CELEX: 62018CJ0366
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė politika
Direktyva 2010/18/ES
Patikslintas Bendrasis susitarimas dėl vaiko priežiūros atostogų
Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį vaiko priežiūros atostogos suteikiamos su sąlyga, kad sutrumpinamas darbo laikas, proporcingai sumažinant darbo užmokestį
Pamaininis darbas pagal kintamo darbo laiko grafiką
Darbuotojo prašymas atlikti darbą pagal fiksuoto darbo laiko grafiką, kad jis galėtų prižiūrėti savo nepilnamečius vaikus
Direktyva 2006/54/EB
Moterų ir vyrų lygios galimybės ir vienodas požiūris užimtumo ir profesinės veiklos srityje
Netiesioginė diskriminacija
Dalinis nepriimtinumas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 8, 10 ir 157 straipsnių, ESS 3 straipsnio, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 23 straipsnio bei 33 straipsnio 2 dalies ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, 2006, p. 23), siejamų su 2010 m. kovo 8 d. Tarybos direktyva 2010/18/ES, įgyvendinančia patikslintą BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP ir ETUC sudarytą Bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų ir panaikinančia Direktyvą 96/34/EB (OL L 68, 2010, p. 13), 1 straipsnio ir 14 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant José Manuel Ortiz Mesonero ir
UTE Luz Madrid Centro
ginčą dėl pastarosios atsisakymo suteikti jam teisę dirbti pagal fiksuoto darbo laiko grafiką, kad galėtų prižiūrėti savo vaikus.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė

Direktyva 2006/54
Direktyvos 2006/54 1 straipsnyje „Tikslas“ nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad būtų įgyvendinamas moterų ir vyrų lygių galimybių bei vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principas užimtumo ir profesinės veiklos srityje.
Šiuo tikslu į ją yra įtraukiamos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti šiose srityse:
a)       galimybės įsidarbinti, įskaitant paaukštinimą, ir siekti profesinio mokymo;
b)       darbo sąlygų, įskaitant užmokestį;
c)       profesinių socialinės apsaugos sistemų.
Joje taip pat įtraukiamos [įtvirtintos] nuostatos, skirtos užtikrinti, kad toks įgyvendinimas būtų veiksmingesnis nustačius tinkamas procedūras.“
Šios direktyvos 2 straipsnio „Sąvokų apibrėžimai“ 1 dalyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos tokios sąvokos:
<...>
b)       netiesioginė diskriminacija – kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos vienos lyties asmenys gali atsidurti tam tikroje prastesnėje padėtyje nei kitos lyties asmenys, išskyrus atvejus, kai tą nuostatą, kriterijų ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis;
<...>“
Minėtos direktyvos 14 straipsnio „Draudimas diskriminuoti“ 1 dalyje numatyta:
„Nei viešajame, nei privačiame sektoriuose, įskaitant viešąsias įstaigas, negali būti nei tiesioginės, nei netiesioginės diskriminacijos dėl lyties šiais aspektais:
<...>
c)      užimtumo ir darbo sąlygų, įskaitant atleidimus iš darbo, taip pat užmokesčio, kaip numatyta šioje direktyvoje [EB 141 straipsnyje].“

Direktyva 2010
/18
Patikslintas 2009 m. birželio 18 d. sudarytas Bendrasis susitarimas dėl vaiko priežiūros atostogų (toliau – Bendrasis susitarimas) pateikiamas Direktyvos 2010/18 priede. Šio Bendrojo susitarimo bendrų nuostatų 15 ir 16 punktuose nustatyta:
„15. Kadangi šis susitarimas yra Bendrasis susitarimas, kuriuo nustatomi būtiniausi vaiko priežiūros atostogų, atskiriant jas nuo motinystės atostogų, ir nebuvimo darbe dėl
force majeure
priežasčių reikalavimai bei nuostatos, ir jame valstybėms narėms ir socialiniams partneriams paliekama teisė nustatyti sąlygas, kuriomis naudojamasi šiuo susitarimu ir kuriomis jis yra taikomas, kad būtų atsižvelgta į padėtį kiekvienoje valstybėje narėje;
16. Kadangi šiame susitarime nustatyta, jog teisė į vaiko priežiūros atostogas yra asmeninė teisė, iš esmės neperduodama kitam asmeniui, ir kad valstybėms narėms leidžiama ją padaryti perduodamą kitam asmeniui. Patirtis rodo, kad draudimas perduoti atostogas kitam asmeniui gali būti teigiama paskata tėvams imti atostogas, todėl Europos socialiniai partneriai sutarė, kad dalis atostogų nebūtų perduodama.“
Bendrojo susitarimo 1 straipsnio „Tikslas ir taikymo sritis“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Šiuo susitarimu nustatomi būtiniausi reikalavimai, kuriais siekiama sudaryti palankesnes sąlygas dirbančių tėvų vaiko priežiūros ir profesinėms pareigoms derinti, atsižvelgiant į didėjančią šeimos struktūrų įvairovę ir laikantis nacionalinės teisės, kolektyvinių sutarčių ir (arba) taikomos praktikos.
2.      Šis susitarimas taikomas visiems darbuotojams, vyrams ir moterims, dirbantiems pagal darbo sutartį ar palaikantiems kitokius darbo santykius, apibrėžtus pagal kiekvienos valstybės narės galiojančią teisę, kolektyvines sutartis ir (arba) ar taikomą praktiką.“
Bendrojo susitarimo 2 straipsnis „Vaiko priežiūros atostogos“ suformuluotas taip:
„1.      Šiuo susitarimu dirbantiems vyrams ir moterims suteikiama asmeninė teisė į vaiko priežiūros atostogas gimus vaikui ar jį įvaikinus, kad jie galėtų prižiūrėti vaiką iki tam tikro amžiaus, kuris gali būti iki 8 metų ir kurį nustato valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai.
2.      Atostogos suteikiamos mažiausiai keturiems mėnesiams ir, siekiant propaguoti lygias galimybes bei vienodą požiūrį į vyrus ir moteris, jos iš esmės turėtų būti suteikiamos be teisės perduoti jas kitam asmeniui. Siekiant skatinti, kad abu tėvai lygiau imtų atostogas, bent vienas mėnuo iš keturių mėnesių atostogų suteikiamas be teisės jį perduoti kitam asmeniui. Kitam asmeniui neperduodamo laikotarpio nustatymo sąlygos nustatomos nacionaliniu lygiu priimant teisės aktus ir (arba) sudarant kolektyvines sutartis, atsižvelgiant į valstybėse narėse galiojančius susitarimus dėl atostogų.“
Bendrojo susitarimo 3 straipsnio „Taikymo sąlygos“ 1 dalyje nustatyta:
„Galimybės eiti vaiko priežiūros atostogų suteikimo sąlygos ir išsamios jų reglamentavimo [taikymo] taisyklės valstybėse narėse nustatomos teisės aktais ir (arba) kolektyvinėmis sutartimis, laikantis šiame susitarime nustatytų būtiniausių reikalavimų. Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai gali visų pirma:
a)       nuspręsti, ar vaiko priežiūros atostogos suteikiamos visą ar ne visą darbo dieną, dalimis ar taikant laiko kreditų sistemą, atsižvelgiant į darbdavių ir darbuotojų poreikius;
<...>“
Bendrojo susitarimo 6 straipsnio „Grįžimas į darbą“ 1 dalyje numatyta:
„Siekdami propaguoti geresnį [tobulinti profesinio gyvenimo ir šeiminio gyvenimo] derinimą, valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad iš vaiko priežiūros atostogų grįžę darbuotojai galėtų prašyti pakeisti darbo valandas ir (arba) pobūdį tam tikrą laikotarpį. Darbdaviai svarsto tokius prašymus ir į juos atsako, atsižvelgdami į savo ir darbuotojų poreikius.
Šios dalies įgyvendinimo būdai nustatomi pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ir (arba) taikomą praktiką.“

Ispanijos teisės aktai
2015 m. spalio 23 d.
Real Decreto Legislativo
2/2015, por el que se aprueba el teto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores
(Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 1/1995, patvirtinantis naujos redakcijos Įstatymą dėl darbuotojų statuto; BOE, Nr. 75, 2015 m. spalio 24 d., p. 100224; klostantis pagrindinėje byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms galiojusi redakcija; toliau – Darbuotojų statutas) 34 straipsnio 8 dalyje numatyta:
„Darbuotojas turi teisę paskirstyti darbo trukmę ir laiką, kad galėtų pasinaudoti teise derinti asmeninį, šeiminį ir profesinį gyvenimą, pagal kolektyvinėje sutartyje arba su darbdaviu sudarytoje sutartyje nustatytą tvarką, visais atvejais laikydamasis kolektyvinės sutarties nuostatų.“
Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta:
„Asmuo, teisiškai globojantis jaunesnius nei 12 metų vaikus arba negalią turinčius asmenis, kurie nevykdo atlygintinės veiklos, turi teisę į tai, kad jo darbo laikas būtų sutrumpintas ne mažiau kaip aštuntadaliu ir ne daugiau kaip iki pusės, proporcingai sumažinant darbo užmokestį.
Tokia pati teisė suteikiama asmeniui, kuris asmeniškai turi prižiūrėti savo šeimos narį, susijusį ne tolimesniu kaip antrojo laipsnio giminystės ryšiu arba santuokiniu ryšiu, kuris dėl savo amžiaus, nelaimingo atsitikimo arba ligos negali pasirūpinti savimi ir nevykdo atlygintinės veiklos.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
J. M. Ortiz Mesonero buvo įdarbintas
UTE Luz Madrid Centro
, laikinosios įmonių grupės, kurios narės yra bendrovės
SICE SA
,
Urbalux SA
,
ImesAPI SA
,
Extralux SA
ir
Citelum Ibérica SA
; tai perkančioji organizacija, sudariusi viešojo pirkimo sutartį dėl Madrido miesto (Ispanija) elektros apšvietimo sistemos priežiūros. Abiejų šalių sudarytai darbo sutarčiai taikoma Madrido metalo pramonės kolektyvinė sutartis.
J. M. Ortiz Mesonero turi du vaikus, gimusius atitinkamai 2010 ir 2014 m. Jo sutuoktinė verčiasi advokato praktika.

UTE Luz Madrid Centro
taiko pamaininio darbo režimą: pirma pamainos grupė dirba iš ryto 7.15–15.15 val., antra – popiet 15.15 val.–3.15 val., o trečia – naktimis 23.15–7.15 val. J. M. Ortiz Mesonero dirba rotacijos pagrindu šiose trijose grupėse ir jam per savaitę suteikiamos dvi poilsio dienos, kurios kinta atsižvelgiant į darbdavio parengtus grafikus.
2018 m. kovo 26 d. J. M. Ortiz Mesonero paprašė
UTE Luz Madrid Centro
leisti dirbti tik rytinės pamainos grupėje nuo pirmadienio iki penktadienio, išlaikant tą patį darbo valandų skaičių ir nemažinant darbo užmokesčio, kad galėtų prižiūrėti savo vaikus. Jo darbdavys šį prašymą atmetė.
J. M. Ortiz Mesonero apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Juzgado de lo Social no 33 de Madrid
(Madrido darbo teismas Nr. 33, Ispanija).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad J. M. Ortiz Mesonero pateikė prašymą įtraukti jį į rytinės pamainos darbo grupę pagal Darbuotojų statuto 34 straipsnio 8 dalį. Vis dėlto ši nuostata nebuvo įgyvendinta nei J. M. Ortiz Mesonero ir jo darbdavio susitarimu, nei Madrido metalo pramonės kolektyvine sutartimi. Šiomis aplinkybėmis šis teismas, remdamasis Ispanijos civilinio proceso kodeksu, kuris įgalioja teismą išnagrinėti bylą pagal taikytinas normas, net jei bylos šalys jomis tinkamai nesirėmė, nusprendė, kad J. M. Ortiz Mesonero prašymas iš tikrųjų buvo grindžiamas Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalimi.
Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje tenumatyta darbuotojo teisė į sutrumpintą įprastą darbo laiką, proporcingai sumažinant darbo užmokestį, kad jis galėtų suderinti šeiminį gyvenimą su profesiniu.
Pagal tą pačią nuostatą nėra numatyta galimybės darbuotojui prašyti kito darbo laiko tarpsnio nemažinant jo darbo laiko ir darbo užmokesčio. Vis dėlto, kai gamybinė veikla trunka ilgiau nei atitinkamo darbuotojo darbo laikas, yra galimybė netrumpinant darbo laiko suderinti darbo laiko grafiką su šeimos poreikiais. Taip yra J. M. Ortiz Mesonero atveju, nes egzistuoja trys pamaininio darbo grupės, tarp kurių jis rotuoja.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal
Instituto Nacional de Estadística de España
(Ispanijos nacionalinis statistikos institutas) remiantis 2011 m. gyventojų registro duomenimis parengtą statistinę informaciją 23,79 % dirbančių moterų ir 2,05 % dirbančių vyrų dėl vaiko priežiūros savo darbo laiką sutrumpino ilgesniam nei mėnesio laikotarpiui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad nors prejudicinis klausimas grindžiamas tuo, kad taikomame teisės akte įtvirtinta situacija, kai moterys netiesiogiai diskriminuojamos dėl lyties, tai, kad asmuo, prašantis suderinti šeiminį gyvenimą su profesiniu, yra ne moteris, o vyras, negali reikšti, kad šis klausimas yra hipotetinis. Iš tiesų, jei būtų konstatuota, kad minėtas nacionalinės teisės aktas netiesiogiai diskriminuoja darbuotojas moteris, tokia išvada taip pat turėtų poveikį darbuotojams vyrams, besiremiantiems teise suderinti savo šeiminį gyvenimą su profesiniu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad Ispanijos teisės aktų leidėjo nuostatos dėl šeiminio gyvenimo derinimo su profesiniu gyvenimu yra palankesnės nei Bendrojo susitarimo 2 straipsnio 2 dalyje numatytos nuostatos. Vis dėlto jų palankesnis pobūdis negali pateisinti to, kad nacionalinės teisės aktų taikymas prieštarautų lyčių lygybės principui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis 2010 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Roca Álvarez
(C‑104/09, EU:C:2010:561), 2013 m. birželio 20 d. Sprendimu
Riežniece
(C‑7/12, EU:C:2013:410) ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimu
Maïstrellis
(C‑222/14, EU:C:2015:473), abejoja, ar Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalis netiesiogiai diskriminuoja darbuotojas moteris, kurios daugiausia naudojasi vaiko priežiūros atostogomis.
Šiomis aplinkybėmis
Juzgado de lo Social no 33 de Madrid
(Madrido darbo teismas Nr. 33) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar tokia nacionalinės teisės norma, kaip nustatyta Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje, pagal kurią darbuotojas teise suderinti šeiminį gyvenimą su profesiniu, kad galėtų tiesiogiai prižiūrėti savo nepilnamečius vaikus ar išlaikomus šeimos narius, gali pasinaudoti su sąlyga, kad visais atvejais dėl to turi sutrumpinti savo įprastą darbo laiką, proporcingai sumažinant jo darbo užmokestį, prieštarauja SESV 8, 10 ir 157 straipsniams, ESS 3 straipsniui, [Chartijos] 23 straipsniui ir 33 straipsnio 2 daliai, taip pat Direktyvos [2006/54] 1 straipsniui ir 14 straipsnio 1 daliai, šias nuostatas siejant su Direktyva [2010/18]?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Savo rašytinėse pastabose Ispanijos vyriausybė remiasi akivaizdaus prejudicinio klausimo nepriimtinumu.
Viena vertus, ši vyriausybė, remdamasi 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Roca Álvarez
(C‑104/09, EU:C:2010:561) 43 punktu, teigia, kad nors negalima atmesti galimybės, jog Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje numatyta teisė patenka į „vaiko priežiūros atostogų“ sąvoką, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2010/18, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodytas nacionalinių nuostatų, susijusių su vaiko priežiūros atostogomis, turinys ir nepatikslinama, kodėl ši teisė turėtų būti suprantama kaip vaiko priežiūros atostogos, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškina ryšio, kurį įžvelgia tarp Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalies ir Direktyvos 2006/54 14 straipsnio 1 dalies, kuriomis jis remiasi savo klausime.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Asendia Spain
, C‑259/18, EU:C:2019:346, 15 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atsižvelgiant į būtinybę pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad šis teismas pakankamai tiksliai nurodytų faktines aplinkybes ir taikomą teisę, susijusias su jo pateikiamais klausimais, arba bent paaiškintų faktines prielaidas, kuriomis grindžiami šie klausimai. Iš tiesų Teisingumo Teismas gali priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Asendia Spain
, C‑259/18, EU:C:2019:346, 17 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nacionalinis teismas taip pat turi nurodyti tikslias priežastis, dėl kurių prašo išaiškinti tam tikras Sąjungos teisės nuostatas ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus. Be to, būtina, kad nacionalinis teismas bent minimaliai paaiškintų prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežastis ir ryšį, kurį įžvelgia tarp šių nuostatų ir jo nagrinėjamoje byloje taikytinų nacionalinės teisės aktų (2019 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Asendia Spain
, C‑259/18, EU:C:2019:346, 18 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šie reikalavimai, susiję su prašymo priimti prejudicinį sprendimą turiniu, aiškiai išdėstyti Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje, pagal kurį bet kuriame prašyme priimti prejudicinį sprendimą „trumpai išdėstomas ginčo dalykas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančio teismo nustatytos reikšmingos faktinės aplinkybės ar bent jau išdėstomi faktai, kuriais grindžiami klausimai“, „nacionalinių nuostatų, kurios nagrinėjamu atveju galėtų būti taikomos, turinys ir prireikus reikšminga nacionalinė teismų praktika“, taip pat „priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų“.
Šiuo atveju pažymėtina, kad pagal Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalies pirmą pastraipą asmenys, kaip teisėti globėjai tiesiogiai globojantys jaunesnius nei 12 metų vaikus arba neįgaliuosius, kurie nevykdo atlygintinės veiklos, turi teisę į tai, kad jų darbo laikas būtų sutrumpintas ne mažiau kaip aštuntadaliu ir ne daugiau kaip iki pusės, proporcingai sumažinant jų darbo užmokestį.
Pirmiausia, kiek tai susiję su Direktyvos 2010/18 taikymu tokioje byloje, kaip ši pagrindinė byla, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šioje direktyvoje nustatytos labai bendros teisės normos, kurios turi būti detalizuotos kiekvienoje valstybėje narėje, ir kad Darbuotojų statuto 34 straipsnio 8 dalyje ir 37 straipsnio 6 dalyje Ispanijos Karalystė nusprendė nustatyti minimalias teisines normas, kurios gali būti patobulintos kolektyvinėmis ar individualiomis sutartimis. Todėl šis teismas mano, kad Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta darbuotojo teisė patenka į „vaiko priežiūros atostogų“ sąvoką, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2010/18.
Taigi, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė ryšį tarp šios direktyvos ir Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalies, pateiktas klausimas, kiek jis susijęs su Direktyva 2010/18, negali būti atmestas kaip nepriimtinas.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nurodo, kad Direktyva 2010/18 turi būti aiškinama atsižvelgiant į moterų ir vyrų lygybės principą ir teisę į šeimos gyvenimą, įtvirtintus Chartijos 23 straipsnyje ir 33 straipsnio 2 dalyje. Todėl pateiktas klausimas, kiek jis susijęs su šiomis Chartijos nuostatomis, turi būti pripažintas priimtinu.
Trečia, kiek tai susiję su Direktyva 2006/54, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Darbuotojų statuto 37 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta netiesioginė darbuotojų moterų diskriminacija, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punktą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 37 straipsnio 6 dalyje, kitaip nei bylose, kuriose priimti 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Roca Álvarez
(C‑104/09, EU:C:2010:561) ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimas
Maïstrellis
(C‑222/14, EU:C:2015:473), nagrinėtuose nacionalinės teisės aktuose, nustatoma norma, kuri vienodai taikoma darbuotojams vyrams ir moterims.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, esant tokiai vienodai taikomai normai, neįrodo, kad šioje pagrindinėje byloje darbuotojas vyras, kaip antai J. M. Ortiz Mesonero, pateko į prastesnę padėtį, jeigu netiesioginė diskriminacija dėl lyties taikoma darbuotojoms moterims.
Vadinasi, netiesioginės darbuotojų moterų diskriminacijos, darant prielaidą, kad ji egzistuoja, nustatymas nėra reikšmingas siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje. Todėl pateiktas klausimas, kiek jis susijęs su Direktyva 2006/54, yra hipotetinis ir turi būti pripažintas nepriimtinu.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime taip pat remiasi SESV 8, 10 ir 157 straipsniais ir ESS 3 straipsniu.
Vis dėlto šis teismas nenurodo nei motyvų, dėl kurių jam kilo klausimų dėl minėtų nuostatų išaiškinimo, nei ryšio, kurį įžvelgia tarp šių nuostatų ir jo nagrinėjamoje byloje aptariamų nacionalinės teisės aktų. Todėl šių nuostatų aiškinti nereikia.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas tiek, kiek susijęs su Direktyva 2010/18, taip pat Chartijos 23 straipsniu ir 33 straipsnio 2 dalimi, ir nepriimtinas tiek, kiek susijęs su Direktyva 2006/54, SESV 8, 10 ir 157 straipsniais ir ESS 3 straipsniu.

Dėl esmės
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvą 2010/18, Chartijos 23 straipsnį bei 33 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame numatyta darbuotojo, norinčio tiesiogiai prižiūrėti savo nepilnamečius vaikus ar išlaikomus šeimos narius, teisė į jo įprasto darbo laiko sutrumpinimą, proporcingai sumažinant jo darbo užmokestį, be galimybės, kai jo įprastas darbo režimas yra pamaininis pagal kintamą darbo laiko grafiką, pasinaudoti fiksuoto darbo laiko grafiku, išlaikant jo įprastą darbo laiko trukmę.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Bendrojo susitarimo 1 straipsnio 1 dalį jame nustatyti būtiniausi reikalavimai, kuriais siekiama sudaryti palankesnes sąlygas dirbančių tėvų profesinėms ir šeiminėms pareigoms derinti, laikantis nacionalinės teisės, kolektyvinių sutarčių ir (arba) nacionalinės praktikos.
Vienintelė Bendrojo susitarimo nuostata dėl darbo laiko organizavimo nustatyta šio susitarimo 6 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad „iš vaiko priežiūros atostogų grįžę darbuotojai“ galėtų prašyti pakeisti darbo valandas ir (arba) pobūdį tam tikrą laikotarpį.
J. M. Ortiz Mesonero, kurio įprastas darbo režimas yra pamaininis pagal kintamą darbo laiko grafiką, prašo pakeisti jo darbo laiką taip, kad galėtų dirbti pagal fiksuoto darbo laiko grafiką. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad jis būtų grįžęs iš vaiko priežiūros atostogų, kaip numatyta šio Bendrojo susitarimo 6 straipsnio 1 dalyje.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nei Direktyvoje 2010/18, nei Bendrajame susitarime nėra nuostatos, pagal kurią valstybės narės, esant prašymui suteikti vaiko priežiūros atostogas, turėtų suteikti teisę pareiškėjui dirbti pagal fiksuoto darbo laiko grafiką, jeigu jo įprastas darbo laiko režimas yra pamaininis pagal kintamą darbo laiko grafiką.
Dėl Chartijos 23 straipsnio ir 33 straipsnio 2 dalies primintina, kad pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį jos nuostatos valstybėms narėms taikomos tik tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. ESS 6 straipsnio 1 dalyje ir Chartijos 51 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungai suteiktų įgaliojimų ribų, kurios apibrėžtos Sutartyse.
Šiuo klausimu iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad kai teisinė situacija nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos priimti dėl jos sprendimo, ir nurodytos Chartijos nuostatos
per se
negali pagrįsti šios kompetencijos (žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimo
Åkerberg Fransson
, C‑617/10, EU:C:2013:105, 22 punktą ir 2019 m. gegužės 15 d. Nutarties
Corte dei Conti ir kt.
, C‑789/18 ir C‑790/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:417, 28 punktą).
Nagrinėjamu atveju, kadangi iš šio sprendimo 40, 42 ir 48 punktų matyti, kad nei Direktyva 2010/18, nei jokia kita prejudiciniame klausime nurodyta nuostata pagrindinėje byloje netaikoma, laikytina, kad ši byla būtų susijusi su nacionalinės teisės aktais, įgyvendinančiais Sąjungos teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją žr. 2019 m. gegužės 15 d. Nutarties
Corte dei Conti ir kt.
, C‑789/18 ir C‑790/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:417, 29 punktą).
Taigi Chartijos 23 straipsnio ir 33 straipsnio 2 dalies aiškinti nereikia.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyva 2010/18 turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma nacionalinės teisės aktui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėje byloje, kuriame numatyta darbuotojo teisė į jo įprasto darbo laiko sutrumpinimą, proporcingai sumažinant jo darbo užmokestį, kad jis galėtų tiesiogiai prižiūrėti nepilnamečius vaikus ar išlaikomus šeimos narius, be galimybės pasinaudoti fiksuoto darbo laiko grafiku, išlaikant jo įprastą darbo laiko trukmę, jeigu jo įprastas darbo režimas yra pamaininis pagal kintamą darbo laiko grafiką.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
2010 m. kovo 8 d. Tarybos direktyva 2010/18/ES, įgyvendinanti patikslintą BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP ir ETUC sudarytą Bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų ir panaikinanti Direktyvą 96/34/EB, turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma nacionalinės teisės aktui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėje byloje, kuriame numatyta darbuotojo teisė į jo įprasto darbo laiko sutrumpinimą, proporcingai sumažinant jo darbo užmokestį, kad jis galėtų tiesiogiai prižiūrėti savo nepilnamečius vaikus ar išlaikomus šeimos narius, be galimybės pasinaudoti fiksuoto darbo laiko grafiku, išlaikant jo įprastą darbo laiko trukmę, jeigu jo įprastas darbo režimas yra pamaininis pagal kintamą darbo laiko grafiką.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.