po eni strani mogoče opredeliti kot odtujitev javnih sredstev in da lahko po drugi ogrozijo pravno državo v Ukrajini, katere ureditev in podpora je, kot je opozorjeno v točki 44 zgoraj, cilj sprejetja zadevnih omejevalnih ukrepov.
Poleg tega mora v primeru izpodbijanja pristojni organ Unije dokazati utemeljenost razlogov, uporabljenih proti zadevni osebi, ne da bi morala zadnjenavedena predložiti negativni dokaz, da navedeni razlogi niso utemeljeni (sodbi z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P
, ZOdl.,
EU:C:2013:518
, točki
in
, in z dne 28. novembra 2013, Svet/Fulmen in Mahmoudian,
C‑280/12 P
, ZOdl.,
EU:C:2013:775
, točki
in
).
Glede na navedeno z vpisom imena tožeče stranke na seznam niso bila spoštovana merila za določitev oseb, na katere se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi, ki so določena v Sklepu 2014/119.
Tožbi je treba torej ugoditi v delu, v katerem se z njo predlaga razglasitev ničnosti Sklepa 2014/119 v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, ne da bi bilo treba odločiti niti o drugih tožbenih razlogih, ki jih navaja, niti o njenem predlogu za sprejetje ukrepov procesnega vodstva.
Iz istih razlogov se Uredba št. 208/2014 razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko.
Predlog za razglasitev ničnosti Sklepa 2015/143 in Uredbe 2015/138 v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko
Tožeča stranka v vlogi za prilagoditev predlogov v bistvu predlaga tudi razglasitev ničnosti Sklepa 2015/143 in Uredbe 2015/138 v delu, v katerem sta bila z njima spremenjena člen 1(1) Sklepa 2014/119 in člen 3 Uredbe št. 208/2014.
Svet v stališčih o vlogi za prilagoditev po eni strani trdi, da Splošno sodišče glede na člen 275 PDEU ni pristojno za odločanje o tožbi zoper Sklep 2015/143, ki je bil sprejet med drugim na podlagi člena 29 PEU, in po drugi, da razširitev predlogov na ta sklep in na Uredbo 2015/138 ni dopustna zaradi neobstoja procesnega upravičenja tožeče stranke. Poleg tega Svet ob podpori Komisije trdi, da zahtevek tožeče stranke ne vsebuje nobenega povzetka tožbenih razlogov v smislu člena 21 Statuta Sodišča Evropske unije in člena 44(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991.
Najprej je treba glede vprašanja pristojnosti sodišča Unije opozoriti, da člen 275, drugi odstavek, PDEU izrecno določa, da je sodišče Unije z odstopanjem od določb prvega odstavka tega člena pristojno za „odločanje o tožbah, vloženih v skladu s pogoji četrtega pododstavka [odstavka] člena 263 [PDEU], v katerih se nadzira zakonitost sklepov, ki predvidevajo omejevalne ukrepe proti fizičnim ali pravnim osebam, ki jih je Svet sprejel na podlagi poglavja 2 naslova V Pogodbe [EU]“. Ta določba se torej v nasprotju s trditvami Sveta nanaša na vse sklepe Sveta v zvezi z omejevalnimi ukrepi proti fizičnim ali pravnim osebam, zajete s poglavjem 2 naslova V Pogodbe EU, ne glede a to, ali gre za splošne ali posamične sklepe. Natančneje, ne izključuje možnosti, da bi se v okviru vloge za prilagoditev predlogov izpodbijala zakonitost splošne določbe v utemeljitev ničnostne tožbe, vložene zoper posamični omejevalni ukrep (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2015, NIOC in drugi/Svet,
T‑577/12
, v pritožbenem postopku,
EU:T:2015:596
, točki
in
).
Vendar je Splošno sodišče v nasprotju s trditvami Sveta pristojno za preizkus zakonitosti Sklepa 2015/143 v delu, v katerem je z njim spremenjen člen 1(1) Sklepa 2014/119.
Dalje je treba glede ugovora nedopustnosti v zvezi z neobstojem procesnega upravičenja tožeče stranke upoštevati, da sta bila Sklep 2014/119 in Uredba št. 208/2014 spremenjena s Sklepom 2015/143 in Uredbo 2015/138 le v delu, v katerem so bila natančno določena merila za določitev za zamrznitev sredstev oseb, odgovornih za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev.
Sklep 2015/143 in Uredba 2015/138 ne določata poimensko tožeče stranke niti nista bila sprejeta po celovitem preverjanju seznamov oseb, na katere se omejevalni ukrepi nanašajo. Ta akta se namreč nanašata le na splošna merila za vpis, ki se uporabljajo za objektivno določene položaje in imajo pravne učinke za splošno in abstraktno določene kategorije oseb in subjektov, ne pa na vpis imena tožeče stranke na seznam. Zato se niti neposredno niti posamično ne nanašata na tožečo stranko in ta, kot je trdil Svet, ne more dopustno prilagoditi svojih predlogov, da bi predlagala razglasitev njune ničnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2013, Bank Refah Kargaran/Svet,
T‑24/11
, ZOdl.,
EU:T:2013:403
, točka
).
Poleg tega spremembe, ki so bile v zvezi s splošnim merilom za vpis uvedene s Sklepom 2015/143 in Uredbo 2015/138, niso upoštevne za presojo zakonitosti vpisa imena tožeče stranke na seznam, ki jo je opravil Svet zgolj na podlagi merila iz člena 1(1) Sklepa 2014/119 (glej točko 44 zgoraj).
Glede na zgoraj navedeno je treba tožbo zavreči kot nedopustno v delu, v katerem je naperjena zoper Sklep 2015/143 in Uredbo 2015/138, ne da bi bilo treba odločati o drugem ugovoru nedopustnosti, ki ga navajata Svet in Komisija.
Časovni učinki razglasitve delne ničnosti Sklepa 2014/119
Po mnenju Sveta se morajo, če Splošno sodišče Sklep 2014/119 razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, njegovi učinki v skladu s členom 264, drugi odstavek, PDEU ohraniti do začetka veljavnosti razglasitve delne ničnosti Uredbe št. 208/2014 zaradi zagotavljanja pravne varnosti ter skladnosti in enotnosti pravnega reda.
Tožeča stranka nasprotuje tem trditvam.
Opozoriti je treba, da je bil Sklep 2014/119 spremenjen s Sklepom 2015/364, s katerim je bil seznam nadomeščen s 7. marcem 2015, uporaba omejevalnih ukrepov za tožečo stranko pa je bila podaljšana do 6. marca 2016. Po teh spremembah je bilo ime tožeče stranke ohranjeno na seznamu z novim razlogom za vpis (glej točki 12 in 13 zgoraj).
Zato zdaj za tožečo velja nov omejevalni ukrep. Iz tega sledi, da razglasitev ničnosti Sklepa 2014/119 v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, ne povzroči izbrisa njenega imena s seznama.
Zato ni treba ohraniti učinkov Sklepa 2014/119 v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko.
Stroški
Člen 134(2) Poslovnika določa, da če je neuspelih strank več, Splošno sodišče odloči o porazdelitvi stroškov.
Ker v obravnavanem primeru Svet ni uspel glede predloga za razglasitev ničnosti, navedenega v tožbi, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov, povezanih s tem predlogom. Ker tožeča stranka ni uspela glede predloga za razglasitev ničnosti, navedenega v vlogi za prilagoditev predlogov, se ji skladu s predlogi Sveta naloži plačilo stroškov, povezanih s tem predlogom.
Poleg tega v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Republika Poljska in Komisija zato nosita vsaka svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deveti senat)
razsodilo:

1.
Sklep Sveta 2014/119/SZVP z dne 5. marca 2014 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini in Uredba Sveta (EU) št. 208/2014 z dne 5. marca 2014 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini se razglasita za nična v delu, v katerem se nanašata na Mykolo Yanovycha Azarova.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Svetu Evropske unije se poleg plačila njegovih stroškov naloži plačilo stroškov M. Y. Azarova, kar zadeva predlog za razglasitev ničnosti, naveden v tožbi.

4.
M. Y. Azarovu se poleg plačila njegovih stroškov naloži plačilo stroškov Sveta, kar zadeva predlog za razglasitev ničnosti, naveden v vlogi za prilagoditev predlogov.

5.
Republika Poljska in Evropska komisija nosita svoje stroške.

Berardis
Czúcz
Popescu
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. januarja 2016.
Podpisi
(
*1
)   Jezik postopka: nemščina.