CELEX: 62021CJ0422
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Tarptautinės apsaugos prašantys asmenys
Direktyva 2013/33/ES
20 straipsnio 4 ir 5 dalys
Labai agresyvus elgesys
Valstybių narių teisė nustatyti taikytinas sankcijas
Taikymo sritis
Galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis panaikinimas

Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (
OL L 180, 2013, p. 96
), 20 straipsnio 4 ir 5 dalių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Ministero dell’Interno
(Vidaus reikalų ministerija, Italija) ir TO ginčą dėl TO prašymo panaikinti
Prefettura di Firenze
(Florencijos prefektūra, Italija) sprendimą neleisti jam pasinaudoti materialinėmis priėmimo sąlygomis.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagal Direktyvos 2013/33 1 straipsnį jos tikslas – nustatyti tarptautinės apsaugos prašytojų (toliau – prašytojai) priėmimo normas valstybėse narėse.
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
f)
priėmimo sąlygos – visas rinkinys priemonių, kurias valstybės narės pagal šią direktyvą suteikia prašytojams;
g)
materialinės priėmimo sąlygos – priėmimo sąlygos, į kurias įeina būsto, maisto ir aprangos suteikimas natūra arba finansinių išmokų pavidalu arba talonais, arba naudojant visus tris būdus, ir dienpinigiai;
<…>
i)
apgyvendinimo centras – bet kuri vieta, kurioje kolektyviai apgyvendinami prašytojai;
<…>“
Direktyvos 2013/33 8 straipsnio „Sulaikymas“ 3 dalyje numatyta:
„Prašytoją galima sulaikyti tik šiais atvejais:
<…>
e)
kai tai būtina nacionaliniam saugumui arba viešajai tvarkai užtikrinti;
<…>“
Šios direktyvos 17 straipsnio „Bendrosios materialinių priėmimo sąlygų ir sveikatos priežiūros taisyklės“ 1–4 dalyse numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos besiprašantys prašytojai turėtų galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad materialinėmis priėmimo sąlygomis prašytojams būtų garantuojamas tinkamas gyvenimo lygis, kuriuo suteikiamos jų pragyvenimo garantijos ir apsaugoma jų fizinė bei psichinė sveikata.
Valstybės narės užtikrina, kad konkrečiais atvejais pažeidžiamiems asmenims, kaip numatyta 21 straipsnyje, taip pat ir sulaikytiems asmenims, būtų garantuojamas tinkamas gyvenimo lygis.
3.   Valstybės narės gali nustatyti, kad visos arba kai kurios materialinės priėmimo sąlygos sudaromos ir sveikatos priežiūra suteikiama su sąlyga, kad prašytojai neturi pakankamų lėšų užsitikrinti savo sveikatos būklę atitinkančio gyvenimo lygio bei pragyvenimo.
4.   Valstybės narės gali pareikalauti, kad prašytojai pagal 3 dalies nuostatas apmokėtų šioje direktyvoje numatytas visas su materialinėmis priėmimo sąlygomis susijusias išlaidas arba jų dalį bei sveikatos priežiūros išlaidas arba jų dalį, jei prašytojai turi pakankamai lėšų, pavyzdžiui, jei jie pakankamai ilgą laiką dirbo.
Jei paaiškėja, jog prašytojas turėjo pakankamai lėšų apmokėti už suteiktas materialines priėmimo sąlygas ir sveikatos priežiūrą tuo metu, kai tie pagrindiniai poreikiai buvo tenkinami nemokamai, valstybės narės gali pareikalauti, kad prašytojas padengtų išlaidas.“
Tos pačios direktyvos 18 straipsnio „Materialinių priėmimo sąlygų sudarymo būdai“ 1 dalyje nustatyta:
„Kai būstas suteikiamas natūra, tai turėtų būti viena iš toliau nurodytų formų ar jų derinys:
a)
patalpos prašytojams apgyvendinti, kol yra nagrinėjamas prie valstybės sienos arba tranzito zonose pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas;
b)
apgyvendinimo centrai, kuriuose užtikrinamas tinkamas gyvenimo lygis;
c)
privatūs namai, butai, viešbučiai ar kitos prašytojų apgyvendinimui pritaikytos patalpos.“
Šios direktyvos 20 straipsnis, kuris yra vienintelė III skyriaus nuostata, pavadintas „[Galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis] apribojimas arba panaikinimas“. Šis straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės gali apriboti arba išimtiniais ir tinkamai pagrįstais atvejais panaikinti [galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis], kai prašytojas:
a)
palieka kompetentingos institucijos jam paskirtą gyvenamąją vietą, jos neinformavęs arba be leidimo, jei tokio reikia; arba
b)
nevykdo reikalavimo prisistatyti arba nepaiso prašymų suteikti informacijos ar atvykti asmeninio pokalbio, susijusio su prieglobsčio suteikimo procedūra, per pagrįstą laikotarpį, kuris nustatytas nacionalinėje teisėje; arba
c)
yra pateikęs paskesnį prašymą, kaip apibrėžta [2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvos 2013/32/ES [dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (
OL L 180, 2013, p. 60
)] 2 straipsnio q punkte.
Kiek tai susiję su a ir b punktuose nurodytais atvejais, kai prašytojas surandamas arba pats savanoriškai prisistato kompetentingai institucijai, priimamas tinkamai pagrįstas sprendimas, [paremtas] pasišalinimo priežastimis, dėl kai kurių arba visų materialinių priėmimo sąlygų, [kuriomis galimybė naudotis buvo panaikinta ar apribota], taikymo atnaujinimo.
2.   Valstybės narės taip pat gali apriboti materialines priėmimo sąlygas, kai jos gali nustatyti, kad prašytojas be pateisinamos priežasties nepateikė tarptautinės apsaugos prašymo, kai tik tai praktiškai buvo įmanoma atvykus į tą valstybę narę.
3.   Valstybės narės gali apriboti arba panaikinti [galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis], jei prašytojas nuslėpė finansinius išteklius, taip nepagrįstai pasinaudodamas materialinėmis priėmimo sąlygomis.
4.   Valstybės narės gali nustatyti taikytinas sankcijas už sunkius apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimus bei už akivaizdžiai agresyvų elgesį.
5.   Sprendimai dėl [galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis] apribojimo ar panaikinimo arba dėl šio straipsnio 1 ir 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų sankcijų kiekvienu atveju priimami individualiai, objektyviai ir nešališkai bei pateikiant priežastis. Priimant sprendimus, dėmesys skiriamas konkrečiai to asmens padėčiai, ypač sprendžiant dėl tų asmenų, kuriems taikomas 21 straipsnis, atsižvelgiant į proporcingumo principą. Valstybės narės visais atvejais užtikrina galimybę gauti sveikatos priežiūrą pagal 19 straipsnį ir visiems prašytojams užtikrina orumo nežeminantį gyvenimo lygį.
6.   Valstybės narės užtikrina, kad [galimybė naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis nebūtų panaikinta arba apribota] anksčiau nei priimtas sprendimas pagal 5 dalį.“
Direktyvos 2013/33 21 straipsnyje „Bendrasis principas“ nustatyta, kad perkeldamos šią direktyvą į nacionalinę teisę valstybės narės atsižvelgia į konkrečią pažeidžiamų asmenų, be kita ko, nepilnamečių ir nelydimų nepilnamečių, situaciją.
Italijos teisė
Pagrindinės bylos aplinkybių klostymosi laikotarpiu taikytinos redakcijos 2015 m. rugpjūčio 18 d.
Decreto legislativo n
o
142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale
(Įstatyminis dekretas Nr. 142 dėl Direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo, ir Direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo, įgyvendinimo) (GURI Nr. 214, 2015 m. rugsėjo 15 d., p. 1) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 142/2015) 14 straipsnyje nustatyta:
„1.   Prašytojas, pateikęs prašymą [dėl pabėgėlio statuso ar papildomos apsaugos statuso suteikimo] ir neturintis pakankamai lėšų, kurios užtikrintų deramą prašytojo ir jo šeimos narių pragyvenimo lygį, turi teisę kartu su savo šeimos nariais pasinaudoti šiame dekrete numatytomis priėmimo priemonėmis.
<…>
3.   Siekdamas pasinaudoti šiame dekrete numatytomis priėmimo priemonėmis, prašytojas prašymo pateikimo momentu pareiškia, kad neturi pakankamų pragyvenimo lėšų. Prefektūra (vyriausybės teritorinė įstaiga) įvertina, ar šio straipsnio 1 dalyje nurodytų pragyvenimo lėšų nepakanka, palyginti su metiniu socialinės išmokos dydžiu.
<…>“.
Šio įstatyminio dekreto 23 straipsnyje numatyta:
„1.   Provincijos, kurioje įsteigti [pirminio apgyvendinimo] centrai, prefektas motyvuotu dekretu nurodo panaikinti priėmimo priemones šiais atvejais:
<…>
e)
jei prieglobsčio prašytojas šiurkščiai arba pakartotinai pažeidė centro, kuriame yra apgyvendintas, taisykles, įskaitant tyčinę žalą kilnojamajam ar nekilnojamajam turtui, arba jei jis elgėsi labai agresyviai.
2.   Sprendimas dėl panaikinimo priimamas atsižvelgiant į prašytojo padėtį, ypač į sąlygas [dėl ypatingų poreikių turinčių asmenų priėmimo].
<…>
4.   Šio straipsnio 1 dalies e punkte numatytu atveju centro vadovas per tris dienas nuo faktinių aplinkybių, dėl kurių gali būti panaikinta galimybė naudotis priėmimo priemonėmis, susiklostymo perduoda prefektūrai (vyriausybės teritorinei įstaigai) šių aplinkybių ataskaitą.
5.   Sprendimas panaikinti priėmimo priemones įsigalioja pranešimo apie jį metu <…>. Apie sprendimą taip pat pranešama centro vadovui. Sprendimas dėl panaikinimo gali būti skundžiamas jurisdikciją turinčiam regiono administraciniam teismui.
<…>“.
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudicinis klausimas
TO kaip tarptautinės apsaugos prašytojui buvo taikomos Įstatyminiame dekrete Nr. 142/2015 numatytos materialinės priėmimo sąlygos ir jis buvo apgyvendintas laikinojo apgyvendinimo centre.
Iš 2019 m. birželio 28 d. ataskaitos, kurią kompetentinga policijos institucija perdavė Florencijos prefektūrai, matyti, kad TO geležinkelio stotyje kartu su kitu tarptautinės apsaugos prašytoju žodžiu ir fiziškai užsipuolė vieną geležinkelio darbuotoją ir du Florencijos municipalinės policijos pareigūnus. Šis darbuotojas ir abu pareigūnai patyrė tokių kūno sužalojimų, dėl kurių buvo priversti kreiptis greitosios medicinos pagalbos.
Paprašiusi TO pateikti pastabas, kurių jis nepateikė, Florencijos prefektūra priėmė sprendimą, kuriuo, remdamasi Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 14 straipsnio 3 dalimi ir 23 straipsnio 1 dalies e punktu, panaikino jo galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis.
TO apskundė tokį sprendimą
Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana
(Toskanos regiono administracinis teismas, Italija). Šis teismas patenkino ieškinį ir panaikino Florencijos prefektūros sprendimą. Iš esmės jis nusprendė, kad Įstatyminio dekreto Nr. 142/2015 23 straipsnio 1 dalies e punktas, kaip Teisingumo Teismas yra jį išaiškinęs 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendime Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), prieštarauja Sąjungos teisei tiek, kiek šioje nuostatoje galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis panaikinimas numatytas kaip vienintelė galima sankcija tokiomis faktinėmis aplinkybėmis, kurios susiklostė pagrindinėje byloje.
Vidaus reikalų ministerija apskundė T
ribunale Amministrativo Regionale per la Toscana
(Toskanos regiono administracinis teismas) sprendimą
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija), motyvuodama tuo, kad minėtas teismas klaidingai taikė tiek nacionalinę, tiek Sąjungos teisę, kaip Teisingumo Teismas yra ją išaiškinęs 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendime Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad abejoja dėl 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) aiškinimo, kurį pateikė
Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana
(Toskanos regiono administracinis teismas).
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalį valstybės narės gali nustatyti sankcijas, taikytinas už sunkius apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimus ir už labai agresyvų elgesį. Nekyla jokių abejonių, kad sąvoka „sankcijos“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, iš esmės apima ir galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis panaikinimą ir apribojimą, kaip, be to, Teisingumo Teismas pripažino 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendime Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad jei teisės į materialines priėmimo sąlygas nebūtų galima atimti net tuo atveju, kai asmuo padaro labai sunkias ir baustinas veikas, susijusias su fiziniu smurtu ar prekyba narkotinėmis medžiagomis, tuo galėtų būti piktnaudžiaujama. Tikėtina, kad dėl tokių veikų švelnesnės sankcijos, pavyzdžiui, atitinkamo asmens apgyvendinimas atskiroje apgyvendinimo centro dalyje ar kitame būste, galėtų būti neveiksmingos.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal taikytinus Italijos teisės aktus užsieniečiai negali gauti leidimo gyventi šalyje siekiant dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai, jeigu jie buvo teisti už veikas, pagal baudžiamąją teisę laikomas labai sunkiomis ir baustinomis. Vis dėlto nebūtų pagrįsta manyti, kad asmenys, padarę vienodai baustinas veikas, galėtų išvengti griežčiausių sankcijų, jeigu jie yra tarptautinės apsaugos prašytojai, kurie, skirtingai nei ieškovas pagrindinėje byloje, dėl kurios buvo priimtas 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), nepriklauso pažeidžiamų asmenų kategorijai, numatytai Direktyvos 2013/33 21 straipsnyje. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jei iš minėto sprendimo kylantys principai būtų taikomi ir tokiems asmenims, tai reikštų vienodą skirtingų situacijų vertinimą.
Be to, Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalies aiškinimu, kuriuo rėmėsi
Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana
(Toskanos regiono administracinis teismas), neatsižvelgiama į argumentus, išdėstytus 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
)
punkte, pagal kurį, jei valstybės narės turi galimybę imtis priemonių, susijusių su materialinėmis priėmimo sąlygomis, kad apsisaugotų nuo galimybės piktnaudžiauti priėmimo sistema, jos taip pat turi turėti šią teisę apgyvendinimo centrų taisyklių sunkių pažeidimų ar labai agresyvaus elgesio atvejais.
Dėl pagarbos žmogaus orumui, kurią Teisingumo Teismas pabrėžė 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendime Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, atrodo, ji gali būti užtikrinta griežtai laikantis procedūrinių garantijų, visų pirma pareigos atlikti išsamų tyrimą ir pareigos motyvuoti administracinius aktus. Šios garantijos skirtos išvengti rizikos, nurodytos 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
)
punkte, kad dėl galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis panaikinimo atitinkamas asmuo neteks galimybės patenkinti pačius būtiniausius poreikius, pavyzdžiui, turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti, todėl tokia būsena būtų nesuderinama su orumo nežeminančiu gyvenimo lygiu.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas, ar „akivaizdžiai agresyvus elgesys“, už kurį gali būti baudžiama pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalį, apima ir veikas, padarytas už apgyvendinimo centro ribų.
Šiomis aplinkybėmis
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [Direktyvos 2013/33] 20 straipsnio 4 ir 5 dalis draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytas prie „pažeidžiamų asmenų“ kategorijos nepriskiriamam pilnamečiui prašytojui taikomų priėmimo priemonių panaikinimas tais atvejais, kai pats prašytojas už apgyvendinimo centro ribų elgėsi ypač agresyviai, o šis elgesys pasireiškė fizinio smurto naudojimu prieš valstybės pareigūnus ir (arba) valstybės tarnautojus ir dėl jo nukentėjusiesiems buvo padaryta tokių sužalojimų, dėl kurių jie buvo priversti kreiptis greitosios medicinos pagalbos?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prejudicinį klausimą sudaro dvi dalys, kurias reikia nagrinėti atskirai.
Dėl prejudicinio klausimo pirmos dalies
Savo klausimo pirmoje dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma labai agresyviam elgesiui už apgyvendinimo centro ribų.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms leidžiama „nustatyti taikytinas sankcijas už sunkius apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimus bei už akivaizdžiai agresyvų elgesį“.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2020 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija / Italija (Direktyva dėl kovos su pavėluotu mokėjimu),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalies formuluotės matyti, kad „sunkūs apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimai“ ir „akivaizdžiai agresyvus elgesys“ yra du atskiri atvejai, kurių kiekvieno pakanka pateisinti sankcijos skyrimą.
Vis dėlto, jeigu minėtos nuostatos formuluotėje nėra aiškaus priešingo apribojimo, ir atsižvelgiant į būtinybę aiškinti Sąjungos teisės nuostatas taip, kad būtų išsaugotas jų veiksmingumas (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 21 d. Sprendimo Falck Rettungsdienste ir Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), reikia konstatuoti, kad sąvoka „akivaizdžiai agresyvus elgesys“ apima bet kokį tokio pobūdžio elgesį, neatsižvelgiant į jo vietą.
Jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje būtų ketinęs nurodyti tik labai agresyvų tarptautinės apsaugos prašytojo elgesį apgyvendinimo centre, nebūtų reikėję konkrečiai nurodyti tokio elgesio atvejo, nes toks elgesys apgyvendinimo centre neabejotinai būtų sunkus šio centro taisyklių pažeidimas ir jį apimtų pirmasis iš šioje nuostatoje numatytų atvejų, ir tada nebūtų reikalo nurodyti antrojo atvejo.
Pirma išdėstytus argumentus patvirtina ir Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalies kontekstas, ir šia nuostata siekiamas tikslas.
Kalbant apie kontekstą, pakanka konstatuoti, kad šio 20 straipsnio 1–3 dalyse numatyti atvejai, kai galimybės naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis apribojimą ar panaikinimą, nelygu atvejis, galima pateisinti, nesiejant to su elgesiu apgyvendinimo centre.
Kalbant apie siekiamą tikslą pažymėtina: kadangi Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje valstybėms narėms leidžiama atitinkamai bausti už labai agresyvų tarptautinės apsaugos prašytojo elgesį, atsižvelgiant į pavojų, kurį toks elgesys gali kelti viešajai tvarkai, taip pat asmenų ir turto saugumui (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
punktą), niekaip negalima pateisinti apribojimo, kad tokia galimybė būtų tik esant labai agresyviam elgesiui apgyvendinimo centre.
Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į pateikto klausimo pirmą dalį reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip: ji taikoma labai agresyviam elgesiui už apgyvendinimo centro ribų.
Dėl prejudicinio klausimo antros dalies
Savo klausimo antra dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas tarptautinės apsaugos prašytojui, kuris labai agresyviai elgėsi su valstybės pareigūnais, draudžiama skirti sankciją atimti galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio f ir g punktus.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
)
punkte tikrai konstatavo, jog Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje aiškiai neatmetama galimybė, kad sankcija gali būti susijusi su materialinėmis priėmimo sąlygomis.
Teisingumo Teismas tame pat punkte pridūrė, kad jeigu valstybės narės turi teisę imtis priemonių, susijusių su šiomis sąlygomis, kad apsisaugotų nuo piktnaudžiavimo priėmimo sistema, jos taip pat turi turėti šią teisę sunkių apgyvendinimo centrų taisyklių pažeidimų ir labai agresyvaus elgesio atvejais, nes tokie veiksmai gali trikdyti viešąją tvarką ir kelti pavojų asmenų ir turto saugumui.
Vis dėlto Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokios sankcijos taikymas, kai remiantis vien Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje nurodytu pagrindu panaikinama teisė į visas materialines priėmimo sąlygas arba materialines priėmimo sąlygas, susijusias su gyvenamuoju būstu, maistu ar apranga, net ir laikinai, būtų nesuderinamas su šios direktyvos 20 straipsnio 5 dalies trečiame sakinyje nustatyta pareiga garantuoti prašytojui orumo nežeminantį gyvenimo lygį, nes dėl to iš jo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius, kaip antai turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti (2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
punktas).
Tokia sankcija taip pat pažeistų Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje įtvirtintą proporcingumo reikalavimą, nes net dėl griežčiausių sankcijų, pagal baudžiamąją teisę skiriamų už šios direktyvos 20 straipsnio 4 dalyje nurodytus pažeidimus ar veiką, iš prašytojo negali būti atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius (2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
punktas).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad, elgesys, už kurį gali būti skiriama sankcija, gali būti ypač sunkus ir baustinas, negali lemti kitokios išvados.
Dėl tos pačios priežasties tarptautinės apsaugos prašytojo, negalinčio patenkinti savo pagrindinių poreikių, situacijos negalima niekaip lyginti su trečiosios šalies piliečio, kuriam atsisakyta išduoti leidimą gyventi šalyje siekiant dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai, situacija.
Vis dėlto Teisingumo Teismas 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
)
punkte pabrėžė, kad Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 dalyje nurodytais atvejais valstybės narės, atsižvelgdamos į konkretaus atvejo aplinkybes ir laikydamosi šios direktyvos 20 straipsnio 5 dalies reikalavimų, gali taikyti sankcijas, kuriomis iš prašytojo neatimama teisė į materialines priėmimo sąlygas, pavyzdžiui, apgyvendinti jį atskiroje apgyvendinimo centro dalyje draudžiant bendrauti su kai kuriais šio centro gyventojais, arba perkelti jį į kitą apgyvendinimo centrą ar kitą būstą, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 18 straipsnio 1 dalies c punktą.
Tame pačiame punkte Teisingumo Teismas dar pažymėjo, kad, be to, Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 ir 5 dalyse neužkertamas kelias sulaikyti prašytoją pagal šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalies e punktą, jeigu įvykdomos minėtos direktyvos 8–11 straipsniuose numatytos sąlygos.
Kalbant apie procedūrines garantijas, pagal nacionalinę teisę taikomas, kai priimamas sprendimas atimti iš tarptautinės apsaugos prašytojo, kuris elgėsi labai agresyviai, galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis, reikia pažymėti, kad nors tokios garantijos yra labai svarbios, jos neleidžia atmesti galimybės, kad atitinkamas prašytojas dėl šio panaikinimo negalės patenkinti savo pagrindinių poreikių, pavyzdžiui, turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
)
punkte.
Taip pat reikia pažymėti, kad 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 46–52 punktuose nurodyti motyvai, iš esmės pakartoti šio sprendimo 39–45 punktuose, kaip tai aiškiai matyti iš šių punktų ir pačios juose aiškinamų nuostatų formuluotės, taikomi kiekvienam tarptautinės apsaugos prašytojui, o ne vien prašytojams, laikomiems „pažeidžiamais asmenimis“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/33 21 straipsnį, apie kuriuos kalbama 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 53–55 punktuose.
Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į pateikto klausimo antrą dalį reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip: pagal šias nuostatas tarptautinės apsaugos prašytojui, kuris labai agresyviai elgėsi su valstybės pareigūnais, draudžiama skirti sankciją – atimti galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio f ir g punktus, susijusiomis su gyvenamuoju būstu, maistu ar apranga, jei dėl to iš šio prašytojo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius. Skiriant kitas sankcijas pagal minėto 20 straipsnio 4 dalį, visais atvejais turi būti laikomasi šio straipsnio 5 dalyje nustatytų sąlygų, be kita ko, sąlygų, susijusių su proporcingumo principo laikymusi ir žmogaus orumo gerbimu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo, 20 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma labai agresyviam elgesiui už apgyvendinimo centro ribų.

2.
Direktyvos 2013/33 20 straipsnio 4 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojui, kuris labai agresyviai elgėsi su valstybės pareigūnais, draudžiama skirti sankciją – atimti galimybę naudotis materialinėmis priėmimo sąlygomis, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio f ir g punktus, susijusiomis su gyvenamuoju būstu, maistu ar apranga, jei dėl to iš šio prašytojo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius. Skiriant kitas sankcijas pagal minėto 20 straipsnio 4 dalį visais atvejais turi būti laikomasi šio straipsnio 5 dalyje nustatytų sąlygų, be kita ko, sąlygų, susijusių su proporcingumo principo laikymusi ir žmogaus orumo gerbimu.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.