CELEX: 62014TJ0735
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik
restriktive foranstaltninger truffet på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine
opførelse og efterfølgende opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over de enheder, der er omfattet af restriktive foranstaltninger
begrundelsespligt
hjemmel
partnerskabs- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Rusland
ejendomsret
ret til at udøve økonomisk virksomhed
proportionalitet

Sagens faktiske omstændigheder
Sagsøgeren, Gazprom Neft PAO, er et russisk erhvervsdrivende selskab, der er specialiseret i efterforskning og produktion af olie og gas, salg og distribution af mineralgas og produktion og salg af mineralolieprodukter. Selskabets majoritetsaktionær er Gazprom Joint Stock Company, som direkte og indirekte ejer 95,7% af aktierne. Den russiske regering ejer direkte og indirekte 50,23% af aktierne i Gazprom Joint Stock Company.
Den 20. februar 2014 fordømte Rådet for Den Europæiske Union på det kraftigste anvendelsen af vold i Ukraine. Det opfordrede til at bringe volden til ophør med det samme og til fuldt ud at overholde menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder i Ukraine. Rådet indførte desuden restriktive foranstaltninger over for de personer, der var ansvarlige for menneskerettighedskrænkelser, vold og overdreven magtanvendelse.
I forbindelse med et ekstraordinært møde, der fandt sted den 3. marts 2014, fordømte Rådet på det kraftigste de russiske væbnede styrkers klare krænkelse af Ukraines suverænitet og territoriale integritet gennem angrebshandlinger samt Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsiis (Den Russiske Føderations Forbundsråd) godkendelse den 1. marts 2014 af brugen af væbnede styrker på ukrainsk område. Den Europæiske Union opfordrede Den Russiske Føderation til øjeblikkeligt at trække dens væbnede styrker tilbage til de områder, hvor de er permanent stationeret, i overensstemmelse med dens internationale forpligtelser.
Den 5. marts 2014 vedtog Rådet restriktive foranstaltninger med henblik på indefrysning og inddrivelse af uretmæssigt tilegnede ukrainske statsmidler.
Den 6. marts 2014 godkendte EU’s stats- og regeringschefer de af Rådet vedtagne konklusioner af 3. marts 2014. De fordømte på det kraftigste Den Russiske Føderations uprovokerede krænkelse af Ukraines suverænitet og territoriale integritet og opfordrede Den Russiske Føderation til øjeblikkeligt at trække sine væbnede styrker tilbage til de områder, hvor de er permanent stationeret, i overensstemmelse med de relevante aftaler. EU’s stats- og regeringschefer erklærede, at yderligere skridt fra Den Russiske Føderations side for at destabilisere situationen i Ukraine ville få yderligere og vidtrækkende konsekvenser for forbindelserne på en lang række økonomiske områder mellem EU og dens medlemsstater på den ene side og Den Russiske Føderation på den anden side. De opfordrede Den Russiske Føderation til øjeblikkeligt at give internationale observatører adgang, idet de understregede, at løsningen på krisen i Ukraine burde baseres på landets territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed samt på nøje efterlevelse af internationale normer.
Den 16. marts 2014 udskrev parlamentet i Den Autonome Republik Krim og lokalregeringen i Sevastopol, som begge er dele af Ukraine, en folkeafstemning om Krims status. I forbindelse med denne folkeafstemning blev Krims befolkning opfordret til at tilkendegive, om den ønskede at høre under Den Russiske Føderation, eller om den ønskede, at forfatningen af 1992 og Krims status i Ukraine blev genindført. Det annoncerede resultat i Den Autonome Republik Krim angav, at 96,77% af vælgerne havde stemt til fordel for Krims indlemmelse i Den Russiske Føderation med en valgdeltagelse på 83,1%.
Den 17. marts 2014 vedtog Rådet andre konklusioner vedrørende Ukraine. Rådet fordømte på det kraftigste den folkeafstemning om indlemmelse i Den Russiske Føderation, der var blevet afholdt den 16. marts 2014, og som ifølge Rådet var i klar modstrid med Ukraines forfatning. Rådet opfordrede indtrængende Den Russiske Føderation til at tage skridt til at løse krisen, øjeblikkeligt trække sine styrker tilbage, så de får samme antal og placeres på de samme garnisoner som før krisen i henhold til landets internationale forpligtelser, indlede direkte drøftelser med Ukraines regering og benytte sig af alle de relevante internationale mekanismer med henblik på at finde frem til en fredelig forhandlingsløsning, der sikrer fuld overholdelse af landets bilaterale og multilaterale tilsagn om at respektere Ukraines suverænitet og territoriale integritet. I denne henseende beklagede Rådet, at De Forenede Nationers Sikkerhedsråd ikke havde været i stand til at vedtage en resolution som følge af Den Russiske Føderations veto. Det opfordrede desuden indtrængende Den Russiske Føderation til ikke at tage skridt til at annektere Krim i strid med folkeretten.
Samme dag vedtog Rådet på grundlag af artikel 29 TEU afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (
EUT 2014, L 78, s. 16
), samt på grundlag af artikel 215 TEUF forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (
EUT 2014, L 78, s. 6
), hvorved Rådet indførte rejserestriktioner og indefrysning af aktiver for de personer, som er ansvarlige for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed samt personer og enheder med tilknytning til dem.
Den 17. marts 2014 anerkendte Den Russiske Føderation officielt resultatet af den folkeafstemning, der blev afholdt på Krim den 16. marts 2014. Efter denne folkeafstemning erklærede Krims højeste råd og Sevastopols byråd Krims uafhængighed af Ukraine og anmodede om indlemmelse i Den Russiske Føderation. Samme dag underskrev den russiske præsident et dekret, der anerkendte Republikken Krim som en suveræn og uafhængig stat.
Den 21. marts 2014 mindede Det Europæiske Råd om EU’s stats- og regeringschefers erklæring af 6. marts 2014 og bad Europa-Kommissionen og medlemsstaterne om at forberede andre mulige målrettede foranstaltninger.
Den 23. juni 2014 besluttede Rådet, at import til EU af varer med oprindelse på Krim eller i Sevastopol burde forbydes, med undtagelse af varer med oprindelse på Krim eller i Sevastopol, som af Ukraines regering havde fået tildelt et oprindelsescertifikat.
Efter hændelsen den 17. juli 2014, der bragte flyet MH17 fra Malaysia Airlines til nedstyrtning i Donetsk (Ukraine), anmodede Rådet Kommissionen og Tjenesten for EU’s optræden udadtil (EU-Udenrigstjenesten) om at afslutte deres forberedende arbejde med mulige målrettede foranstaltninger og senest den 24. juli fremsætte forslag til tiltag, herunder med hensyn til adgang til kapitalmarkeder, forsvar, produkter med dobbelt anvendelse og følsomme teknologier, bl.a. i energisektoren.
Den 31. juli 2014 vedtog Rådet på grundlag af artikel 29 TEU afgørelse 2014/512/FUSP om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (
EUT 2014, L 229, s. 13
). Samme dag vedtog Rådet på grundlag af artikel 215 TEUF forordning (EU) nr. 833/2014 om restriktive foranstaltninger på baggrund af Ruslands handlinger, der destabiliserer situationen i Ukraine (
EUT 2014, L 229, s. 1
).
Bilag II til forordning nr. 833/2014 indeholder en liste over teknologier som omhandlet i denne forordnings artikel 3, der er klassificeret i overensstemmelse med deres kode i den kombinerede nomenklatur, nemlig primært rør, sømløse, af den art, der anvendes til olie- og gasrørledninger og værktøj til bjerg- eller jordboring, fortrængningspumper til væsker, maskiner og apparater til jordboring eller dele til sådanne maskiner og apparater, bore- og produktionsplatforme, mobile boretårne, søgående fyrskibe, havnesprøjter osv.
Den 8. september 2014 vedtog Rådet dernæst afgørelse 2014/659/FUSP om ændring af afgørelse 2014/512 (
EUT 2014, L 271, s. 54
) og forordning (EU) nr. 960/2014 om ændring af forordning nr. 833/2014 (
EUT 2014, L 271, s. 3
). Disse retsakter indførte yderligere restriktioner over for tilknyttede tjenester, der er nødvendige med henblik på olieefterforskning og ‑produktion på dybt vand, arktisk olieefterforskning og ‑produktion eller skiferolieprojekter i Rusland. De samme retsakter pålagde yderligere restriktioner vedrørende adgangen til kapitalmarkederne i EU og udvidede deres anvendelsesområde til tre større russiske selskaber kontrolleret af staten, eller hvis aktier var ejet af den stat, der udøvede deres aktiviteter på området for råolie og olieprodukter, herunder sagsøgeren.
Endelig blev afgørelse 2014/512, som ændret ved afgørelse 2014/659, ændret ved Rådets afgørelse 2014/872 af 4. december 2014 (
EUT 2014, L 349, s. 58
, herefter »den anfægtede afgørelse«). Forordning nr. 833/2014, som ændret ved forordning nr. 960/2014, blev ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 1290/2014 af 4. december 2014 (
EUT 2014, L 349, s. 20
, herefter »den anfægtede forordning«).
Artikel 1, stk. 2), litra b)-d), og artikel 1, stk. 3 og 4, i den anfægtede afgørelse, som tilføjet eller ændret ved artikel 1, stk. 1, i afgørelse 2014/659 og derefter ved artikel 1, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 2014/872, fastsætter:
»2.   Direkte eller indirekte køb eller salg af, direkte eller indirekte levering af investeringsservice eller bistand i forbindelse med udstedelsen af eller en hvilken som helst anden handel med obligationer, aktier eller lignende finansielle instrumenter med en løbetid på over 30 dage udstedt efter den 12. september 2014 af:
[…]
b)
enheder etableret i Rusland, der er offentligt kontrolleret, eller hvoraf staten ejer over 50%, hvis anslåede samlede aktiver overstiger 1 [bio.] russiske rubler, og hvis anslåede indtægter for så vidt angår mindst 50% hidrører fra salg eller transport af råolie eller olieprodukter pr. 12. september 2014, jf. bilag III
c)
juridiske personer, enheder eller organer etableret uden for Unionen, hvoraf en enhed, der er omhandlet i litra a) og b), ejer mere end 50%, eller
d)
juridiske personer, enheder eller organer, der handler på vegne af eller efter anvisning fra en enhed inden for den kategori, som er omhandlet i litra c) eller opført på listen i bilag II eller III, forbydes.
3.   Det er forbudt direkte eller indirekte at etablere eller deltage i arrangementer med henblik på ydelse af nye lån eller kreditter med en løbetid på over 30 dage til juridiske personer, enheder eller organer, som er omhandlet i stk. 1 eller 2, efter den 12. september 2014, bortset fra lån eller kreditter, der har det specifikke og dokumenterede formål at yde finansiering til ikkeforbudt direkte eller indirekte import eller eksport af produkter og ikkefinansielle tjenester mellem Unionen og Rusland eller ethvert andet tredjeland, eller lån, der har et specifikt og dokumenteret formål om at yde nødfinansiering med henblik på at opfylde solvens- og likviditetskriterierne for juridiske personer, der er etableret i Unionen, og hvoraf en enhed, der er opført på listen i bilag I, ejer over 50%.
4.   Forbuddet i stk. 3 finder ikke anvendelse på hævninger af kreditbeløb eller udbetalinger, der er foretaget i henhold til en kontrakt, der er indgået inden den 12. september 2014, hvis:
a)
alle vilkår og betingelser for sådanne hævninger af kreditbeløb eller udbetalinger:
i)
blev fastlagt inden den 12. september 2014, og
ii)
[ikke] er […] blevet ændret på eller efter denne dato, og
b)
der inden den 12. september 2014 var blevet fastsat et kontraktlig forfaldstidspunkt for den fuldstændige tilbagebetaling af alle midler, der er stillet til rådighed, og for bortfald af alle tilsagn, rettigheder og forpligtelser i henhold til kontrakten.
De vilkår og betingelser for hævninger af kreditbeløb eller udbetalinger, der er omhandlet i nærværende stykke, omfatter bestemmelser vedrørende længden af tilbagebetalingsperioden for hvert kreditbeløb og hver udbetaling, den anvendte rentesats eller renteberegningsmetoden samt det maksimale beløb.«
Bilaget til afgørelse 2014/659 tilføjer et bilag III til afgørelse 2014/512, som opfører sagsøgerens navn på listen over de juridiske personer, enheder eller organer, der er omhandlet i denne afgørelses artikel 1, stk. 2, litra b).
Den anfægtede forordnings artikel 5, stk. 2, litra b)-d), artikel 5, stk. 3 og 4, som tilføjet og ændret ved artikel 1, stk. 5, i forordning nr. 960/2014 og ved artikel 1, stk. 6 og 7, i forordning nr. 1290/2014, fastsætter følgende:
»2.   Det er forbudt direkte eller indirekte at købe, sælge eller levere investeringstjenester til eller bistand i forbindelse med udstedelsen af eller en hvilken som helst anden handel med omsættelige værdipapirer og pengemarkedsinstrumenter med en løbetid på over 30 dage udstedt efter den 12. september 2014 af:
[…]
b)
juridiske personer, enheder eller organer, der er etableret i Rusland, der er kontrolleret af staten, eller hvoraf staten ejer over 50%, og hvis anslåede samlede aktiver overstiger 1 [bio.] russiske rubler, og hvis indtægter for så vidt angår mindst 50% hidrører fra salg eller transport af råolie eller olieprodukter, jf. bilag VI
c)
juridiske personer, enheder eller organer etableret uden for Unionen, hvoraf en enhed, som er opført i dette stykkes litra a) eller b), direkte eller indirekte ejer over 50%, eller
d)
juridiske personer, enheder eller organer, der handler på vegne af eller efter anvisning fra en enhed, som er omhandlet i dette stykkes litra a), b) eller c).
3.   Det er forbudt direkte eller indirekte at etablere eller deltage i arrangementer med henblik på ydelse af nye lån eller kreditter med en løbetid på over 30 dage til juridiske personer, enheder eller organer, som er omhandlet i stk. 1 eller 2, efter den 12. september 2014.
Forbuddet finder ikke anvendelse på:
a)
lån eller kreditter, der har det specifikke og dokumenterede formål at yde finansiering til ikkeforbudt import eller eksport af produkter og ikkefinansielle tjenester mellem Unionen og nogen anden tredjestat, herunder udgifter til varer og tjenester fra en anden tredjestat, der er nødvendige for at udføre eksport- eller importkontrakterne, eller
b)
lån, der har et specifikt og dokumenteret formål om at yde nødfinansiering med henblik på at opfylde solvens- og likviditetskriterier for juridiske personer, der er etableret i Unionen, og hvoraf en enhed, der er opført på listen i bilag III, ejer over 50%.
4.   Forbuddet i stk. 3 finder ikke anvendelse på hævninger af kreditbeløb eller udbetalinger, der er foretaget i henhold til en kontrakt, der er indgået før den 12. september 2014, forudsat at følgende betingelser er opfyldt:
a)
alle vilkår og betingelser for sådanne hævninger af kreditbeløb eller udbetalinger:
i)
blev fastlagt inden den 12. september 2014, og
ii)
er ikke blevet ændret på eller efter denne dato, og
b)
et kontraktligt forfaldstidspunkt for hel tilbagebetaling af alle midler, der er stillet til rådighed, og for bortfald af alle tilsagn, rettigheder og forpligtelser i henhold til kontrakten blev fastlagt inden den 12. september 2014.
De i litra a) nævnte vilkår og betingelser for hævninger af kreditbeløb og udbetalinger skal omfatte bestemmelser om tilbagebetalingstiden for hver hævning af kreditbeløb eller udbetaling, den anvendte rentesats eller renteberegningsmetoden samt maksimumsbeløbet.«
Artikel 1, stk. 9, i forordning nr. 960/2014 fastsætter, at bilag III til nævnte forordning, som opfører sagsøgerens navn på listen over personer, enheder eller organer, der er omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i forordning nr. 833/2014, tilføjes som bilag VI til sidstnævnte forordning.
Den anfægtede afgørelses artikel 4, som ændret ved afgørelse 2014/872, fastsætter:
»1.   Direkte eller indirekte salg, levering, overførsel eller eksport af visse former for udstyr, der egner sig til følgende kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, foretaget af statsborgere i medlemsstaterne eller fra medlemsstaternes områder eller ved anvendelse af skibe eller luftfartøjer, der hører under medlemsstaternes jurisdiktion, kræver forhåndstilladelse fra den eksporterende medlemsstats kompetente myndighed:
a)
olieefterforskning og ‑produktion i vand med en dybde på over 150 meter
b)
olieefterforskning og ‑produktion i offshoreområdet nord for Polarcirklen
c)
projekter, der har potentiale til at producere olie fra ressourcer, der befinder sig i skiferformationer, ved hjælp af hydrofraktur; det finder ikke anvendelse på efterforskning og produktion gennem skiferformationer med henblik på at finde eller ekstrahere olie fra reservoirer, der ikke er skiferreservoirer.
Unionen træffer de nødvendige foranstaltninger til at fastlægge, hvilke produkter der skal være omfattet af dette stykke.
2.   Levering af:
a)
teknisk bistand eller andre tjenester i tilknytning til udstyret som omhandlet i stk. 1
b)
finansieringsmidler eller finansiel bistand i forbindelse med salg, levering, overførsel eller eksport af udstyret som omhandlet i stk. 1 eller ydelse af teknisk bistand eller uddannelse i tilknytning hertil
kræver også forhåndstilladelse fra den eksporterende medlemsstats kompetente myndighed.
3.   De kompetente myndigheder i medlemsstaterne giver ikke tilladelse til salg, levering, overførsel eller eksport af udstyr eller ydelse af de tjenester, som er omhandlet i stk. 1 og 2, hvis de fastslår, at det pågældende salg eller den pågældende levering, overførsel eller eksport eller ydelsen af den pågældende tjeneste sker med henblik på en af de kategorier af efterforskning og produktion, der er omhandlet i stk. 1.
4.   Stk. 3 berører ikke opfyldelsen af kontrakter, der er indgået inden den 1. august 2014, eller tilknyttede kontrakter, der er nødvendige for opfyldelsen af sådanne kontrakter.
5.   En tilladelse kan gives, hvis salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne eller leveringen af tjenesterne omhandlet i stk. 1 og 2 er nødvendig for akut forebyggelse eller afbødning af en hændelse, der kan have alvorlig og betydelig indvirkning på menneskers sundhed og sikkerhed eller miljøet. I behørigt begrundede hastende tilfælde kan salget, leveringen, overførslen eller eksporten eller leveringen af tjenesterne omhandlet i stk. 1 og 2 finde sted uden forudgående tilladelse, forudsat at den pågældende eksportør senest fem arbejdsdage efter, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten eller leveringen af tjenesterne omhandlet i stk. 1 og 2 har fundet sted, giver detaljerede oplysninger om den relevante begrundelse for, hvorfor salget, leveringen, overførslen eller eksporten eller leveringen af tjenesterne har fundet sted uden forudgående tilladelse.«
På samme måde fastsætter artikel 3 og artikel 4, stk. 3 og 4, i forordning nr. 833/2014, som ændret ved forordning nr. 1290/2014, følgende:
»Artikel 3
1.   Der kræves forudgående tilladelse i forbindelse med direkte eller indirekte salg, levering overførsel eller eksport af produkter, jf. bilag II, uanset om dette har oprindelse i Unionen eller ej, og til fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, eller i enhver anden stat, hvis produkterne skal anvendes i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel.
2.   Ved alt salg, levering, overførsel eller eksport, hvortil der kræves tilladelse i henhold til denne artikel, udstedes en sådan tilladelse af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor eksportøren er etableret, efter bestemmelserne i artikel 11 i forordning (EF) nr. 428/2009. Tilladelsen er gyldig i hele Unionen.
3.   Bilag II omfatter visse produkter, der er beregnet til følgende kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel:
a)
olieefterforskning og ‑produktion i vand med en dybde på over 150 meter
b)
olieefterforskning og ‑produktion i offshoreområdet nord for Polarcirklen, eller
c)
projekter, der har potentiale til at producere olie fra ressourcer, der befinder sig i skiferformationer, ved hjælp af hydrofraktur; det finder ikke anvendelse på efterforskning og produktion gennem skiferformationer med henblik på at finde eller ekstrahere olie fra reservoirer, der ikke er skiferreservoirer.
4.   Eksportørerne skal give de kompetente myndigheder alle relevante oplysninger til brug for behandlingen af deres ansøgning om eksporttilladelse.
5.   De kompetente myndigheder giver ikke tilladelse til salg, levering, overførsel eller eksport af produkterne i bilag II, hvis de har rimelig grund til at formode, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne er beregnet til de kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter, der er omhandlet i stk. 3.
De kompetente myndigheder kan dog give tilladelse, hvis salget, leveringen, overførslen eller eksporten vedrører opfyldelse af en forpligtelse som følge af en kontrakt, som blev indgået inden den 1. august 2014, eller af tilknyttede kontrakter, der er nødvendige for opfyldelsen af sådanne kontrakter.
De kompetente myndigheder kan også give tilladelse, hvis salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne er nødvendig for akut forebyggelse eller afbødning af en hændelse, der kan have alvorlig og betydelig indvirkning på menneskers sundhed og sikkerhed eller miljøet. I behørigt begrundede hastende tilfælde kan salget, leveringen, overførslen eller eksporten finde sted uden forudgående tilladelse, forudsat at den pågældende eksportør senest fem arbejdsdage efter, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten har fundet sted, giver de kompetente myndigheder meddelelse herom indeholdende detaljerede oplysninger om den relevante begrundelse for, hvorfor salget, leveringen, overførslen eller eksporten har fundet sted uden forudgående tilladelse.
6.   De kompetente myndigheder kan på de i stk. 5 fastsatte betingelser annullere, suspendere, ændre eller tilbagekalde en eksporttilladelse, de har udstedt.
7.   Hvis en kompetent myndighed afslår at udstede en tilladelse eller annullerer, suspenderer, i væsentlig grad begrænser eller tilbagekalder en tilladelse i overensstemmelse med stk. 5 eller 6, underretter den berørte medlemsstat de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom og forsyner dem med de relevante oplysninger under overholdelse af bestemmelserne om sådanne oplysningers fortrolighed i Rådets forordning (EF) nr. 515/97.
8.   Før en medlemsstat udsteder en tilladelse i henhold til stk. 5 til en i alt væsentligt identisk transaktion, som i henhold til stk. 6 og 7 er blevet afslået af en eller flere andre medlemsstater, og hvor afslaget stadig er gyldigt, hører den først den eller de medlemsstater, der gav afslaget. Hvis den berørte medlemsstat efter de pågældende høringer beslutter at udstede en tilladelse, underretter den de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom og forelægger samtlige relevante oplysninger for at redegøre for beslutningen.
[…]
Artikel 4
[…]
3.   Levering af følgende kræver tilladelse fra den pågældende kompetente myndighed:
a)
teknisk bistand eller mæglervirksomhed i tilknytning til produkter i bilag II og direkte eller indirekte levering, fremstilling, vedligeholdelse og brug af disse produkter til fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, eller hvis bistand vedrører produkter til brug i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, til personer, enheder eller organer i enhver anden stat
b)
finansiering eller finansiel bistand i tilknytning til produkter i bilag II, herunder navnlig gavebistand, lån og eksportkreditforsikring, til direkte eller indirekte salg, levering, overførsel eller eksport af disse produkter eller direkte eller indirekte levering af dertil knyttet teknisk bistand til fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, eller hvis bistanden vedrører produkter til brug i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, til personer, enheder eller organer i enhver anden stat.
I behørigt begrundede hastende tilfælde, jf. artikel 3, stk. 5, kan leveringen af de i dette stykke omhandlede tjenester finde sted uden forudgående tilladelse, forudsat at den pågældende tjenesteyder underetter den kompetente myndighed senest fem arbejdsdage efter, at leveringen af tjenesterne har fundet sted.
4.   Hvis der kræves tilladelse i henhold til denne artikels stk. 3, finder artikel 3, og især artikel 3, stk. 2 og 5, tilsvarende anvendelse.«
Den anfægtede afgørelses artikel 4a, som indføjet ved artikel 1, stk. 3, i afgørelse 2014/659, og derefter ændret ved artikel 1, stk. 6, i afgørelse 2014/872, fastsætter:
»1.   Direkte eller indirekte ydelse af tilknyttede tjenester, der er nødvendige for følgende kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, foretaget af statsborgere i medlemsstaterne eller fra medlemsstaternes områder eller ved anvendelse af skibe eller luftfartøjer, der hører under medlemsstaternes jurisdiktion, forbydes:
a)
olieefterforskning og ‑produktion i vand med en dybde på over 150 meter
b)
olieefterforskning og ‑produktion i offshoreområdet nord for Polarcirklen
c)
projekter, der har potentiale til at producere olie fra ressourcer, der befinder sig i skiferformationer, ved hjælp af hydrofraktur; det finder ikke anvendelse på efterforskning og produktion gennem skiferformationer med henblik på at finde eller ekstrahere olie fra reservoirer, der ikke er skiferreservoirer.
2.   Forbuddet i stk. 1 berører ikke opfyldelsen af kontrakter eller rammeaftaler, der er indgået inden den 12. september 2014, eller tilknyttede kontrakter, der er nødvendige for opfyldelsen af sådanne kontrakter.
3.   Forbuddet i stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis de pågældende tjenester er nødvendige for akut forebyggelse eller afbødning af en hændelse, der kan have alvorlig og betydelig indvirkning på menneskers sundhed og sikkerhed eller miljøet.«
På samme måde fastsætter den anfægtede forordnings artikel 3a, som indføjet ved artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 960/2014, og derefter ændret ved artikel 1, stk. 4, i forordning nr. 1290/2014, følgende:
»1.   Det er forbudt direkte eller indirekte at levere tilknyttede tjenester, der er nødvendige for følgende kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel:
a)
olieefterforskning og ‑produktion i vand med en dybde på over 150 meter
b)
olieefterforskning og ‑produktion i offshoreområdet nord for Polarcirklen, eller
c)
projekter, der har potentiale til at producere olie fra ressourcer, der befinder sig i skiferformationer, ved hjælp af hydrofraktur; det finder ikke anvendelse på efterforskning og produktion gennem skiferformationer med henblik på at finde eller ekstrahere olie fra reservoirer, der ikke er skiferreservoirer.
I dette stykke forstås ved »tilknyttede tjenester«:
i)
boring
ii)
prøvepumpning
iii)
logging og færdiggørelse
iv)
levering af specialiserede flydende anlæg.
2.   Forbuddene i stk. 1 berører ikke opfyldelsen af en forpligtelse i henhold til en kontrakt eller en rammeaftale, som er indgået inden den 12. september 2014, eller tilknyttede kontrakter, der er nødvendige for opfyldelsen af sådanne kontrakter.
3.   Forbuddet i stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis de pågældende tjenester er nødvendige for akut forebyggelse eller afbødning af en hændelse, der kan have alvorlig og betydelig indvirkning på menneskers sundhed og sikkerhed eller miljøet.
Tjenesteleverandøren giver den kompetente myndighed meddelelse inden for fem arbejdsdage om enhver aktivitet, der iværksættes i henhold til dette stykke, indeholdende detaljerede oplysninger om den relevante begrundelse for salget, leveringen, overførslen eller eksporten.«
Den anfægtede afgørelses artikel 7, stk. 1, litra a), som ændret ved artikel 1, stk. 4, i afgørelse 2014/659, fastsætter:
»1.   Ingen fordringer må indfries i forbindelse med kontrakter eller transaktioner, hvis opfyldelse eller gennemførelse direkte eller indirekte er blevet påvirket helt eller delvis af foranstaltninger i henhold til denne afgørelse, herunder erstatningskrav og andre tilsvarende fordringer, såsom krav om modregning og erstatning i henhold til garanti, særlig fordringer, som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af obligationer, garantier eller modgarantier, navnlig finansielle garantier eller modgarantier uanset form, såfremt disse fordringer gøres gældende af:
a)
enheder som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b) eller c), og artikel 1, stk. 2, litra c) eller d), eller opført i bilag I, II, III eller IV.«
På samme måde fastsætter artikel 11, stk. 1, litra a), i forordning nr. 833/2014, som ændret ved artikel 1, stk. 5a, i forordning nr. 960/2014, følgende:
»1.   Ingen fordringer må indfries i forbindelse med kontrakter eller transaktioner, hvis opfyldelse eller gennemførelse direkte eller indirekte er blevet påvirket helt eller delvis af foranstaltninger i henhold til denne forordning, herunder erstatningskrav og andre tilsvarende fordringer, såsom krav om modregning og erstatning i henhold til garanti, særlig fordringer, som tager sigte på forlængelse eller indfrielse af obligationer, garantier eller modgarantier, navnlig finansielle garantier eller modgarantier uanset form, såfremt disse fordringer gøres gældende af:
a)
enheder som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra b) og c), og artikel 5, stk. 2, litra c) og d), eller opført i bilag III, IV, V og VI«.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. oktober 2014 har sagsøgeren anlagt søgsmålet i sag T-735/14.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 5. december 2014 har sagsøgeren anlagt søgsmålet i sag T-799/14.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 2. januar 2015 anmodede sagsøgeren om en forening af sagerne T-735/14 og T-799/14 og tilpassede påstandene i nævnte sager med henblik på at tage hensyn til vedtagelsen af afgørelse 2014/872 og forordning nr. 1290/2014.
Ved afgørelse af 12. marts 2015 truffet af formanden for Rettens Niende Afdeling blev sagerne T-735/14 og T-799/14 forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen i overensstemmelse med artikel 50 i Rettens procesreglement af 2. maj 1991.
Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor anmodede Kommissionen og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland om tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande. Ved kendelser af 24. juni 2015 gav formanden for Rettens Niende Afdeling tilladelse til disse interventioner. Intervenienterne afgav indlæg, og parterne i hovedsagerne afgav bemærkninger herom inden for de fastsatte frister.
Ved afgørelse af 29. oktober 2015 besluttede formanden for Rettens Niende Afdeling, efter at have indhentet parternes bemærkninger, at sætte sagen i bero, indtil Rådet har afsagt dom i sag C-72/15, Rosneft.
Efter dom af 28. marts 2017, Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
), er udsættelsen af sagen udløbet i henhold til artikel 71, stk. 3, i Rettens procesreglement.
Parterne i hovedsagerne blev i denne forbindelse opfordret til at fremsætte deres bemærkninger til de konsekvenser, der skal drages af dom af 28. marts 2017, Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
), for så vidt angår de anbringender og argumenter, der er blevet fremsat i forbindelse med de foreliggende søgsmål. Parterne besvarede denne anmodning inden for den fastsatte frist.
Som følge af en ændring af sammensætningen af Rettens afdelinger blev den refererende dommer tilknyttet Sjette Afdeling, hvortil de foreliggende sager følgelig blev henvist i overensstemmelse med artikel 27, stk. 5, i procesreglementet.
Ved en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse af 12. oktober 2017 er parterne blevet opfordret til at præcisere visse argumenter vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
I sag T-735/14 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelses artikel 4, som ændret ved artikel 1, stk. 5, i afgørelse 2014/872, annulleres.
–
Den anfægtede forordnings artikel 3 og artikel 4, stk. 3 og 4, som ændret ved artikel 1, stk. 3 og 5, i forordning nr. 1290/2014, annulleres.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
I sag T-799/14 har sagsøgeren nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelses artikel 4a, som indføjet ved artikel 1, stk. 3, i afgørelse 2014/659 og ændret ved artikel 1, stk. 6, i afgørelse 2014/872, annulleres.
–
Den anfægtede forordnings artikel 3a, som indføjet ved artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 960/2014, og ændret ved artikel 1, stk. 4, i forordning nr. 1290/2014, annulleres.
–
Artikel 1, stk. 2, litra b)-d), artikel 1, stk. 3 og 4, og bilag III til den anfægtede afgørelse, som tilføjet eller ændret ved artikel 1, stk. 1, og bilaget til afgørelse 2014/659 og ved artikel 1, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 2014/872, annulleres, for så vidt som disse bestemmelser vedrører sagsøgeren.
–
Artikel 5, stk. 2, litra b)-d), artikel 5, stk. 3 og 4, og bilag VI til den anfægtede forordning, som tilføjet eller ændret ved artikel 1, stk. 5 og 9, og bilag III til forordning nr. 960/2014 og ved artikel 1, stk. 6 og 7, i forordning nr. 1290/2014, annulleres, for så vidt som disse bestemmelser vedrører sagsøgeren.
–
Den anfægtede afgørelses artikel 7, stk. 1), litra a), som ændret ved artikel 1, stk. 4, i afgørelse 2014/659, annulleres, for så vidt som denne bestemmelse vedrører sagsøgeren.
–
Den anfægtede forordnings artikel 11, stk. 1, litra a), som ændret ved artikel 1, stk. 5a, litra a), i forordning nr. 960/2014, annulleres.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
I sag T-735/14 har Rådet nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse for så vidt angår den anfægtede afgørelses artikel 4 på grund af manglende kompetence eller subsidiært afvisning.
–
Sagen afvises for vidt angår den anfægtede forordnings artikel 3 og artikel 4, stk. 3 og 4.
–
Subsidiært frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
I sag T-799/14 har Rådet nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse for så vidt angår den anfægtede afgørelse på grund af manglende kompetence eller subsidiært afvisning.
–
Sagen afvises for så vidt angår den anfægtede forordning.
–
Subsidiært frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
I sit skriftlige svar på Rettens spørgsmål efter dom af 28. marts 2017, Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
), har Rådet præciseret, at det på grundlag af artikel 275, stk. 2, TEUF kun har rejst indsigelse om Rettens kompetence for så vidt angår den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a.
Kommissionen har i de forenede sager T-735/14 og T-799/14 nedlagt påstand om, at sagerne afvises i deres helhed.
Det Forenede Kongerige har i de forenede sager T-735/14 og T-799/14 nedlagt påstand om, at sagerne afvises.
Retlige bemærkninger
Indledningsvis beslutter Retten, at sagerne T-735/14 og T-799/14 skal forenes med henblik på dommen i medfør af procesreglementets artikel 68, stk. 1.
Dernæst skal Rettens kompetence og spørgsmålet om, hvorvidt søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, hvilket Rådet har anfægtet, behandles.
Om Rettens kompetence
Hvad angår Rettens kompetence til at pådømme påstanden om annullation af artikel 1, stk. 2, litra b)-d), artikel 1, stk. 3 og 4, artikel 4, artikel 4a, artikel 7, stk. 1, litra a), og bilag III til den anfægtede afgørelse har Rådet i sit skriftlige svar på et spørgsmål fra Retten efter dom af 28. marts 2017, Rosneft (
C-72/15
,
EU:C:2017:236
), anført, at det ikke længere rejser tvivl om Rettens kompetence til at kontrollere lovligheden af disse bestemmelser på grundlag af artikel 275, stk. 2, TEUF med undtagelse af den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a.
Domstolen har nemlig bekræftet, at disse bestemmelser havde en almengyldig rækkevidde, eftersom de havde til formål at forbyde levering, overførsel eller eksport af visse former for udstyr, der fremgår af bilaget til den anfægtede afgørelse eller andre tjenester i tilknytning hertil for visse kategorier af produktions- eller efterforskningsprojekter i Rusland, uanset hvilke og hvor mange virksomheder der kan anvende disse teknologier eller ydelser, og uden at sagsøgerens navn er nævnt i denne henseende. Disse bestemmelser udgjorde dermed ikke restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer som omhandlet i artikel 275, stk. 2, TEUF.
Rådet er desuden af den opfattelse, at den omstændighed, at sagsøgeren er en af de to vigtigste russiske udbydere af de i den anfægtede afgørelses artikel 4 omhandlede teknologier, ikke er tilstrækkeligt til, at denne bestemmelse er af en tilstrækkeligt individuel karakter til at kunne anses for at være en afgørelse, der fastsætter restriktive foranstaltninger over for den pågældende som omhandlet i artikel 275, stk. 2, TEUF.
Sagsøgeren har bestridt disse argumenter og gjort gældende, at Retten under alle omstændigheder er kompetent til at kontrollere alle den anfægtede forordnings bestemmelser.
I denne henseende bemærkes, at i henhold til artikel 275, stk. 2, TEUF har Domstolen og dermed også Retten kompetence til at »træffe afgørelse i sager anlagt på de betingelser, der fremgår af artikel 263, stk. 4, [TEUF] vedrørende prøvelsen af lovligheden af afgørelser om restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer vedtaget af Rådet på grundlag af afsnit V, kapitel 2, i [TEU]«.
Til gengæld fastsætter artikel 275, stk. 1, TEUF, at »Den Europæiske Unions Domstol […] ingen kompetence [har] for så vidt angår bestemmelserne vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller for så vidt angår retsakter vedtaget på grundlag af disse bestemmelser«.
Ifølge retspraksis ligner restriktive foranstaltninger både almengyldige retsakter, for så vidt som de forbyder en generel og abstrakt kreds af adressater at stille økonomiske ressourcer til rådighed for enheder, der er omfattet af retsakternes bilag, og individuelle afgørelser i forhold til disse enheder (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes endvidere, at hvad angår de retsakter, der er vedtaget på grundlag af bestemmelserne vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP), er det disse retsakters individuelle karakter, der i overensstemmelse med artikel 275, stk. 2, TEUF giver adgang til Unionens retsinstanser (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
På trods af den omstændighed, at sådanne foranstaltninger ligeledes kunne være individuelt rettet mod andre enheder i en specifik industri i et tredjeland, forholder det sig ikke desto mindre således, at det følger af nævnte foranstaltningers karakter, at de i tilfælde af, at deres lovlighed anfægtes, skal kunne undergives domstolskontrol i overensstemmelse med artikel 275, stk. 2, TEUF (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde bemærkes, at den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 2, litra b)-d), og artikel 1, stk. 3, forbyder alle erhvervsdrivende i EU at foretage visse former for finansielle transaktioner eller at indgå visse former for aftaler med enheder etableret i Rusland, der er offentligt kontrolleret, eller hvoraf staten ejer over 50%, hvis anslåede samlede aktiver overstiger 1 bio. rubler (RUB) (ca. 13 mia. EUR), og hvis anslåede indtægter for så vidt angår mindst 50% hidrører fra salg eller transport af råolie eller olieprodukter pr. 12. september 2014, hvis navn fremgår af bilag III til nævnte afgørelse, eller med juridiske personer, enheder eller organer etableret uden for Unionen, hvoraf en enhed, hvis navn fremgår af bilag III i nævnte afgørelse, ejer mere end 50%, eller der handler på vegne af eller efter anvisning fra en enhed, der er omfattet af en af ovennævnte kategorier.
Det må derfor fastslås, at Rådet ved at fastlægge de kriterier, der er fastsat i den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 2, litra b)-d), som gør det muligt at identificere sagsøgeren, og ved at opføre denne i bilag III til nævnte afgørelse, har vedtaget restriktive foranstaltninger over for denne bestemte juridiske person.
Den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 3 og 4, gør det desuden muligt at identificere sagsøgeren direkte, for så vidt som den henviser til de i denne artikels stk. 1 og 2 omhandlede enheder og organer, herunder sagsøgeren.
På samme måde omhandler den anfægtede afgørelses artikel 7 også udtrykkeligt de enheder, der fremgår af bilag III til den anfægtede afgørelse, herunder sagsøgeren.
Hvad derimod angår den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a skal det fastslås, at Rettens kompetence ikke omfatter legalitetskontrol af disse bestemmelser.
Disse bestemmelser retter sig således ikke mod identificerede fysiske eller juridiske personer, men finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, der deltager i salg, levering, overførsel eller eksport af det udstyr, der er omfattet af forpligtelsen til forhåndstilladelse, og på alle, der yder generelt tilknyttede tjenester. På denne baggrund udgør de i den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a fastsatte bestemmelser ikke restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer som omhandlet i artikel 275, stk. 2, TEUF, men almengyldige foranstaltninger, med hensyn til hvilke hverken Domstolen eller Retten har kompetence (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
-
).
Denne løsning ændres ikke af den omstændighed, at sagsøgeren har anført, at disse bestemmelser kun anfægtes, for så vidt som de vedrører sagsøgeren, eller at sagsøgeren er et af to olieselskaber, der har opnået de nødvendige aftaler for at udøve aktiviteter på den russiske kontinentalsokkel, således at disse har de samme virkninger som restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Det ændrer nemlig ikke de nævnte bestemmelsers retlige karakter af almengyldige retsakter, at de er blevet anvendt på sagsøgeren. I det foreliggende tilfælde findes »afgørelser[ne] om restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer« som omhandlet i artikel 275, stk. 2, TEUF i de bestemmelser, hvorved sagsøgerens navn er blevet opført i bilag III til den anfægtede afgørelse (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
, og af 4.6.2014, Sina Bank mod Rådet,
T-67/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2014:348
, præmis
). Dette er i overensstemmelse med retspraksis, ifølge hvilken det hvad angår de retsakter, der er vedtaget på grundlag af bestemmelserne vedrørende FUSP, er disse retsakters individuelle karakter, der i overensstemmelse med artikel 275, stk. 2, TEUF giver adgang til Unionens retsinstanser (jf. præmis 53 ovenfor).
Det skal derfor konkluderes, at Retten har kompetence til at påkende sagsøgerens påstand om annullation af artikel 1, stk. 2, litra b)-d), og artikel 1, stk. 3 og 4, bilag III og artikel 7, stk. 1, litra a), i den anfægtede afgørelse (herefter »de omtvistede bestemmelser i den anfægtede afgørelse«), for så vidt som disse fastsætter restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Retten har derimod ikke kompetence til at påkende annullationssøgsmålet, for så vidt som det er rettet mod den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a.
Under alle omstændigheder har Retten også kompetence til at påkende annullationssøgsmålet, for så vidt som det er rettet mod den anfægtede forordning i henhold til artikel 263, stk. 1, TEUF, hvilket Rådet ikke har bestridt. Selv om den anfægtede forordning tager sigte på at gennemføre den anfægtede afgørelse, som er blevet vedtaget inden for rammerne af FUSP, er den således ikke en »bestemmelse vedrørende Unionens fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik« som omhandlet i artikel 275, stk. 1, TEUF, som ikke er omfattet af Den Europæiske Unions Domstols kompetence.
Om formaliteten
Rådet har gjort gældende, at søgsmålet ikke kan antages til realitetsbehandling, hverken hvad angår artikel 3, 3a, artikel 4, stk. 3 og 4, artikel 5, stk. 2, litra b)-d), artikel 5, stk. 3 og 4, bilag VI og artikel 11, stk. 1, litra a), i den anfægtede forordning, eller for så vidt angår de omtvistede bestemmelser i den anfægtede afgørelse (herefter samlet de »omtvistede bestemmelser«), eftersom de betingelser for at antage søgsmålet til realitetsbehandling, der er fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, som artikel 275, stk. 2, TEUF udtrykkeligt henviser til, ikke er opfyldt, særligt hvad angår betingelsen om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt.
Sagsøgeren er således for det første ikke umiddelbart berørt af de omtvistede bestemmelser, eftersom de obligatorisk skal gennemføres af de kompetente myndigheder i EU’s medlemsstater, der har en skønsmargen i denne henseende. I medfør af den anfægtede afgørelses artikel 4, stk. 3, er det op til de kompetente myndigheder at vurdere, om salg, levering, overførsel eller eksport af de omhandlede teknologier eller ydelse af de omhandlede tjenester sker med henblik på olieefterforskning og ‑produktion på dybt vand eller i Arktis eller skiferolieprojekter i Rusland. På samme måde kræver den anfægtede forordnings artikel 3 og artikel 4, stk. 3 og 4, at en forudgående tilladelse opnås fra de kompetente myndigheder i medlemsstater for enhver levering eller eksport af visse teknologier med henblik på olieefterforskning og ‑produktion på dybt vand eller i Arktis eller skiferolieprojekter i Rusland samt for teknisk bistand eller mæglervirksomhed eller finansiering eller finansiel bistand i tilknytning til disse teknologier.
Rådet har desuden anført, at den præcise betydning af visse nøgleord ikke blev fastlagt, da de omtvistede bestemmelser oprindeligt blev vedtaget, og den er heller ikke blevet det efterfølgende i afgørelse 2014/872 og forordning nr. 1290/2014. Medlemsstaternes myndigheder har ikke desto mindre stadig en vis skønsmargen.
Rådet har, støttet af Kommissionen, for det andet gjort gældende, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af de omtvistede bestemmelser, for så vidt som disse ikke har umiddelbar indvirkning på sagsøgerens retsstilling som omhandlet i retspraksis. I det foreliggende tilfælde er EU-leverandørerne og ‑eksportørerne af teknologierne og de tilknyttede tjenester underlagt de eksportrestriktioner, der er fastsat i de omtvistede bestemmelser, men disse restriktioner finder hverken anvendelse på sagsøgeren eller på olieindustrien i Rusland. Derudover er der intet i disse bestemmelser, der forbyder sagsøgeren at sikre olieefterforskning og ‑produktion på dybt vand, arktisk olieefterforskning og ‑produktion eller skiferolieprojekter i Rusland. Selv om sagsøgeren ikke længere hverken kan erhverve de teknologier, der er opregnet hos EU-leverandørerne, henset til deres anvendelse i disse projekter, eller opnå tilknyttet teknisk eller finansiel bistand, betyder dette ikke, at der har været en umiddelbar indvirkning på sagsøgerens retsstilling. De samme betragtninger finder desuden anvendelse for så vidt angår bl.a. restriktioner vedrørende adgangen til kapitalmarkederne i EU eller de begrænsninger, der rammer de nye lån og kreditter med en løbetid på over 30 dage.
For det tredje har Rådet og Kommissionen som svar på et spørgsmål fra Retten anført, at den anfægtede forordnings artikel 3 og artikel 4, stk. 3 og 4, indeholder gennemførelsesforanstaltninger, eftersom de fastsætter et system med forudgående tilladelse. Sagsøgeren skal således ikke blot godtgøre, at selskabet er umiddelbart berørt, men også, at det er individuelt berørt af disse bestemmelser, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Sagsøgeren har bestridt disse argumenter.
Der skal sondres mellem spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren har søgsmålskompetence i relation til de omtvistede bestemmelser i den anfægtede afgørelse og artikel 5, stk. 2, litra b)-d), artikel 5, stk. 3 og 4, bilag VI og artikel 11, stk. 1, litra a), i den anfægtede forordning (herefter »bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet«) på den ene side, og i relation til den anfægtede forordnings artikel 3, 3a og artikel 4, stk. 3 og 4 (herefter de »omtvistede bestemmelser i den anfægtede forordning vedrørende eksportrestitutioner«), på den anden side.
Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren har søgsmålskompetence i relation til bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet
Det bemærkes i denne henseende, at i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF kan enhver fysisk eller juridisk person på det grundlag, der er omhandlet i den nævnte artikels stk. 1 og 2, indbringe en klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger. Det fastsættes nærmere i andet led i artikel 263, stk. 4, TEUF, at såfremt den fysiske eller juridiske person, som anlægger annullationssøgsmålet, ikke er adressat for den anfægtede retsakt, er det en betingelse for, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, at sagsøgeren er umiddelbart og individuelt berørt af denne. Ved Lissabontraktaten er der desuden blevet tilføjet et tredje led til artikel 263, stk. 4, TEUF, som har lempet betingelserne for at antage annullationssøgsmål, der er anlagt af fysiske og juridiske personer, til realitetsbehandling. Uden at underlægge antagelse til realitetsbehandling af annullationssøgsmål anlagt af fysiske og juridiske personer betingelsen om at være individuelt berørt åbner dette led nemlig op for dette retsmiddel i forhold til de »regelfastsættende retsakter«, der ikke indebærer gennemførelsesforanstaltninger, og som berører en sagsøger umiddelbart (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet,
C-583/11 P
,
EU:C:2013:625
, præmis
og
).
Hvad for det første angår betingelsen om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt, bemærkes, at ifølge fast retspraksis indebærer betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt, som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF, at den anfægtede EU-foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af EU-retsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. i denne retning dom af 13.3.2008, Kommissionen mod Infront WM,
C-125/06 P
,
EU:C:2008:159
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde bemærkes imidlertid, at bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet bl.a. forbyder alle erhvervsdrivende i EU at foretage visse finansielle transaktioner eller at indgå en aftale med enheder etableret i Rusland, der er offentligt kontrolleret, eller hvoraf staten ejer over 50%, hvis anslåede samlede aktiver overstiger 1 bio. RUB, og hvis anslåede indtægter for så vidt angår mindst 50% hidrører fra salg eller transport af råolie eller olieprodukter pr. 12. september 2014, hvis navn er opført i bilag III til den anfægtede afgørelse eller i bilag VI til den anfægtede forordning (jf. præmis 17-20 ovenfor).
Det skal dermed konstateres, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, som ikke overlader noget skøn til adressaterne, der skal gennemføre dem. De restriktive foranstaltninger, som følger heraf, finder således umiddelbar anvendelse på sagsøgeren som en direkte konsekvens af den omstændighed, at sagsøgeren er en enhed som omhandlet i den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 1, stk. 3, og den anfægtede forordnings artikel 5, stk. 2, litra b), artikel 5, stk. 3, og at sagsøgerens navn er opført i bilag III til den anfægtede afgørelse og i bilag VI til den anfægtede forordning. Det er i denne forbindelse mindre vigtigt, at disse bestemmelser ikke forbyder sagsøgeren at foretage de omhandlede transaktioner uden for Unionen. Det er således ubestridt, at bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet pålægger sagsøgeren restriktioner for adgang til kapitalmarkedet i Unionen.
På samme måde skal Rådets argumentation om, at sagsøgerens retsstilling ikke er umiddelbart berørt, eftersom de foranstaltninger, der er indført ved bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, kun finder anvendelse på organer etableret i Unionen, forkastes. Selv om det er korrekt, at disse bestemmelser fastsætter forbud, som i første omgang finder anvendelse på kreditinstitutter og andre finansielle organer etableret i Unionen, har disse forbud til formål og virkning umiddelbart at berøre de enheder, såsom sagsøgeren, som finder sig begrænset i deres erhvervsmæssige virksomhed som følge af anvendelse af disse foranstaltninger over for dem. Selvfølgelig påhviler det organerne etableret i Unionen at anvende de nævnte foranstaltninger, da de retsakter, der er vedtaget af EU-institutionerne i princippet ikke kan anvendes uden for Unionens område. Dette betyder dog ikke, at de enheder, der er berørt af bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, ikke er umiddelbart berørt af de restriktive foranstaltninger, der finder anvendelse over for dem. Et forbud mod, at de erhvervsdrivende i Unionen foretager visse former for transaktioner med enheder etableret uden for Unionen, svarer således til at forbyde disse enheder at foretage de omhandlede transaktioner med erhvervsdrivende i Unionen. Hvis Rådets synspunkt i denne henseende skulle imødekommes, ville det indebære, at selv i tilfælde af indefrysning af midler ville de personer, som de restriktive foranstaltninger finder anvendelse over for, ikke være umiddelbart berørt af sådanne foranstaltninger, da det i første omgang tilkommer EU’s medlemsstater og de fysiske eller juridiske personer, som hører ind under deres kompetence, at anvende dem.
Det er desuden forgæves, at Rådet i denne henseende har baseret sig på den sag, der gav anledning til kendelse af 6. september 2011, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl mod Parlamentet og Rådet (
T-18/10
,
EU:T:2011:419
). I den nævnt sag fastslog Retten således, at Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1007/2009 af 16. september 2009 om handel med sælprodukter (
EUT 2009, L 286, s. 36
) kun berørte retsstillingen for de sagsøgere, der var beskæftiget med omsætning af sælprodukter på EU-markedet, og som var berørt af det generelle forbud mod omsætning af disse produkter, til forskel fra de sagsøgere, hvis virksomhed ikke var omsætning af disse produkter, og/eller dem, som var omfattet af den i forordning nr. 1007/2009 fastsatte undtagelse, eftersom omsætning på Unionens marked af sælprodukter, der hidrører fra inuitsamfundenes eller andre oprindelige samfunds traditionelle jagt og bidrager til deres underhold, i princippet fortsat er tilladt (jf. i denne retning kendelse af 6.9.2011, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet,
T-18/10
,
EU:T:2011:419
, præmis
). I det foreliggende tilfælde skal det derimod fastslås, at sagsøgeren driver virksomhed på markedet for finansielle tjenesteydelser som omhandlet i bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, og ikke i et tidligere eller senere omsætningsled af disse tjenester, som Rådet har gjort gældende. Det er således på grund af bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, at sagsøgeren ikke er i stand til at foretage visse forbudte finansielle transaktioner med organer etableret i Unionen, selv om sagsøgeren ville have ret til at foretage sådanne transaktioner, hvis disse retsakter ikke havde foreligget.
Det bemærkes desuden, at den anfægtede afgørelses artikel 7 og den anfægtede forordnings artikel 11 fastsætter, at fordringer, der er opstået i forbindelse med en kontrakt eller transaktion, hvis opfyldelse eller gennemførelse direkte eller indirekte er blevet berørt helt eller delvis af foranstaltninger i henhold til nævnte afgørelse eller nævnte forordning, ikke må indfries, når sådanne fordringer fremsættes af bl.a. en enhed som omhandlet i bilag III til den anfægtede afgørelse eller i bilag VI til den anfægtede forordning. Det skal dermed fastslås, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af disse bestemmelser, eftersom selskabet findes blandt de enheder, der er opført i bilaget, hvis søgsmålskompetence er blevet begrænset.
Det skal dermed konkluderes, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af bestemmelserne vedrørende adgang til kapitelmarkedet.
For det andet bemærkes, at betingelsen om at være individuelt berørt som fastsat i det andet tilfælde i artikel 263, stk. 4, TEUF desuden er opfyldt i det foreliggende tilfælde, uden at det er nødvendigt at undersøge, om bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet indeholder gennemførelsesforanstaltninger.
Det bemærkes desuden i denne henseende, at i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF, som artikel 275, stk. 2, TEUF henviser til, giver enhver opførelse på en liste over personer og enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, denne person eller enhed, for så vidt som den i forhold til den pågældende har karakter af en individuel afgørelse, adgang til Unionens retsinstanser (jf. i denne retning dom af 28.11.2013, Rådet mod Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C-348/12 P
,
EU:C:2013:776
, præmis
, af 1.3.2016, National Iranian Oil Company mod Rådet,
C-440/14 P
,
EU:C:2016:128
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Eftersom sagsøgerens navn er opført på listen i bilag III til den anfægtede afgørelse og i bilag VI til den anfægtede forordning blandt de enheder, som de restriktive foranstaltninger, der er fastsat i nævnte afgørelses artikel 1, stk. 2, og den anfægtede forordnings artikel 5, stk. 2, finder anvendelse på, skal sagsøgeren i det foreliggende tilfælde anses for at være umiddelbart berørt af disse foranstaltninger.
Enhver anden løsning er uforenelig med bestemmelserne i artikel 263 og artikel 275, stk. 2, TEUF og strider derfor mod den ordning med domstolsbeskyttelse, der er indført ved EUF-traktaten, og mod adgangen til effektive retsmidler, der er sikret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) (jf. i denne retning dom af 16.7.2014, National Iranian Oil Company mod Rådet,
T-578/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2014:678
, præmis
).
Det skal dermed konkluderes, at sagsøgerens påstand om annullation af de restriktive foranstaltninger, der er indført med bestemmelserne vedrørende adgang til kapitelmarkedet, kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren har søgsmålskompetence i relation til den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner
Indledningsvis bemærkes først, at Retten ikke har kompetence til at påkende et annullationssøgsmål, der er anlagt til prøvelse af den anfægtede afgørelses bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner, dvs. den anfægtede afgørelses artikel 4 og 4a, for så vidt som det drejer sig om almengyldige foranstaltninger, der er vedtaget inden for rammerne af FUSP (jf. præmis 59-62 ovenfor). Retten har til gengæld kompetence til at undersøge lovligheden af de tilsvarende bestemmelser i den anfægtede forordning (præmis 63 ovenfor).
Det skal derfor undersøges, om sagsøgeren har søgsmålskompetence i relation til den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner i forhold til bestemmelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF (jf. præmis 71 ovenfor).
I denne henseende bemærkes for det første, at selv om den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner er almengyldige bestemmelser, er sagsøgeren umiddelbart berørt af dem.
Det bemærkes således, at den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner fastsætter, at der kræves »forudgående tilladelse i forbindelse med direkte eller indirekte salg, levering overførsel eller eksport af produkter, jf. bilag II, uanset om dette har oprindelse i Unionen eller ej, og til fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, eller i enhver anden stat, hvis produkterne skal anvendes i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel« (artikel 3, stk. 1). Det præciseres desuden, at »de kompetente myndigheder [ikke] giver tilladelse til salg, levering, overførsel eller eksport af produkterne i bilag II, hvis de har rimelig grund til at formode, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne er beregnet til de kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter, der er omhandlet i stk. 3« (artikel 3, stk. 5). Den anfægtede forordnings artikel 3a gælder også for de tilknyttede tjenester, der er opregnet i denne artikel. Nævnte forordnings artikel 4, stk. 3 og 4, fastsætter anvendelsen af den samme forudgående tilladelsesprocedure, som den i artikel 3 fastsatte for »teknisk bistand eller mæglervirksomhed i tilknytning til produkter i bilag II og direkte eller indirekte levering, fremstilling, vedligeholdelse og brug af disse produkter« og for »finansiering eller finansiel bistand i tilknytning til produkter i bilag II, herunder navnlig gavebistand, lån og eksportkreditforsikring«.
Det skal dermed fastslås, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner, for så vidt som sagsøgeren ved hjælp af dokumenter, der er forelagt Retten, har godtgjort at være beskæftiget i efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, såsom de i den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 3, omhandlede, dvs. olieefterforskning og ‑produktion i vand med en dybde på over 150 meter, olieefterforskning og ‑produktion i offshoreområdet nord for Polarcirklen, eller projekter, der har potentiale til at producere olie fra ressourcer, der befinder sig i skiferformationer, ved hjælp af hydrofraktur (herefter »ukonventionelle projekter«), og ikke i et tidligere eller senere omsætningsled heraf (jf. den retspraksis der er nævnt i præmis 76 ovenfor).
På grund af vedtagelsen af den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner er sagsøgeren således reelt og juridisk ude af stand til at indgå nye kontrakter eller kræve opfyldelse af kontrakter, der er indgået med erhvervsdrivende i Unionen efter den 1. august 2014, vedrørende artiklerne i bilag II til den anfægtede forordning, hvis de er beregnet til ukonventionelle projekter. Sagsøgeren skal desuden anmode om og opnå forudgående tilladelse til kontrakter, der er beskyttet af velerhvervede rettigheder og kontrakter vedrørende godkendte anvendelser (den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 1, artikel 3, stk. 5, andet afsnit, artikel 3a, stk. 2, og artikel 4, stk. 3).
Hvad dernæst angår Rådets argument om, at de nationale myndigheder har en skønsmargen, således at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner, bemærkes, at selv om det er korrekt, at disse bestemmelser indfører et system med forudgående tilladelse, i medfør af hvilket disse myndigheder skal gennemføre de fastsatte forbud, fastsætter de i realiteten ingen skønsmargen i denne henseende.
Den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 5, fastsætter således f.eks., at de kompetente myndigheder »[ikke] [giver]« tilladelse til salg, levering, overførsel eller eksport af produkterne i bilag II, hvis de har rimelig grund til at formode, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne er beregnet til de kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter, der er omhandlet i samme artikels stk. 3. Den eneste rent faktuelle og forudgående vurdering, som de nationale myndigheder kan foretage, består således i at fastslå, om den omhandlede transaktion er beregnet til de kategorier af ukonventionelle projekter, der er omhandlet i stk. 3. De kan imidlertid ikke udstede nogen tilladelse, hvis de har rimelig grund til at formode, at dette er tilfældet.
Det samme gælder for den anfægtede forordnings artikel 4, stk. 3 og 4, som gør levering af visse former for teknisk bistand eller mæglervirksomhed, finansiering eller finansiel bistand i tilknytning til de i bilag II opregnede teknologier afhængig af en forudgående tilladelse fra den omhandlede myndighed, for så vidt som det er fastsat, at denne forordnings artikel 3, og især stk. 2 og 5 hertil, finder tilsvarende anvendelse, hvis der kræves tilladelse.
Den anfægtede forordnings artikel 3a giver heller ikke de nationale myndigheder nogen skønsmargen, for så vidt som den fastsætter, at det er forbudt direkte eller indirekte at levere tilknyttede tjenester, der er nødvendige for de kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter i Rusland, herunder dets eksklusive økonomiske zone og kontinentalsokkel, der er omhandlet i den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 3. Hvad angår denne bestemmelse har Rådet desuden anerkendt, at den ikke indeholder nogen gennemførelsesforanstaltning, hvilket nødvendigvis indebærer, at der fortsat ikke består nogen skønsmargen for de nationale myndigheder.
Det skal derfor konkluderes, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner.
Rådet og Kommissionen har imidlertid som svar på et spørgsmål fra Retten i retsmødet gjort gældende, at begrebet umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF skal være genstand for en mere restriktiv fortolkning på FUSP-området end på andre af EU’s virksomhedsområder, såsom konkurrenceretten eller statsstøttereglerne.
Et sådant forslag kan imidlertid ikke tiltrædes.
De i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for antagelse til realitetsbehandling er således de samme for de retssager, der anlægges af fysiske eller juridiske personer mod EU-retsakter, uanset hvilken type retsakter og hvilket emne der er tale om. Selv om det ifølge retspraksis er korrekt, at den betingelse, der kræver, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af en EU-retsakt, kun er opfyldt, hvis den anfægtede retsakt har direkte indvirkning på denne persons retsstilling, er der i retspraksis gentagne gange givet borgere mulighed for at indgive annullationssøgsmål til prøvelse af EU-retsakter, hvis indvirkninger på de pågældende sagsøgere ikke har en – i snæver forstand – retlig, men kun faktisk karakter, f.eks. fordi de i deres egenskab af markedsaktører er umiddelbart berørt i konkurrencen med andre markedsaktører. Med henblik på at afgøre spørgsmålet om, hvorvidt en person er umiddelbart berørt, skal der således ikke kun tages hensyn til indvirkningerne af en EU-retsakt på en persons retsstilling, men også dens faktiske indvirkninger på denne person; sådanne indvirkninger skal dog være mere end kun indirekte. Dette skal i hvert enkelt tilfælde konkret afgøres i forhold til det normative indhold af den pågældende EU-retsakt (jf. i denne retning generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Inuit Tapiriit Kanatami m.fl mod Parlamentet og Rådet,
C-583/11 P
,
EU:C:2013:21
, punkt
-
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet skal det undersøges, om den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner fastsætter gennemførelsesforanstaltninger.
I denne henseende bemærkes, at med henblik på at afgøre, om en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, skal der ifølge retspraksis tages udgangspunkt i situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Det er således irrelevant, om den omhandlede retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til andre retsundergivne (dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen,
C-274/12 P
,
EU:C:2013:852
, præmis
).
Som Rådet og Kommissionen har anerkendt i retsmødet, er det i det foreliggende tilfælde dog ikke åbenlyst, at sagsøgeren selv kunne anmode de nationale myndigheder om at få udstedt en tilladelse, og at sagsøgeren kunne anfægte den retsakt, hvormed en sådan tilladelse tildeles eller afslås, for de nationale retter, særligt hvad angår transaktioner vedrørende ukonventionelle projekter, dvs. transaktioner vedrørende »salg, levering, overførsel eller eksport af produkterne i bilag II, hvis de har rimelig grund til at formode, at salget, leveringen, overførslen eller eksporten af produkterne er beregnet til de kategorier af efterforsknings- og produktionsprojekter, der er omhandlet i stk. 3« (den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 5). Det samme gør sig gældende hvad angår tilknyttede tjenester som omhandlet i den anfægtede forordnings artikel 3a.
I modsætning til det, som Rådet har anført i retsmødet, kan det således ikke antages, at disse bestemmelser indeholder gennemførelsesforanstaltninger over for sagsøgeren af den simple grund, at den eventuelt kunne anmode sine medkontrahenter etableret i Unionen om at indgive ansøgning om tilladelse til de kompetente nationale myndigheder med henblik på at anfægte de afgørelser, som disse myndigheder træffer, ved de nationale domstole.
Selv hvis det antages, at der eventuelt kunne ansøges om en tilladelse, ville en sådan ansøgning, således som sagsøgeren har gjort gældende i sit svar på et spørgsmål fra Retten, desuden kun resultere i et afslag, hvis den vedrører en af de transaktioner vedrørende ukonventionelle projekter, der er nævnt i den anfægtede forordnings artikel 3, stk. 3, i henhold til denne forordnings artikel 3, stk. 5, artikel 3a og artikel 4, stk. 3 og 4. I et sådant tilfælde ville det således være kunstigt eller overdrevent at kræve af en operatør, at han ansøger om en gennemførelsesretsakt alene med det formål at kunne anfægte den for de nationale retter, når det er indlysende, at en sådan ansøgning nødvendigvis vil resultere i et afslag, således at ansøgningen ikke ville være blevet indgivet under normale forhold (jf. i denne retning dom af 14.1.2016, Doux mod Kommissionen,
T-434/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:7
, præmis
-
).
Det skal dermed konkluderes, at den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestitutioner udgør lovbestemmelser, som ikke indeholder gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i den tredje variant som fastsat i artikel 263, stk. 4, TEUF. Sagsøgeren skal derfor kun godtgøre at være umiddelbart berørt af disse bestemmelser, hvilket selskabet har gjort i det foreliggende tilfælde. Sagsøgerens søgsmål bør derfor antages til realitetsbehandling, herunder spørgsmålet om den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner.
Søgsmålet kan således antages til realitetsbehandling, for så vidt som det er rettet imod bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet og mod den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestitutioner.
Om realiteten
I sag T-735/14 har sagsøgeren anført tre anbringender vedrørende for det første tilsidesættelse af begrundelsespligten, for det andet manglende passende retsgrundlag og for det tredje tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og grundlæggende rettigheder.
I sag T-799/14 har sagsøgeren anført fire anbringender vedrørende for det første tilsidesættelse af begrundelsespligten, for det andet manglende passende retsgrundlag hvad angår den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestitutioner og bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet, for det tredje tilsidesættelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Russiske Føderation på den anden side, som blev undertegnet den 24. juni 1994 og godkendt på Fællesskabernes vegne ved Rådets og Kommissionens afgørelse 97/800/EKSF, EF, Euratom af 30. oktober 1997 (
EFT 1997, L 327, s. 1
, herefter »partnerskabsaftalen Fællesskaberne-Rusland«), og for det fjerde tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og grundlæggende rettigheder.
Det første anbringende i sagerne T-735/14 og T-799/14 vedrørende en manglende begrundelse
Med sit første anbringende i de to forenede sager har sagsøgeren påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 296 TEUF, for så vidt som den anfægtede afgørelse og den anfægtede forordning (herefter »de anfægtede retsakter«) ikke var tilstrækkeligt begrundet. Sagsøgeren er af den opfattelse, at de sanktioner, som er fastsat i disse retsakter, er usædvanlige foranstaltninger, som derfor nødvendiggjorde en udtømmende begrundelse. De anfægtede retsakter forsøger end ikke at forklare, hvorfor de ukonventionelle projekter er genstand for målrettede restriktive foranstaltninger. Disse projekter er således for størstedelens vedkommende under udvikling og vil tidligst skabe skattepligtige overskud for den russiske regering om 20 år. Det er desuden ikke forklaret, hvorfor de udstyrskategorier, der er omhandlet i den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner, skal anses for at være »følsomme« varer og teknologier.
Hvad angår bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet er sagsøgeren af den opfattelse, at de anfægtede retsakters begrundelse ikke gør det muligt at forstå, hvorledes disse vil gøre det muligt at nå disse retsakters angivelige mål, som er at lægge pres på den russiske regering. Den begrundelse, som Rådet har anført i sit svarskrift, er fremsat for sent og gør det under alle omstændigheder ikke muligt at begrunde indførelsen af de nævnte restriktioner over for sagsøgeren.
Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at der hverken er nogen begrundelse hvad angår den nødvendige tilknytning mellem sagsøgeren og den russiske regering eller hvad angår forholdsmæssigheden af de restriktive foranstaltninger eller deres betydning for sagsøgerens grundlæggende rettigheder, hvilket gør det så meget desto mere vanskeligt at anfægte lovligheden af disse foranstaltninger. Denne manglende begrundelse er klart i strid med den begrundelse, som er givet til de personer og enheder, som de andre restriktive foranstaltninger er rettet mod, såsom indefrysning af midler. Det vil være uacceptabelt og et grundlæggende indgreb i retsstaten at medgive, at Rådet kan vedtage hvilken som helst form for restriktive foranstaltninger uden at give nogen rationel begrundelse.
Rådet har støttet af Kommissionen og Det Forenede Kongerige bestridt disse argumenter.
Det bestemmes i artikel 296, stk. 2, TEUF, at »[r]etsakter skal begrundes«. I henhold til chartrets artikel 41, stk. 2, litra c), der ifølge artikel 6, stk. 1, TEU har samme juridiske værd som traktaterne, omfatter retten til god forvaltning desuden bl.a. »pligt for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger«.
Ifølge fast retspraksis skal den begrundelse, der kræves i henhold til artikel 296 TEUF og chartrets artikel 41, stk. 2, litra c), tilpasses den anfægtede retsakts art og den sammenhæng, hvori denne er blevet vedtaget. Den skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at den berørte part kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder (jf. dom af 14.4.2016, Ben Ali mod Rådet,
T-200/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:216
, præmis
og den deri nævnte retspraksis; jf. desuden i denne retning dom af 25.1.2017, Almaz-Antey Air and Space Defence mod Rådet,
T-255/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:25
, præmis
).
Det kræves således ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da begrundelsens tilstrækkelighed ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. For det første er en retsakt, der er bebyrdende, i særdeleshed tilstrækkeligt begrundet, når den er vedtaget under omstændigheder, som er den berørte part bekendt og således gør det muligt for den pågældende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne. For det andet må graden af præcisering af en retsakts begrundelse afpasses efter de faktiske muligheder og de tekniske eller tidsmæssige betingelser, hvorunder retsakten bliver til (jf. dom af 14.4.2016, Ben Ali mod Rådet,
T-200/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:216
, præmis
og den deri nævnte retspraksis; jf. desuden i denne retning dom af 25.1.2017, Almaz-Antey Air and Space Defence mod Rådet,
T-255/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:25
, præmis
).
Henset til denne retspraksis skal der sondres alt efter, om de anfægtede retsakters begrundelse vedrører almengyldige bestemmelser eller bestemmelser, som for sagsøgeren ligner individuelle restriktive foranstaltninger.
Hvad angår almengyldige bestemmelser som den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner har Rådet gjort gældende, at begrundelsen kun behøver at angive dels de samlede omstændigheder, som har ført til, at retsakten er blevet udstedt, dels de generelle formål, som de skal opfylde (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad derimod angår bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet bemærkes, at disse bestemmelser over for sagsøgeren, for så vidt som de vedrører denne, udgør individuelle restriktive foranstaltninger (jf. præmis 56 og 81 ovenfor).
Det er i denne henseende i retspraksis præciseret, at begrundelsen for en retsakt udstedt af Rådet, hvorved der foreskrives en restriktiv foranstaltning, ikke alene skal angive retsgrundlaget for denne foranstaltning, men også de specifikke og konkrete grunde til, at Rådet ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse finder, at den berørte bør være omfattet af en sådan foranstaltning (jf. dom af 3.7.2014, National Iranian Tanker Company mod Rådet,
T-565/12
,
EU:T:2014:608
, præmis
og den deri nævnte retspraksis; jf. i denne retning ligeledes dom af 25.1.2017, Almaz-Antey Air and Space Defence mod Rådet,
T-255/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:25
, præmis
).
Det er ud fra disse betragtninger, at det skal undersøges, om Rådet har opfyldt sin forpligtelse til at give en tilstrækkelig begrundelse for de omtvistede bestemmelser i det foreliggende tilfælde.
Hvad for det første særligt angår den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestitutioner bemærkes, at baggrunden for samtlige de omhandlede foranstaltninger er de for sagsøgeren kendte internationale spændinger, der gik forud for vedtagelsen af de anfægtede retsakter, som nævnt i præmis 2-16 ovenfor. Det fremgår af 1.-8. betragtning til den anfægtede afgørelse og af 2. betragtning til den anfægtede forordning, at det erklærede formål med de anfægtede retsakter er at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen. 12. betragtning til den anfægtede afgørelse præciserer desuden, at salg, levering, overførsel eller eksport af visse følsomme varer og teknologier bør forbydes, når de er bestemt til olieefterforskning og ‑produktion på dybt vand, arktisk olieefterforskning og ‑produktion eller skiferolieprojekter. De anfægtede retsakter angiver således de samlede omstændigheder, som har ført til, at retsakterne er blevet udstedt, og de generelle formål, som de skal opfylde (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Hvad for det andet angår bestemmelserne om adgang til kapitalmarkedet bemærkes, at disse fastsætter restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, for så vidt som dennes navn er blevet opført i bilag III til den anfægtede afgørelse og i bilag VI til den anfægtede forordning, hvad angår de forbudte aktiviteter, der er nævnt i henholdsvis den anfægtede afgørelses artikel 1, stk. 2, litra b)-d), og den anfægtede forordnings artikel 5, stk. 2, litra b)-d).
Rådets argumentation, ifølge hvilken de i retspraksis udviklede kriterier vedrørende forpligtelsen til at begrunde retsakter om indførelse af individuelle restriktive foranstaltninger ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, skal derfor forkastes.
Det skal imidlertid fastslås, at de »specifikke og konkrete grunde« til, at Rådet ved udøvelsen af sin skønsbeføjelse fandt, at sagsøgeren bør være omfattet af sådanne foranstaltninger, som omhandlet i ovennævnte retspraksis, i det foreliggende tilfælde svarer til de kriterier, der er fastsat i bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet.
Da sagsøgeren er en af de omhandlede enheder, dvs. »enheder etableret i Rusland, der er offentligt kontrolleret, eller hvoraf staten ejer over 50%, hvis anslåede samlede aktiver overstiger 1 bio. russiske rubler, og hvis anslåede indtægter for så vidt angår mindst 50% hidrører fra salg eller transport af råolie eller olieprodukter pr. 12. september 2014«, er ingen yderligere begrundelse påkrævet med henblik på opførelse af selskabets navn i bilagene til de anfægtede retsakter.
I denne henseende bemærkes, at anvendelsen af de samme betragtninger til vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for flere personer ikke udelukker, at de nævnte betragtninger udgør en tilstrækkelig specifik begrundelse for hver af de omhandlede personer (jf. i denne retning og analogt dom af 27.2.2014. Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
).
Sagsøgeren har ikke desto mindre hævdet, at Rådet burde have anført de specifikke grunde til, at oliesektoren er blevet omfattet, og hvorledes denne sektors målsætning gør det muligt at fremme det mål, der forfølges med de omtvistede foranstaltninger.
Det bemærkes imidlertid, at det ikke kræves, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold (jf. præmis 113 ovenfor). Rådet havde således ikke pligt til at give en yderligere begrundelse for sin afgørelse om at pålægge visse økonomiske sektorer målrettede restriktive foranstaltninger og at forbyde eksport af visse varer og tjenesteydelser, som anses for at være »følsomme«. Spørgsmålet om, hvorvidt sådanne foranstaltninger er i overensstemmelse med målene med FUSP, og om de er egnede til og nødvendige for at nå disse mål, er desuden snarere omfattet af undersøgelsen af disse måls realitet.
Det bemærkes endvidere, at sagsøgeren, som er en af de store operatører inden for den russiske oliesektor, hvis aktier på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelse 2014/512 for størstedelens vedkommende var ejet, om end indirekte, af den russiske stat, ikke med rimelighed kunne være uvidende om grundene til, at Rådet havde vedtaget målrettede foranstaltninger over for selskabet. I overensstemmelse med formålet om at gøre Den Russiske Føderations handlinger over for Ukraine mere omkostningsfulde fastsætter artikel 1, stk. 2, litra b), i afgørelse 2014/512 restriktioner over for visse enheder inden for oliesektoren, der er kontrolleret af den russiske stat, bl.a. på grundlag af deres samlede aktiver, som vurderes til over 1 bio. RUB. Da både den politiske baggrund på tidspunktet for vedtagelsen af de nævnte foranstaltninger og den betydning, som oliesektoren har for den russiske økonomi, i øvrigt var velkendt, kan Rådets valg om at vedtage restriktive foranstaltninger over for denne industris aktører nemt forstås i lyset af det erklærede formål med nævnte retsakter (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Det skal derfor konkluderes, at Rådet har begrundet de anfægtede retsakter tilstrækkeligt, og første anbringende i sagerne T-735/14 og T-799/14 skal forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende i sagerne T-735/14 og T-799/14 vedrørende manglende passende retsgrundlag
Sagsøgeren har gjort gældende, at artikel 215 TEUF, som gør det muligt for Rådet at vedtage økonomiske sanktioner over for tredjelande, kun undtagelsesvis kan anvendes til at udpege særlige personer og enheder på betingelse af, at der foreligger en tilstrækkelig tilknytning mellem den sanktionerede enhed og det omhandlede tredjeland på den ene side og mellem den udpegede enhed og foranstaltningens formål på den anden side. Disse principper fremgår desuden af Rådets retningslinjer af 2. december 2005 om gennemførelse og evaluering af restriktive foranstaltninger (sanktioner) som led i Unionens FUSP. Disse betingelser er imidlertid ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde.
For det første er tilknytning mellem sagsøgeren og den russiske regering utilstrækkelig, da sagsøgeren på ingen måde er et organ under den russiske stat, og sagsøgeren ikke deltager i udøvelsen af offentlig myndighed eller driver en offentlig tjeneste under myndighedernes kontrol. Det forhold, at sagsøgeren er et privatretligt selskab, som er en del af Gazprom-gruppen, hvis aktier ejes for 50,23%’s vedkommende af den russiske stat, er ikke tilstrækkeligt i denne henseende. Der kan heller ikke antages at foreligge en tilknytning med den russiske regering, uden at den omhandlede enhed har fået lov til at gøre sit synspunkt gældende desangående.
For det andet angiver de anfægtede retsakter på ingen måde den påkrævede tilknytning mellem de enheder, som de restriktive foranstaltninger er rettet mod, og målet med disse foranstaltninger. Det er vanskeligt at påvise, hvordan den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner, som tager sigte på ukonventionelle projekter, eller bestemmelserne om adgang til kapitalmarkedet, kunne have bidraget til målet for de anfægtede retsakter. Rådet bør ikke kunne pålægge sådanne foranstaltninger, som medfører betragtelige tab for de omhandlede enheder samt deres handelspartnere i Unionen, på en helt vilkårlig måde.
Rådet har støttet af Kommissionen og Det Forenede Kongerige bestridt disse argumenter.
Hvad for det første angår sagsøgerens argument om, at der ikke er en tilstrækkelig tilknytning til den russiske regering i det foreliggende tilfælde, bemærkes først, at artikel 215 TEUF bestemmer, dels at når en afgørelse vedtaget i overensstemmelse med kapitel 2 i afsnit V i EU-traktaten tager sigte på »helt eller delvis at afbryde […] de økonomiske og finansielle forbindelser med et eller flere tredjelande«, vedtager Rådet de nødvendige foranstaltninger, dels at når en afgørelse, der er vedtaget på grundlag af kapitel 2 i afsnit V i EU-traktaten, giver mulighed herfor, kan Rådet vedtage »restriktive foranstaltninger over for fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder«. Artikel 215, stk. 2, TEUF giver således mulighed for at vedtage restriktive foranstaltninger over for ikke-statslige enheder med henblik på gennemførelsen af en FUSP-afgørelse, der er vedtaget på grundlag af kapitel 2 i afsnit V i EU-traktaten.
Som det er blevet anført ovenfor, udgør bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet dog restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren (jf. præmis 56 og 81 ovenfor). Hvad angår disse foranstaltninger kan sagsøgeren således ikke med rette gøre gældende, at de nødvendigvis bør indføres over for enheder, som har en tilstrækkelig tilknytning til den russiske regering.
Hvad dernæst angår den anfægtede forordnings bestemmelser om eksportrestriktioner bemærkes, at målet med disse foranstaltninger ikke er at sanktionere visse enheder på grund af deres tilknytning til situationen i Ukraine, men at pålægge Den Russiske Føderation økonomiske sanktioner for at gøre dennes handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen.
Da disse foranstaltninger tager sigte på en særlig økonomisk sektor på grund af dens betydning for den russiske økonomi eller dens tilknytning til Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at destabilisere Ukraine, er der ikke krav om, at de virksomheder, som udgør målgruppen, er russiske offentlige virksomheder (jf. desuden i denne retning dom af 25.1.2017, Almaz-Antey Air and Space Defence mod Rådet,
T-255/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:25
, præmis
).
I denne henseende kan sagsøgeren ikke med føje påberåbe sig dom af 13. marts 2012, Tay Za mod Rådet (
C-376/10 P
,
EU:C:2012:138
). I denne dom fremhævede Domstolen ganske vist udtrykkeligt, at begrebet »tredjeland« som omhandlet i artikel 60 EF og artikel 301 EF, som i det væsentlige svarer til artikel 215, stk. 1, TEUF, kunne omfatte lederne af et sådant land samt enkeltpersoner og enheder, som havde tilknytning til disse ledere eller kontrolleredes direkte eller indirekte af dem (jf. dom af 13.3.2012, Tay Za mod Rådet,
C-376/10 P
,
EU:C:2012:138
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Domstolen fastslog derfor, at Retten ved at fastslå, at det måtte antages, at virksomhedslederes familiemedlemmer drog fordel af ledernes stilling, således at familiemedlemmerne ligeledes drog fordel af regeringens økonomiske politik, og at der derfor forelå en tilstrækkelig forbindelse mellem appellanten og militærregimet i Myanmar, havde begået en retlig fejl (jf. i denne retning dom af 13.3.2012, Tay Za mod Rådet,
C-376/10 P
,
EU:C:2012:138
, præmis
).
Det bemærkes imidlertid, at de af Rådet vedtagne restriktive foranstaltninger i den sag, der gav anledning til dom af 13. marts 2012, Tay Za mod Rådet (
C-376/10 P
,
EU:C:2012:138
), var baseret på Rådets fælles holdning 2006/318/FUSP af 27. april 2006 om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Burma/Myanmar (
EUT 2006, L 116, s. 77
). Disse foranstaltninger fastsatte bl.a. indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer for medlemmer af regeringen i Myanmar og enhver fysisk eller juridisk person, enhver enhed eller organ, som var knyttet til den. Sagsøgerens navn, Pye Phyo Tay Za, var blevet opført på listen over personer, der var omfattet af de restriktive foranstaltninger, under afsnit J med overskriften »Personer, der drager fordel af regeringens økonomiske politik, og andre personer med tilknytning til regimet« i bilag II til fælles holdning 2006/318, sammen med oplysningen »søn af Tay Za« (dom af 13.3.2012, Tay Za mod Rådet,
C-376/10 P
,
EU:C:2012:138
, præmis
-
). I denne sag drejede det sig således om at fastslå, om Retten og Rådet med rette havde kunnet konkludere, at Pye Phyo Tay Za, som familiemedlem til direktøren for virksomheden Tay Za, kunne anses for at drage personlig fordel af den politik, som regeringen førte, og som følge heraf kunne anses for at være tilknyttet dette regime i overensstemmelse med de grundlæggende kriterier i fælles holdning 2006/318. Domstolen har imidlertid hverken sået tvivl om muligheden for at vedtage økonomiske sanktioner over for et tredjeland eller krævet, at de af sådanne foranstaltninger berørte enheder, uden at være individuelt udpeget, er »statslige organer«, således som sagsøgeren har gjort gældende.
Det fremgår derimod af retspraksis, at Rådet har en vid skønsmæssig beføjelse, når det fastlægger formålet med restriktive foranstaltninger, og dette gælder navnlig, når sådanne foranstaltninger i overensstemmelse med artikel 215, stk. 1, TEUF tager sigte på helt eller delvis at afbryde eller indskrænke de økonomiske og finansielle forbindelser med et eller flere tredjelande (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
). Enhver foranstaltning af denne art har således pr. definition virkninger, som påvirker ejendomsretten og den frie udøvelse af erhvervsvirksomhed, hvorved parter, som intet ansvar har for den situation, der førte til vedtagelsen af foranstaltningerne, således lider skade (jf. i denne retning om af 30.7.1996, Bosphorus,
C-84/95
,
EU:C:1996:312
, præmis
).
Hvis det antages, at der kræves en tilknytning mellem de enheder, som de omhandlede restriktive foranstaltninger angiveligt er rettet mod, og den russiske regering, er det under alle omstændigheder tilstrækkeligt at fastslå, at sagsøgeren, eftersom den russiske stat, om end indirekte, ejer over 50% heraf, skal anses for at være en virksomhed, som er under den russiske stats kontrol. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke er et statsligt organ som omhandlet i retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (jf. i denne retning dom af 6.9.2013, Bank Melli mod Rådet,
T-35/10 og T-7/11
,
EU:T:2013:397
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), er i denne henseende irrelevant, eftersom det ikke kræves, at sagsøgeren er en enhed, som deltager i udøvelse af offentlig myndighed, eller som driver en offentlig tjeneste under myndighedernes kontrol, for at sagsøgeren kan være berørt af økonomiske sanktioner vedtaget af Rådet på grundlag af artikel 215, stk. 1, TEUF.
Hvad for det andet angår den hævdede manglende tilknytning mellem de i det foreliggende tilfælde vedtagne foranstaltninger og det med de anfægtede retsakter forfulgte formål bemærkes, at ifølge faste retspraksis har Rådet en vid skønsbeføjelse med hensyn til de forhold, der skal tages i betragtning ved vedtagelsen af økonomiske og finansielle sanktioner i medfør af artikel 29 TEU og artikel 215 TEUF. Da Unionens retsinstanser ikke må sætte deres bedømmelse af de beviser, faktiske forhold og omstændigheder, der begrunder vedtagelsen af sådanne foranstaltninger, i stedet for den af Rådet foretagne bedømmelse, skal nævnte retsinstansers prøvelse begrænse sig til en efterprøvelse af, om reglerne for proceduren og om angivelse af en begrundelse er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger en åbenbart fejlagtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder og magtfordrejning. Denne begrænsede kontrol finder særlig anvendelse på de hensigtsmæssighedsbetragtninger, som sådanne foranstaltninger er baseret på (jf. dom af 25.1.2017, Almaz-Antey Air and Space Defence mod Rådet,
T-255/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:25
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde fremgår det af første til ottende betragtning til den anfægtede afgørelsen og af anden betragtning til den anfægtede forordning, at det erklærede formål med disse restriktive retsakter var at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen. Et sådant formål afspejler formålet om bevarelse af fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Som Domstolen allerede har bemærket og i modsætning til det, som sagsøgeren har gjort gældende, er der en logisk forbindelse mellem at målrette foranstaltningerne mod virksomhederne i den russiske oliesektor bl.a. på grundlag af deres samlede aktiver, som vurderes til over 1 bio. RUB, henset til den betydning, som denne sektor har for den russiske økonomi, og formålet med de restriktive foranstaltninger i det foreliggende tilfælde, som er at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Hvad for det tredje angår sagsøgerens argument om, at foranstaltningerne som følge af den anfægtede forordnings bestemmelser vedrørende eksportrestriktioner kun er rettet mod ukonventionelle projekter i oliesektoren og ikke oliesektoren generelt, som fortsat udgør en væsentlig indtægtskilde for den russiske økonomi, bemærkes, at det er muligt for Rådet, såfremt det finder det nødvendigt, at indføre restriktioner, som vedrører virksomheder, der er aktive inden for specifikke sektorer i den russiske økonomi, hvor produkter, teknologier eller tjenesteydelser fra EU indtager en særligt fremtrædende plads. Valget om at rette foranstaltningerne mod virksomheder eller sektorer, som er afhængige af avancerede teknologier eller sagkundskab, som primært er tilgængelig inden for EU, lever således op til formålet om at sikre effektiviteten af de omhandlede restriktive foranstaltninger og om at undgå, at disse foranstaltninger neutraliseres ved import af substituerbare produkter, teknologier eller tjenesteydelser til Rusland fra tredjelande (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Den omstændighed, at de ukonventionelle projekter, som visse af disse foranstaltninger er rettet mod, ikke udgør en umiddelbar indtægtskilde for den russiske stat, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion, eftersom Rådet, ved at underminere de fremtidige investeringer og indtægter for enheder, som er aktive i den oliesektor, som disse foranstaltninger er rettet mod, med rimelighed kunne håbe, at dette kunne medvirke til at lægge pres på den russiske regering og at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde.
Henset til samtlige disse betragtninger skal det andet anbringende i sagerne T-735/14 og T-799/14 forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende i sag T-799/14 om tilsidesættelse af partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland
Med det tredje anbringende, der kun er fremført i sag T-799/14, har sagsøgeren påberåbt en tilsidesættelse af artikel 52, stk. 5 og 9, artikel 98, stk. 1, og artikel 36 i partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland. Disse bestemmelser kan have direkte virkning, for så vidt som de indeholder tilstrækkelig klare og præcise forpligtelser, hvis opfyldelse og retsvirkninger ikke er betinget af, at der udstedes yderligere retsakter.
For det første er sagsøgeren af den opfattelse, at bestemmelserne vedrørende adgang til kapitalmarkedet tilsidesætter artikel 52, stk. 5, i partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland, hvoraf det fremgår, at »parterne efter en overgangsperiode på fem år efter denne aftales ikrafttræden ikke [må] indføre nye restriktioner for kapitalbevægelser og løbende betalinger i relation dertil mellem personer bosat i [Unionen] og Rusland, og de bestående ordninger kan heller ikke gøres mere restriktive«. For det andet er de nævnte bestemmelser i strid med artikel 52, stk. 9, i partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland, hvoraf det fremgår, at Unionen og Rusland »indrømmer hinanden mestbegunstigelsesbehandling i relation til friheden til løbende betalinger og kapitalbevægelser og til betalingsmetoderne«. For det tredje er bestemmelsen om ikkeopfyldelse af fordringer er i strid med denne aftales artikel 98, stk. 1, som pålægger Unionen »at sikre, at fysiske og juridiske personer fra [Rusland] uden forskelsbehandling i forhold til deres egne statsborgere gives adgang til [Unionens] kompetente domstole og administrative organer, for at de kan forsvare deres individuelle rettigheder og ejendomsrettigheder, herunder intellektuel, industriel og kommerciel ejendomsret«. For det fjerde er eksportrestriktionerne i strid med artikel 36 i partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland, som desuden fastsætter en klausul om mestbegunstigelsesbehandling for så vidt angår betingelserne for grænseoverskridende levering af tjenesteydelser.
Rådet har støttet af Kommissionen og Det Forenede Kongerige bestridt disse argumenter.
Hvad angår partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland har Domstolen fastslået, at en bestemmelse i en aftale indgået mellem Unionen og et tredjeland anses for at være direkte anvendelig, når der af dens ordlyd samt aftalens formål og karakter kunne udledes en klar og præcis forpligtelse, hvis opfyldelse og retsvirkninger ikke var betinget af, at der udstedes yderligere retsakter (dom af 12.4.2005, Simutenkov,
C-265/03
,
EU:C:2005:213
, præmis
).
Selv hvis det i det foreliggende tilfælde antages, at de af sagsøgeren påberåbte bestemmelser er direkte anvendelige, og at de omhandlede restriktive foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med visse af disse bestemmelser, tillader artikel 99 i partnerskabsaftale mellem EU og Rusland under alle omstændigheder vedtagelsen heraf. Det fremgår således af nævnte aftales artikel 99, stk. 1, litra d), at intet i aftalen hindrer en part i at træffe foranstaltninger, som den finder nødvendige for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser bl.a. under krig eller alvorlige internationale spændinger, som udgør en krigstrussel, eller for at opfylde forpligtelser, der er påtaget med henblik på bevarelse af fred og international sikkerhed (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og
).
Som det fremgår af anden betragtning til den anfægtede forordning, har de restriktive foranstaltninger, der er fastsat i de anfægtede retsakter, i det foreliggende tilfælde til formål at fremme en fredelig løsning af krisen i Ukraine. Et sådant formål afspejler formålet om bevarelse af fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
På denne baggrund, og henset til den vide skønsbeføjelse, som Rådet har på dette område, kunne Rådet vurdere, at vedtagelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger var nødvendig for at beskytte EU’s væsentlige sikkerhedsinteresser og for bevarelse af fred og international sikkerhed som omhandlet i artikel 99 i partnerskabsaftalen mellem EU og Rusland (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Det tredje anbringende i sag T-799/14 må derfor forkastes.
Det tredje anbringende i sag T-735/14 og det fjerde anbringende i sag T-799/14 om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og af sagsøgerens grundlæggende rettigheder
Sagsøgeren har påberåbt sig en tilsidesættelse dels af friheden til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsretten, som sikret i chartrets artikel 16 og 17, dels en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet som fastlagt i chartrets artikel 52, stk. 1, og som en af de almindelige EU-retlige grundsætninger. I medfør af dette princip skal enhver foranstaltning, der er fastsat i en EU-retsakt, forfølge et lovligt mål, udgøre et egnet middel til at nå dette mål, være nødvendig og ikke forårsage uforholdsmæssige byrder i forhold til de fordele, som denne foranstaltning udgør. I det foreliggende tilfælde pålægger de omtvistede bestemmelser sanktioner, som er rettet præcist mod sagsøgerens ukonventionelle projekter i en sammenhæng, hvor denne hverken er blevet beskyldt for at have begået en lovovertrædelse eller har været i stand til at gøre sit synspunkt gældende, hvilket en kontrol så meget desto mere efter de grundlæggende rettigheder og proportionalitetsprincippet kræver.
Rådet har støttet af Kommissionen og Det Forenede Kongerige bestridt disse argumenter.
Ifølge sagsøgeren udgør foranstaltningerne som følge af de anfægtede retsakter et uforholdsmæssigt indgreb i dennes grundlæggende rettigheder, som bl.a. er beskyttet i chartrets artikel 16 og 17, eftersom de forhindrer sagsøgeren i frit at drive erhvervsmæssig virksomhed, og uden at denne begrænsning af selskabets rettigheder er nødvendig eller egnet til at nå de af Rådet forfulgte mål.
For det første bemærkes, at i henhold til chartrets artikel 16 »[anerkendes f]riheden til at oprette og drive egen virksomhed […] i overensstemmelse med EU-retten og national lovgivning og praksis«.
For det andet fastsætter chartrets artikel 17, stk. 1, følgende:
»Enhver har ret til at besidde lovligt erhvervet ejendom, at anvende den, at træffe dispositioner hermed og at lade den gå i arv. Ingen må berøves sin ejendom, medmindre det skønnes nødvendigt i samfundets interesse, og det sker i de tilfælde og på de betingelser, der er fastsat ved lov, og mod rimelig og rettidig erstatning for tabet. Anvendelsen af ejendommen kan reguleres ved lov, i det omfang det er nødvendigt af hensyn til almenvellet.«
Det er ganske vist korrekt, at restriktive foranstaltninger som de i det foreliggende tilfælde omhandlede ubestrideligt begrænser de rettigheder, som sagsøgeren har i medfør af chartrets artikel 16 og 17 (jf. i denne retning dom af 22.9.2016, NIOC m.fl. mod Rådet,
C-595/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:721
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
De af sagsøgeren påberåbte grundlæggende rettigheder er imidlertid ikke absolutte prærogativer og kan derfor være genstand for begrænsninger på de i chartrets artikel 52, stk. 1, nævnte betingelser (jf. i denne retning dom af 28.11.2013, Rådet mod Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C-348/12 P
,
EU:C:2013:776
, præmis
, og af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende skal der henvises til, at chartrets artikel 52, stk. 1, dels fastsætter, at »[e]nhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved [chartret], skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold«, dels, at »[u]nder iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder«.
For at være i overensstemmelse med EU-retten skal en begrænsning af udøvelsen af de omhandlede grundlæggende rettigheder således opfylde tre betingelser. For det første skal begrænsningen være fastlagt i lovgivningen. Den omhandlede foranstaltning skal med andre ord have lovhjemmel. For det andet skal begrænsningen vedrøre et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådant af Unionen. For det tredje må begrænsningen ikke være uforholdsmæssig. Dels skal den være nødvendig og stå i rimeligt forhold til det mål, som forfølges. Dels må der ikke gøres indgreb i det »væsentligste indhold«, dvs. kernen i den pågældende rettighed eller frihed (jf. dom af 30.11.2016, Rotenberg mod Rådet,
T-720/14
,
EU:T:2016:689
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal fastslås, at disse tre betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
For det første er de omhandlede restriktive foranstaltninger »fastlagt i lovgivningen«, eftersom de er nævnt i de retsakter, der bl.a. er almengyldige, og som hviler på et klart EU-retligt retsgrundlag samt på en tilstrækkelig begrundelse (jf. præmis 111-128 ovenfor).
For det andet fremgår det af første til ottende betragtning til den anfægtede afgørelse og af anden betragtning til den anfægtede forordning, at det erklærede formål med disse restriktive retsakter var at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde og fremme en fredelig løsning på krisen. Et sådant formål afspejler formålet om bevarelse af fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
For det tredje skal der for så vidt angår proportionalitetsprincippet henvises til, at det som et af de almindelige EU-retlige principper indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for virkeliggørelsen af det med de pågældende retsforskrifter forfulgte mål. Såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst indgribende foranstaltning således vælges, og ulemperne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (jf. dom af 30.11.2016, Rotenberg mod Rådet,
T-720/14
,
EU:T:2016:689
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I retspraksis præciseres det i denne henseende, at der hvad angår domstolskontrollen med overholdelsen af proportionalitetsprincippet skal indrømmes EU-lovgiver et vidt skøn inden for områder, der for lovgiver indebærer valg af politisk, økonomisk og social karakter, og hvor denne skal foretage komplekse vurderinger. Derfor vil en sådan foranstaltning kun kunne kendes ulovlig, såfremt en foranstaltning på disse områder er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger (jf. dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne henseende fastslås, at indholdet af de anfægtede retsakter står i et rimeligt forhold til det formål, der forfølges hermed. For så vidt som formålet således bl.a. er at gøre Den Russiske Føderations handlinger med henblik på at underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed mere omkostningsfulde, opfylder en tilgang, hvorefter foranstaltningerne er rettet mod en stor operatør inden for oliesektoren, som i øvrigt hovedsageligt er ejet af den russiske stat, på sammenhængende vis nævnte formål og kan under alle omstændigheder ikke anses for åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det formål, der forfølges (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Desuden er det ganske vist korrekt, at de restriktive foranstaltninger ifølge deres natur har virkninger, der berører ejendomsrettigheder og den frie erhvervsudøvelse og derved skader parter, der på ingen måde er ansvarlige for den situation, der har ført til vedtagelsen af sanktionerne. Dette er i endnu højere grad tilfældet hvad angår virkningen af restriktive foranstaltninger, der er rettet mod enheder omfattet heraf (dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes imidlertid, at vigtigheden af de formål, der forfølges med de anfægtede retsakter, nemlig at beskytte Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed og at fremme en fredelig løsning på krisen i landet, der indgår i det bredere formål om at bevare fred og international sikkerhed i overensstemmelse med formålene med Unionens optræden udadtil som fastsat i artikel 21 TEU, kan begrunde selv væsentlige negative konsekvenser for visse operatører, der på ingen måde er ansvarlige for den situation, der har ført til vedtagelsen af sanktionerne (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
og
samt den deri nævnte retspraksis).
På denne baggrund og navnlig henset til den gradvise udvikling af intensiteten af de restriktive foranstaltninger, som Rådet har vedtaget som reaktion på krisen i Ukraine, kan indgrebet i sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed og ejendomsret ikke anses for uforholdsmæssigt (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,
C-72/15
,
EU:C:2017:236
, præmis
).
Selv om – sådan som sagsøgeren har gjort gældende – det forholder sig således, at visse af selskabets partnere og medkontrahenter kan have været tvunget til at indstille deres forretningsforbindelser med sagsøgeren, hvis ukonventionelle projekter på olieområdet er blevet udskudt, og hvis disse foranstaltninger kan have haft en negativ indvirkning på sagsøgerens aktionærers og moderselskabets ejendomsret, drejer det sig netop om målet med de ved de anfægtede retsakter indførte foranstaltninger, således at ethvert indgreb i dennes ejendomsret og i dennes ret til at drive erhvervsmæssig virksomhed ikke kan betegnes som uforholdsmæssigt i denne henseende.
Følgelig skal det tredje anbringende i sag T-735/14 forkastes, og det fjerde anbringende i sag T-799/14 forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagerne, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og at betale Rådets omkostninger i overensstemmelse med Rådets påstand herom.
I overensstemmelse med procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer medlemsstaterne som intervenienter deres egne omkostninger. Den Tjekkiske Republik bærer følgelig sine egne omkostninger. Kommissionen og Det Forenede Kongerige bærer hver deres egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):

1)
Sagerne T-735/14 og T-799/14 forenes med henblik på dommen.

2)
Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

3)
Gazprom Neft PAO bærer sine egne omkostninger og betaler Rådets omkostninger.

4)
Europa-Kommissionen og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer hver deres egne omkostninger.

Berardis
Spielmann
Csehi
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. september 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.