CELEX: 62021CJ0436
Řízení o předběžné otázce
Letecká doprava
Nařízení (ES) č. 261/2004
Článek 3 odst. 1 písm. a)
Oblast působnosti
Článek 2 písm. f) až h)
Pojem ‚letenka‘
Pojem ‚rezervace‘
Pojem ‚přímo navazující let‘
Rezervace prostřednictvím cestovní kanceláře
Článek 7
Náhrada škody cestujícím v letecké dopravě v případě významného zpoždění letu
Přeprava sestávající z několika letů zajišťovaných různými provozujícími leteckými dopravci
Přímo navazující lety z letiště nacházejícího se v členském státě s mezipřistáním ve Švýcarsku a cílovým místem určení ve třetí zemi

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2, 3 a 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a jímž se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (
Úř. věst. 2004, L 46, s. 1
), jakož i článku 2 a přílohy Dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o letecké dopravě, podepsané v Lucemburku dne 21. června 1999 a schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady a Komise 2002/309/ES, Euratom, týkajícím se dohody o vědeckotechnické spolupráci, ze dne 4. dubna 2002, o uzavření sedmi dohod se Švýcarskou konfederací (
Úř. věst. 2002, L 114, s. 73
; Zvl. vyd. 11/41, s. 89), ve znění rozhodnutí č. 1/2017 Smíšeného výboru Evropská unie-Švýcarsko pro leteckou dopravu zřízeného touto dohodou ze dne 29. listopadu 2017 (
Úř. věst. 2017, L 348, s. 46
) (dále jen „Dohoda ES-Švýcarsko“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností flightright GmbH, která poskytuje právní pomoc cestujícím v letecké dopravě, a leteckým dopravcem American Airlines Inc., ve věci náhrady škody na základě nařízení č. 261/2004 požadované z důvodu významného zpoždění letu na příletu do cílového místa určení.
Právní rámec
Bod 1 odůvodnění nařízení č. 261/2004 uvádí:
„Činnost Společenství v oblasti letecké dopravy měly [by měla] mimo jiné směřovat k zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících. Kromě toho by měl být obecně brán zásadní zřetel na požadavky ochrany spotřebitele.“
Článek 2 tohoto nařízení, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se:
[…]
b)
‚provozujícím leteckým dopravcem‘ rozumí letecký dopravce, který provádí nebo zamýšlí provést let podle smlouvy s cestujícím nebo v zastoupení jiné právnické nebo fyzické osoby, jež uzavřela smlouvu s tímto cestujícím;
[…]
d)
‚provozovatelem souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy‘ s výjimkou leteckého dopravce rozumí organizátor ve smyslu čl. 2 odst. 2 [směrnice Rady 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy (
Úř. věst. 1990, L 158, s. 59
; Zvl. vyd. 13/10, s. 132)];
[…]
f)
‚letenkou‘ rozumí platný doklad opravňující k přepravě nebo jiné rovnocenné oprávnění v elektronické nebo jiné nehmotné formě, vydané nebo schválené leteckým dopravcem nebo jeho pověřeným zástupcem;
g)
‚rezervací‘ rozumí skutečnost, že cestující má letenku nebo jiný důkaz, který udává, že rezervace byla leteckým dopravcem nebo provozovatelem souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy přijata a evidována;
h)
‚cílovým místem určení‘ [se] rozumí místo určení na letence předložené na přepážce pro registraci k přepravě nebo místo určení posledního letu v případě přímo navazujících letů; […]“
[…]“
Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje:
a)
na cestující odlétající z letiště umístěného na území členského státu, na které se vztahuje Smlouva;
[…]“
Článek 7 téhož nařízení, nadepsaný „Právo na náhradu škody“, v odstavci 1 stanoví:
„Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
a)
250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1500 kilometrů;
b)
400 EUR u všech letů ve Společenství delších než 1500 kilometrů a u všech ostatních letů o délce od 1500 kilometrů do 3500 kilometrů;
c)
600 EUR u všech letů nespadajících pod písmeno a) nebo b).
[…]“
Článek 13 nařízení č. 261/2004, nadepsaný „Právo na následný postih“, stanoví:
„Jestliže provozující letecký dopravce poskytne náhradu nebo plní jiné povinnosti stanovené v tomto nařízení, nelze žádné ustanovení tohoto nařízení vykládat jako omezení jeho práva požadovat podle použitelného práva náhradu škody od jiných osob, včetně třetích osob. Zejména nemohou být ustanovení tohoto nařízení vykládána jako omezení práva provozujícího leteckého dopravce požadovat náhradu škody po provozovateli souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy nebo třetí osobě, se kterými uzavřel provozující letecký dopravce smlouvu. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Za účelem cesty ze Stuttgartu (Německo) do Kansas City (Spojené státy) dne 25. července 2018 uzavřela cestující s cestovní kanceláří smlouvu o zprostředkování s cílem obstarat si jedinou elektronickou letenku vystavenou zaprvé na let ze Stuttgartu do Curychu (Švýcarsko) provozovaný společností Swiss International Air Lines AG a zadruhé na dva lety z Curychu do Filadelfie (Spojené státy) a z Filadelfie do Kansas City provozované společností American Airlines. Číslo této letenky bylo uvedeno na palubních vstupenkách pro tyto lety. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, kromě toho vyplývá, že uvedená letenka uváděla společnost American Airlines jako poskytovatele služeb a obsahovala jediné číslo rezervace („
Filekey
“) pro celou tuto cestu. Cestovní kancelář vystavila fakturu uvádějící celkovou „účastnickou cenu“ za celou uvedenou trasu, jakož i za návrat z Kansas City do Stuttgartu přes Chicago (Spojené státy) a Londýn (Spojené království).
Zatímco lety spojující Stuttgart s Curychem a Curych s Filadelfií proběhly podle plánu, let mezi Filadelfií a Kansas City byl na příletu zpožděn o více než čtyři hodiny.
Společnost flightright, které byly postoupeny nároky vzniklé v důsledku tohoto zpoždění, se u německých soudů domáhá po společnosti American Airlines zaplacení náhrady škody ve výši 600 eur na základě čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004.
Zamítnutí žaloby v prvním stupni potvrdil v odvolacím řízení Landgericht Stuttgart (zemský soud ve Stuttgartu, Německo), který měl za to, že American Airlines není provozujícím leteckým dopravcem, jenž uskutečnil let z území členského státu, takže nařízení č. 261/2004 se na něj nepoužije a nevzniká proto na základě tohoto nařízení nárok na žádnou náhradu. Podle tohoto soudu nic nenasvědčovalo tomu, že se žalovaná v původním řízení zavázala uskutečnit přepravu dotyčné cestující ze Stuttgartu do Kansas City ani že se k této přepravě zavázala na základě dohody o sdílení kódů.
Společnost flightright poté podala opravný prostředek „
Revision
“ k předkládajícímu soudu, kterým je Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo), jenž má za to, že výsledek sporu závisí na výkladu článků 2, 3 a 7 nařízení č. 261/2004, jakož i případně dohody ES-Švýcarsko.
Zaprvé tento soud uvádí, že v projednávané věci se toto nařízení použije v souladu s jeho čl. 3 odst. 1 písm. a), pokud všechny tři dotčené lety, z nichž sestává přeprava ze Stuttgartu do Kansas City, musí být chápány jako jeden „celek“ ve smyslu judikatury Soudního dvora a zejména rozsudků ze dne 31. května 2018, Wegener (
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
), a ze dne 11. července 2019, České aerolinie (
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
).
Předkládající soud má za to, že i když z této judikatury vyplývá, že pro účely nároku na náhradu škody stanoveného nařízením č. 261/2004 musí být dva nebo více letů, na něž byla učiněna jediná rezervace, jakožto přímo navazující lety považovány za jeden celek, vyvstává nicméně otázka, zda k tomu, aby byly považovány za jedinou rezervaci, stačí, aby cestovní kancelář spojila lety provozované různými leteckými dopravci do jediné a téže přepravy, účtovala za ni cestujícímu celkovou cenu a vydala jedinou elektronickou letenku, nebo zda k tomuto účelu musí existovat zvláštní právní vztah mezi těmito dopravci.
Tento soud se přiklání k názoru, že rezervace za jednu celkovou cenu, které odpovídá vydání jediné letenky pro všechny dotčené lety, postačuje ke konstatování, že tyto lety jsou předmětem „jediné rezervace“ ve smyslu judikatury citované v bodě 13 tohoto rozsudku, a dále že z čl. 2 písm. f) a g) nařízení č. 261/2004 vyplývá, že cestující má nárok na náhradu od provozujícího leteckého dopravce, pokud se tento dopravce sice nepodílel na rezervaci nebo jejím potvrzení, avšak umožnil zprostředkovateli nebo organizátorovi souborných služeb pro cesty takovou rezervaci přijmout a zaevidovat. Uvedený soud má za to, že tento výklad je v souladu s cílem zajistit vysokou úroveň ochrany cestujících, uvedeným v bodě 1 odůvodnění tohoto nařízení, čímž posiluje důvěru těch, kteří se při koupi letenek obrátí na zprostředkovatele pověřeného leteckým dopravcem.
Zadruhé předkládající soud pro případ, že bude použit opačný výklad těchto ustanovení, uvádí, že pokud by měly být považovány za přímo navazující alespoň oba lety provozované společností American Airlines, tedy lety spojující Curych s Filadelfií a Filadelfii s Kansas City, vyvstává otázka, zda se nařízení č. 261/2004 použije v případě letu ze Švýcarska do třetí země.
Za těchto podmínek se Budesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
1)
Jedná se o přímo navazující lety ve smyslu čl. 2 písm. h) nařízení již tehdy, pokud cestovní kancelář spojila úseky letu různých leteckých dopravců do jedné přepravy, cestujícímu za tímto účelem účtuje celkovou cenu a vydá jedinou elektronickou letenku, nebo je navíc třeba, aby mezi provozujícími leteckými dopravci existoval zvláštní právní vztah?
2)
V případě, že musí mezi provozujícími leteckými dopravci existovat zvláštní právní vztah:
Stačí, aby při rezervaci typu letu popsaného v otázce 1 byly spojeny dva po sobě následující úseky letu, které má uskutečnit tentýž letecký dopravce?
3)
V případě kladné odpovědi na druhou otázku:
Je třeba článek 2 [dohody ES-Švýcarsko] a odkaz na [nařízení č. 261/2004] [uvedený] v příloze [této dohody] […] vykládat v tom smyslu, že se [toto] nařízení vztahuje i na cestující, kteří cestují do třetí země z letišť nacházejících se na území Švýcarska?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 2 písm. h) nařízení č. 261/2004 vykládán v tom smyslu, že pojem „přímo navazující lety“ zahrnuje přepravu sestávající z několika letů zajišťovaných různými provozujícími leteckými dopravci, kteří nejsou vázáni zvláštním právním vztahem, pokud tyto lety byly spojeny cestovní kanceláří, která účtovala celkovou cenu a vystavila pro tuto přepravu jedinou letenku, takže cestující s odletem z letiště nacházejícího se na území členského státu, jehož let do místa určení posledního letu byl významně zpožděn na příletu, se může dovolávat práva na náhradu škody podle článku 7 tohoto nařízení.
Článek 2 písm. h) tohoto nařízení definuje pojem „cílové místo určení“ jako místo určení na letence předložené na přepážce pro registraci k přepravě nebo, v případě přímo navazujících letů, místo určení posledního letu dotyčného cestujícího (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. února 2013, Folkerts,
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
, body
a
, jakož i ze dne 31. května 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, bod
).
Pojem „přímo navazující lety“ ve smyslu tohoto ustanovení musí být chápán tak, že se jím označují dva nebo více letů, které pro účely nároku cestujících na náhradu podle nařízení č. 261/2004 představují jeden celek. Tak je tomu tehdy, když jsou dva nebo více letů rezervovány současně (rozsudek ze dne 31. května 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, body
a
).
Pojem „rezervace“ je definován v čl. 2 písm. g) nařízení č. 261/2004 jako „skutečnost, že cestující má letenku nebo jiný důkaz, který udává, že rezervace byla přijata a evidována“. Toto přijetí a zaevidování může provést jak letecký dopravce, tak provozovatel souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy ve smyslu písm. d) tohoto článku. Pojem „letenka“ ve smyslu čl. 2 písm. f) tohoto nařízení zahrnuje každý hmotný nebo dematerializovaný doklad přiznávající cestujícímu právo na dopravu (usnesení ze dne 11. října 2021, Vueling Airlines,
C‑686/20
, nezveřejněné,
EU:C:2021:859
, bod
), vydaný nebo schválený leteckým dopravcem nebo jeho pověřeným zástupcem.
Tyto pojmy musí být v zájmu zajištění vysoké úrovně ochrany cestujících, uvedeného v bodě 1 odůvodnění nařízení č. 261/2004, vykládány široce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. listopadu 2009, Christopher Sturgeon a další,
C‑402/07 a C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, bod
, jakož i ze dne 4. října 2012, Finnair,
C‑22/11
,
EU:C:2012:604
, bod
).
Pokud jde tedy o přímo navazující lety ve smyslu čl. 2 písm. h) nařízení č. 261/2004, musí být použitelnost tohoto nařízení posuzována podle počátečního místa odletu a cílového místa určení tohoto letu. Vzhledem k tomu, že se uvedené nařízení použije na základě jeho čl. 3 odst. 1 písm. a) mimo jiné na cestující odlétající z letiště umístěného na území členského státu, spadá let s mezipřistáním k přestupu na přímo navazující lety, uskutečněný z takového letiště, do působnosti tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2019, České aerolinie,
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
, body
až
).
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že cestující dotčená ve věci v původním řízení měla jedinou elektronickou letenku vystavenou cestovní kanceláří, což jí umožnilo uskutečnit cestu ze Stuttgartu do Kansas City prostřednictvím tří na sebe navazujících letů, a že číslo této letenky bylo uvedeno na palubních vstupenkách pro tyto lety. Kromě toho ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že na této letence byl uveden jediný poskytovatel služeb, a sice American Airlines, a jediné číslo rezervace („
Filekey
“) pro celou tuto cesty, za níž byla účtována celková cena.
Je nesporné, že pouze poslední let, který byl uskutečněn zcela mimo území Unie, byl zpožděn na příletu o více než čtyři hodiny. Za účelem určení, zda taková cestující, jako je cestující ve věci v původním řízení, může získat náhradu škody za toto zpoždění na základě nařízení č. 261/2004, je tedy třeba v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 20 tohoto rozsudku ověřit, zda tento posledně uvedený let musí být považován za součást přímo navazujících letů ve smyslu čl. 2 písm. h) tohoto nařízení, jehož místo odletu se nachází na letišti na území členského státu.
S výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, se v tomto ohledu zdá, že cestující, o níž se jedná ve věci v původním řízení, měla letenku ve smyslu čl. 2 písm. f) nařízení č. 261/2004, která prokazuje, že rezervace celé její cesty ze Stuttgartu do Kansas City byla přijata a zaevidována organizátorem souborných služeb pro cesty, jak je stanoveno v písm. g) tohoto článku. Takovou přepravu je třeba považovat za přepravu založenou na jediné rezervaci a tedy za „přímo navazující lety“ ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 20 tohoto rozsudku.
Je pravda, že předkládající soud uvádí, že lety, z nichž sestává přeprava dotčená ve věci v původním řízení, zajišťovali různí provozující letečtí dopravci, a sice společnosti Swiss International Air Lines a American Airlines, aniž mezi nimi existoval zvláštní právní vztah.
Žádné ustanovení nařízení č. 261/2004 ovšem nepodmiňuje kvalifikaci přímo navazujících letů existencí zvláštního právního vztahu mezi provozujícími leteckými dopravci, kteří zajišťují jednotlivé lety, jež je tvoří (obdobně viz rozsudek ze dne 31. května 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, bod
).
Taková dodatečná podmínka by byla navíc v rozporu s cílem zajistit vysokou úroveň ochrany cestujících sledovaným tímto nařízením, který je uveden v jeho bodě 1 odůvodnění, jelikož by mohla omezit práva přiznaná cestujícím uvedeným nařízením, včetně práva na náhradu škody na základě článku 7 nařízení č. 261/2004, jestliže je jejich let významně zpožděn na příletu, tedy v rozsahu tří nebo více hodin (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. listopadu 2009, Christopher Sturgeon a další,
C‑402/07 a C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, body
a
, a ze dne 23. října 2012, Nelson a další,
C‑581/10 a C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, body
a
).
Konečně je třeba připomenout, že podle článku 13 nařízení č. 261/2004 mohou provozující letečtí dopravci, kteří zajišťovali lety, jež jsou součástí dotčených přímo navazujících letů, požadovat podle použitelného práva náhradu škody po provozovateli souborných služeb pro cesty, pobyty a zájezdy nebo jiné osobě, se kterými uzavřeli smlouvu. Toto nařízení tedy nebrání tomu, aby se provozující letecký dopravce, jenž musel zaplatit náhradu stanovenou uvedeným nařízením, mohl za účelem získání kompenzace této finanční zátěže obrátit zejména na osobu, jejímž prostřednictvím byly letenky vydány, v případě, že posledně uvedená nesplnila své povinnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Azurair a další,
C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 a C‑270/20
,
EU:C:2021:1038
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 2 písm. h) nařízení č. 261/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „přímo navazující lety“ zahrnuje přepravu sestávající z několika letů zajišťovaných různými provozujícími leteckými dopravci, kteří nejsou vázáni zvláštním právním vztahem, pokud tyto lety byly spojeny cestovní kanceláří, jež účtovala celkovou cenu a vystavila za tuto přepravu jedinou letenku, takže cestující s odletem z letiště nacházejícího se na území členského státu, jehož let do místa určení posledního letu byl významně zpožděn na příletu, se může dovolávat práva na náhradu škody podle článku 7 tohoto nařízení.
Ke druhé a třetí otázce
Vzhledem ke kladné odpovědi na první otázku není důvodné odpovídat na druhou a třetí otázku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmého senátu) rozhodl takto:

Článek 2 písm. h) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a jímž se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91,

musí být vykládán v tom smyslu, že

pojem „přímo navazující lety“ zahrnuje přepravu sestávající z několika letů zajišťovaných různými provozujícími leteckými dopravci, kteří nejsou vázáni zvláštním právním vztahem, pokud tyto lety byly spojeny cestovní kanceláří, jež účtovala celkovou cenu a vystavila za tuto přepravu jedinou letenku, takže cestující s odletem z letiště nacházejícího se na území členského státu, jehož let do místa určení posledního letu byl významně zpožděn na příletu, se může dovolávat práva na náhradu škody podle článku 7 tohoto nařízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.