CELEX: 62021CJ0410
Præjudiciel forelæggelse
vandrende arbejdstagere
social sikring
lovgivning, der finder anvendelse
forordning (EF) nr. 987/2009
artikel 5
A1-attest
foreløbig tilbagetrækning
bindende virkning
attest, der er opnået eller gjort gældende ved svig
forordning (EF) nr. 883/2004
artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i)
personer, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område
anvendelse af lovgivningen i den medlemsstat, hvor hjemstedet er beliggende
begrebet »hjemsted«
virksomhed, der har opnået en fællesskabstilladelse til vejgodstransport i henhold til forordning (EF) nr. 1071/2009 og forordning (EF) nr. 1072/2009
virkning
tilladelse, der er opnået eller gøres gældende ved svig

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EUT 2004, L 166, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012 (
EUT 2012, L 149, s. 4
) (herefter »forordning nr. 883/2004«), af artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 (
EUT 2009, L 284, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 465/2012 (herefter »forordning nr. 987/2009«), af artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF (
EUT 2009, L 300, s. 51
), og af artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1072/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskørsel (
EUT 2009, L 300, s. 72
).
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med to straffesager, der dels er anlagt mod FU og DRV Intertrans BV (sag C-410/21), dels mod Verbraeken J. en Zonen BV og PN (sag C-661/21) for commission de fraudes en matière de cotisations de sécurité sociale (komitéen for svig på området for socialsikringsbidrag).
Retsforskrifter
Forordning nr. 883/2004
15. betragtning til forordning nr. 883/2004 har følgende ordlyd:
»Personer, der flytter inden for Fællesskabet, bør kun være omfattet af den sociale sikringsordning i én enkelt medlemsstat, således at samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de vanskeligheder, som kan opstå som følge heraf, undgås.«
Afsnit II i forordning nr. 883/2004, der har overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, omfatter dennes artikel 11-16.
Denne forordnings artikel 11, stk. 1, fastsætter:
»Personer, som er omfattet af denne forordning, er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.«
Den nævnte forordnings artikel 13, stk. 1, er sålydende:
»En person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, er omfattet:
[…]
b)
såfremt den pågældende ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i bopælsmedlemsstaten:
i)
af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver, […]
[…]«
I henhold til samme forordnings artikel 72, litra a), har Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger (herefter »Den Administrative Kommission«) bl.a. til opgave at behandle ethvert administrativt spørgsmål eller fortolkningsspørgsmål, der opstår i forbindelse med bestemmelserne i forordning nr. 883/2004 eller af bestemmelserne i forordning nr. 987/2009.
Artikel 76 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Samarbejde« har følgende ordlyd:
»[…]
4.   Institutionerne og de personer, der er omfattet af denne forordning, har en gensidig forpligtelse til oplysning og samarbejde med henblik på at sikre, at denne forordning anvendes efter hensigten.
[…]
6.   Hvis fortolkningen eller anvendelsen af denne forordning giver anledning til vanskeligheder, som kan bringe rettighederne for en af forordningen omfattet person i fare, kontakter institutionen i den kompetente medlemsstat eller i den medlemsstat, hvor den pågældende har bopæl, institutionen/institutionerne i den eller de berørte medlemsstater. Findes der ikke en løsning inden for en rimelig frist, kan de pågældende myndigheder forelægge sagen for Den Administrative Kommission.«
Forordningens artikel 90, stk. 1, foreskriver:
»[Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (
EFT 1971, L 149, s. 2
)], ophæves fra datoen for nærværende forordnings anvendelse.
[…]«
Forordning nr. 987/2009
Anden og sjette betragtning til forordning nr. 987/2009 har følgende ordlyd:
»(2)
Det er af afgørende betydning, at der organiseres et tættere og mere effektivt samarbejde mellem de sociale sikringsinstitutioner, så personer, der er omfattet af [forordning nr. 883/2004], kan gøre deres rettigheder gældende så hurtigt og så effektivt som muligt.
[…]
(6)
Opstramningen af visse procedurer bør give større retssikkerhed og gennemsigtighed for brugerne af [forordning nr. 883/2004]. […]«
Forordningens artikel 5 med overskriften »Den juridiske værdi af dokumenter og anden dokumentation, der er udstedt i en anden medlemsstat«, foreskriver:
»1.   De dokumenter, der er udstedt af en medlemsstats institution, og som viser en persons situation i forbindelse med anvendelsen af [forordning nr. 883/2004] og [denne forordning], og anden dokumentation, på grundlag af hvilken der er udstedt dokumenter, skal accepteres af de øvrige medlemsstaters institutioner, så længe de ikke er blevet trukket tilbage eller erklæret ugyldige af den medlemsstat, hvor de er udstedt.
2.   Hvis der rejses tvivl om dokumentets gyldighed eller om rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som oplysningerne i dokumentet bygger på, anmoder institutionen i den medlemsstat, der modtager dokumentet, den udstedende institution om de fornødne uddybende forklaringer og [eventuelt] om, at dokumentet trækkes tilbage. Den udstedende institution tager grundene til udstedelsen af dokumentet op til revision og trækker det om nødvendigt tilbage.
3.   I medfør af stk. 2 foretager institutionen på opholds- eller bopælsstedet, hvis der rejses tvivl om de oplysninger, som de pågældende personer har fremlagt, gyldigheden af et dokument eller af underbyggende dokumentation eller om rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som oplysningerne i dokumentet bygger på, efter anmodning fra den kompetente institution den nødvendige kontrol af disse oplysninger eller dokumenter, så vidt dette er muligt.
4.   Hvis de berørte institutioner ikke når til enighed, kan sagen forelægges for Den Administrative Kommission af de kompetente myndigheder tidligst en måned efter datoen for forelæggelsen af anmodningen fra den institution, der modtog dokumentet. Den Administrative Kommission skal søge at forlige synspunkterne inden for seks måneder efter den dato, hvor den fik sagen forelagt.«
Den nævnte forordnings artikel 14, stk. 5a, første afsnit, har følgende ordlyd:
»Ved anvendelsen af afsnit II i [forordning nr. 883/2004] er »hjemsted eller forretningssted« det hjemsted eller det forretningssted, hvor virksomhedens væsentlige beslutninger træffes, og hvor den centrale administrations funktioner udføres.«
Forordningens artikel 19, stk. 2, bestemmer:
»Efter anmodning fra den berørte person eller arbejdsgiveren attesterer den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning skal anvendes i medfør af en bestemmelse i afsnit II i [forordning nr. 883/2004], at sådan lovgivning finder anvendelse med angivelse af [eventuel] slutdato og betingelser.«
Artikel 20 i forordning nr. 987/2009 med overskriften »Samarbejde mellem institutioner« fastsætter:
»1.   »De relevante institutioner sender den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse på en person i henhold til afsnit II i [forordning nr. 883/2004], de nødvendige oplysninger til fastsættelse af den dato, fra hvilken denne lovgivning finder anvendelse, og de bidrag, som den pågældende og dennes arbejdsgiver(e) har pligt til at indbetale i henhold til denne lovgivning.
2.   Den kompetente institution i den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse i henhold til afsnit II i [forordning nr. 883/2004], stiller oplysninger om, fra hvilken dato denne lovgivning finder anvendelse, til rådighed for den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvis lovgivning den pågældende sidst har været omfattet af.«
Forordningens artikel 96, stk. 1, foreskriver:
»[Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om gennemførelse af forordning nr. 1408/71 (
EFT 1972, L 74, s. 1
)] ophæves med virkning fra [den] 1. maj 2010.
[…]«
Forordning nr. 1071/2009
Artikel 3 i forordning nr. 1071/2009 med overskriften »Krav med henblik på udøvelse af vejtransporterhvervet« bestemmer i stk. 1:
»Virksomheder, der udøver vejtransporterhvervet, skal:
a)
have et faktisk etableret og varigt forretningssted i en af medlemsstaterne
[…]«
Under overskriften »Opfyldelse af etableringskravet« har forordningens artikel 5 følgende ordlyd:
»For at opfylde kravet i artikel 3, stk. 1, litra a), skal virksomheden i den pågældende medlemsstat:
a)
råde over et forretningssted i denne medlemsstat med lokaler, hvor virksomhedens kernedokumenter opbevares, navnlig alle dokumenter vedrørende regnskaber og personaleforvaltning, dokumenter med oplysninger om køre- og hviletid samt andre dokumenter, som den kompetente myndighed skal have adgang til for at kunne kontrollere, om kravene i denne forordning er opfyldt. Medlemsstaterne kan kræve, at virksomhederne på deres område til enhver tid også kan fremvise andre dokumenter i deres lokaler
b)
når der er givet tilladelse, råde over et eller flere køretøjer, som er indregistreret eller på anden måde godkendt til kørsel i overensstemmelse med lovgivningen i denne medlemsstat, enten som ejer eller på anden måde, f.eks. i kraft af en afbetalingsaftale eller en leje- eller leasingkontrakt eller en lejekøbskontrakt (leasing) eller en købsaftale
c)
være i besiddelse af det påkrævede administrative apparatur og effektivt og vedvarende drive en driftscentral for de i litra b) nævnte køretøjer beliggende i denne medlemsstat og med det hensigtsmæssige udstyr og de hensigtsmæssige faciliteter.«
Den nævnte forordnings artikel 11, stk. 1, foreskriver:
»En transportvirksomhed, der opfylder kravene i artikel 3, får efter ansøgning tilladelse til at udøve vejtransporterhvervet. Den kompetente myndighed sikrer sig, at en virksomhed, der indgiver en ansøgning, opfylder kravene i artikel 3.«
Samme forordnings artikel 12, stk. 1, fastsætter:
»De kompetente myndigheder fører tilsyn med, at de virksomheder, som de har udstedt vejtransporttilladelse til, til stadighed opfylder kravene i artikel 3. […]«
Forordning nr. 1072/2009
Artikel 3 i forordning nr. 1072/2009 har følgende ordlyd:
»Til international transport kræves en fællesskabstilladelse og, såfremt føreren er statsborger i et tredjeland, en førerattest.«
Denne forordnings artikel 4, stk. 1, fastsætter:
»Fællesskabstilladelsen udstedes i overensstemmelse med denne forordning af en medlemsstat til enhver transportvirksomhed, der udfører godskørsel for fremmed regning, og som:
a)
er etableret i denne medlemsstat i overensstemmelse med Fællesskabets og medlemsstatens lovgivning, og
b)
i overensstemmelse med Fællesskabets og etableringsmedlemsstatens lovgivning om adgang til transporterhvervet har ret til at udføre international godskørsel i etableringsmedlemsstaten.«
Tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
Sag C-410/21
FU er direktør for DRV Intertrans BV, som er et selskab med hjemsted i Belgien. Han stiftede sammen med sin ægtefælle selskabet Md Intercargo s.r.o., der har hjemsted i Slovakiet. Disse to selskaber beskæftiger sig med national og international transport.
Den kompetente slovakiske myndighed udstedte A1-attester, der i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 bekræftede, at flere arbejdstagere i selskabet Md Intercargo var tilknyttet den slovakiske sociale sikringsordning (herefter »de pågældende arbejdstagere«).
FU’s virksomhed og forbindelserne mellem de ovennævnte selskaber blev kontrolleret af Sociale Inspectie (arbejdsinspektionen, Belgien) (herefter »den belgiske arbejdsinspektion«), hvoraf det fremgik, at Md Intercargo i virkeligheden blev ledet fra Belgien, hvor størstedelen af selskabets transportydelser fandt sted. Ifølge den belgiske arbejdsinspektion blev Md Intercargo oprettet med henblik på at ansætte billig arbejdskraft i DRV Intertrans ved at udstationere arbejdstagere. Selv om Md Intercargo var indehaver af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport udstedt af de slovakiske myndigheder, havde selskabet ikke haft nogen relevant økonomisk aktivitet i Slovakiet, hvilket denne medlemsstats myndigheder bekræftede som svar på et spørgsmål om den belgiske arbejdsinspektion.
På grundlag af den belgiske arbejdsinspektions kontrol blev der indledt en straffesag mod FU og DRV Intertrans ved correctionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (domstolen i straffesager i Vestflandern, afdelingen i Brugge, Belgien) for svig på området for socialsikringsbidrag i perioden fra den 17. juli 2013 til den 11. oktober 2014.
Under straffesagen anmodede den belgiske arbejdsinspektion den 26. oktober 2016 den udstedende slovakiske institution om med tilbagevirkende kraft at trække A1-attesterne vedrørende de pågældende arbejdstagere tilbage.
Ved skrivelse af 20. december 2016 svarede den slovakiske udstedende institution, at den forgæves havde forsøgt at foretage en kontrol af selskabet MD Intercargo, og anmodede den belgiske arbejdsinspektion om at fremsende resultaterne af dens undersøgelse og alle de beviser, der var fremlagt i forbindelse med denne sag, med henblik på at gøre det muligt for den slovakiske udstedende institution at afgøre, om den accepterede at anvende den belgiske sociale sikringsordning med tilbagevirkende kraft på de pågældende arbejdstagere. Henset til den alvorlige tvivl, som den nærede med hensyn til dette selskabs faktiske hjemsted og eksistensen af den straffesag, der er nævnt i denne doms præmis 25 og 26, anførte den slovakiske udstedende institution, at den foreløbigt trak alle A1-attester vedrørende de pågældende arbejdstagere tilbage, således at disse attester nu ikke længere havde bindende virkning, og de belgiske myndigheder således kunne fortsætte den nævnte straffesag. Denne udstedende institution fremhævede imidlertid for det første, at såvel de beviser, som den belgiske arbejdsinspektion skulle tilstille den, som udfaldet af den straffesag, der verserede for de belgiske domstole, ville gøre det muligt for den endeligt at fastslå, hvilken lovgivning der fandt anvendelse på de pågældende arbejdstagere, og for det andet, at disse arbejdstagere i mellemtiden ville være omfattet af den slovakiske sociale sikringsordning, og at ingen af de omhandlede A1-attester ville blive endeligt trukket tilbage.
Ved dom af 10. maj 2017 kendte correctionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (domstolen i straffesager i Vestflandern, afdelingen i Brugge) FU og DRV Intertrans skyldige i svig på området for socialsikringsbidrag. Denne dom blev først stadfæstet ved dom af 4. oktober 2018 afsagt af hof van beroep te Gent (appeldomstolen i Gent, Belgien) og derefter ophævet ved dom af 9. april 2019 afsagt af Hof van Cassatie (kassationsdomstol, Belgien), som hjemviste sagen til hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen, Belgien).
Ved dom af 11. februar 2021 afsagt af sidstnævnte domstol blev FU og DRV Intertrans kendt skyldige i svig på området for socialsikringsbidrag. Det fremgår af denne dom, at de i hovedsagen omhandlede A1-attester, henset til den slovakiske udstedende institutions foreløbige tilbagetrækning heraf, blev anset for ikke at være bindende og derfor for ikke at have nogen bevisværdi for så vidt angår den sociale sikringsordning, der fandt anvendelse på de pågældende arbejdstagere. Det blev ligeledes fastslået, at den fællesskabstilladelse til vejgodstransport, som selskabet MD Intercargo var indehaver af, ikke havde nogen indvirkning på fastlæggelsen af den nævnte ordning og ikke medførte, at dette selskab skulle anses for at have et faktisk etableret og varigt forretningssted i Slovakiet med henblik på forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009.
FU og DRV Intertrans iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved den forelæggende ret, Hof van Cassatie (kassationsdomstol). Inden for rammerne af denne appel har sagsøgerne i hovedsagen for det første bl.a. gjort gældende, at artikel 5 i forordning nr. 987/2009 ikke tillader tilbagetrækning eller foreløbig suspension af A1-attester, således at de A1-attester, der foreløbigt blev trukket tilbage af den slovakiske udstedende institution, bevarede deres fulde gyldighed. For det andet har sagsøgerne i hovedsagen gjort gældende, at i henhold til bl.a. artikel 5, 11 og 12 i forordning nr. 1071/2009 samt artikel 3 og 4 i forordning nr. 1072/2009 udgør et selskabs besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport et uigendriveligt bevis for, at der foreligger et faktisk etableret og varigt forretningssted i den medlemsstat, der har udstedt tilladelsen, og dermed for dette selskabs hjemsted i denne medlemsstat i henhold til artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
På denne baggrund har Hof van Cassatie (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 5 i [forordning nr. 987/2009] fortolkes således, at […] såfremt myndighederne i den medlemsstat, der har udstedt A1-attesterne, efter en anmodning fra myndighederne i beskæftigelsesmedlemsstaten om at få disse A1-attester trukket tilbage med tilbagevirkende kraft, begrænser sig til foreløbigt at trække disse attester tilbage med en meddelelse om, at de ikke længere er bindende, således at en straffesag i beskæftigelsesmedlemsstaten kan fortsætte, og den medlemsstat, der har udstedt A1-attesterne, først vil træffe endelig afgørelse, når denne straffesag er endeligt afsluttet, gælder den til A1-attesterne knyttede formodning for, at de pågældende arbejdstagere er forskriftsmæssigt tilsluttet den sociale sikringsordning i den udstedende medlemsstat, ikke længere, og A1-attesterne er ikke længere bindende for myndighederne i beskæftigelsesmedlemsstaten; såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, kan myndighederne i beskæftigelsesmedlemsstaten i lyset af [Domstolens praksis da] lade de pågældende A1-attester ude af betragtning på grund af svig?
2)
Skal artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i [forordning nr. 883/2004], artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i [forordning nr. 1071/2009] samt artikel 4, stk. 1, litra a), i [forordning nr. 1072/2009] fortolkes således, at det af den omstændighed, at en virksomhed, der i en medlemsstat får udstedt en vejtransporttilladelse af en medlemsstat i Den Europæiske Union i henhold til [forordning nr. 1071/2009] og [forordning nr. 1072/2009] og således skal have et faktisk etableret og varigt forretningssted i denne medlemsstat, nødvendigvis fremgår, at det hermed uafkræfteligt er godtgjort, at virksomheden har hjemsted som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i [forordning nr. 883/2004] i denne stat, når det skal fastsættes, hvilken social sikringsordning der finder anvendelse, og at myndighederne i beskæftigelsesmedlemsstaten er bundet af denne fastsættelse?«
Sag C-661/21
PN er direktør for Verbraeken J. en Zonen BV (herefter »Verbraeken«), et transportselskab med hjemsted i Melle (Belgien). PN er desuden medejer af UAB Van Daele F. (herefter »Van Daele«), der er et selskab specialiseret i transport og logistik med hjemsted i Litauen, og som råder over en fællesskabstilladelse for vejgodstransport udstedt af de litauiske myndigheder.
Ifølge en undersøgelse foretaget af den belgiske arbejdsinspektion anvendte PN og Verbraeken selskabet Van Daele til at ansætte litauiske chauffører i Belgien. Efter at være blevet rekrutteret i Litauen tog disse straks til Belgien for at underskrive deres arbejdskontrakter og udøve deres virksomhed fra denne medlemsstat fra Verbraekens forretningslokaler. De kørte hovedsageligt i Belgien og nabolandene og vendte tilbage til disse forretningslokaler i forbindelse med deres obligatoriske hvileperioder. Transportdokumenterne og fartskriverne behandledes i PN’s kontor i Melle.
Der blev indledt en straffesag mod PN og Verbraeken bl.a. for svig på området for socialsikringsbidrag i perioden fra den 1. juli 2011 til den 4. december 2015.
Ved dom af 18. september 2019 kendte correctionele rechtbank van Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (domstolen i straffesager i Østflandern, afdelingen i Gent, Belgien) PN og Verbraeken skyldige i denne lovovertrædelse. Denne dom blev delvist ophævet ved dom af 18. marts 2021 afsagt af hof van beroep te Gent (appeldomstolen i Gent), for så vidt som den fastslog, at de faktiske omstændigheder, der udgjorde den nævnte lovovertrædelse, var godtgjort i forhold til PN og Verbraeken for perioden fra den 20. januar 2014 til den 4. december 2015.
PN og Verbraeken har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved den forelæggende ret, idet de bl.a. i henhold til artikel 5, 11 og 12 i forordning nr. 1071/2009 samt artikel 4 i forordning nr. 1072/2009 har gjort gældende, at et selskabs besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport udgør et uigendriveligt bevis for, at der foreligger et faktisk etableret og varigt forretningssted i den medlemsstat, der har udstedt tilladelsen, og dermed for dette selskabs hjemsted i denne medlemsstat med henblik på artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
På denne baggrund har Hof van Cassatie (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i [forordning nr. 883/2004], artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i [forordning nr. 1071/2009] og artikel 4, stk. 1, litra a), i [forordning nr. 1072/2009] fortolkes således, at det af den omstændighed, at en virksomhed har fået en transporttilladelse i en EU-medlemsstat i henhold til [forordning nr. 1071/2009] og [forordning nr. 1072/2009] og således skal have et faktisk og varigt forretningssted i denne medlemsstat, nødvendigvis følger, at det er uafkræfteligt godtgjort, at virksomheden med henblik på fastlæggelsen af, hvilken social sikringsordning der finder anvendelse, har sit hjemsted som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i [forordning nr. 883/2004] i denne medlemsstat, og at myndighederne i beskæftigelsesstaten er bundet af denne konstatering?«
2)
Kan en national ret i beskæftigelsesstaten, der fastslår, at den omhandlede transporttilladelse er opnået ved svig, se bort fra denne tilladelse, eller skal myndighederne i beskæftigelsesstaten på grundlag af konstateringen af svig først anmode den myndighed, der har udstedt tilladelsen, om at tilbagekalde den?«
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 13. september 2022 er sagerne C-410/21 og C-661/21 blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål i sag C-410/21
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-410/21, at den slovakiske udstedende institution efter en anmodning til sidstnævnte fra den belgiske arbejdsinspektion om fornyet undersøgelse og tilbagetrækning af de i hovedsagen omhandlede A1-attester, idet den var i tvivl om de faktiske omstændigheder, der lå til grund for udstedelsen af disse attester, og om, hvilken lovgivning om social sikring der skulle finde anvendelse på de pågældende arbejdstagere, erklærede, at den foreløbigt trak de nævnte attester tilbage, idet disse ikke ville være bindende, før den havde truffet afgørelse om, hvilken social sikringsordning der skulle finde anvendelse på de pågældende arbejdstagere, og efter at den på dette grundlag havde truffet afgørelse om den nævnte anmodning efter afslutningen af den straffesag, der verserede for de belgiske domstole mod de anklagede i hovedsagen for handlinger, der kunne indebære opnåelse eller anvendelse af samme attester ved svig.
Ved »foreløbigt« at trække de i hovedsagen omhandlede A1-attester tilbage ønskede den slovakiske udstedende institution således i sidste ende at suspendere retsvirkningerne af disse attester i en bestemt periode.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at den forelæggende ret med sit første spørgsmål i sag C-410/21 nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 5 i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, ophører med at være bindende for institutionerne og domstolene i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, når den – efter en anmodning om fornyet undersøgelse og tilbagetrækning fra den kompetente institution i sidstnævnte medlemsstat til den udstedende institution – har erklæret, at den har suspenderet de bindende virkninger af denne attest, indtil den har taget endeligt stilling til denne anmodning. Såfremt dette første spørgsmål besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret dernæst oplyst, om en domstol i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, for hvilken der er indbragt en straffesag mod personer, der mistænkes for at have opnået eller misbrugt den samme A1-attest ved svig, under sådanne omstændigheder dog kan fastslå, at der foreligger svig, og som følge heraf se bort fra den nævnte attest.
Indledningsvis bemærkes, at A1-attesten, som erstattede den i forordning nr. 574/72 omhandlede E 101-attest, svarer til en standardformular, der i overensstemmelse med afsnit II i forordning nr. 987/2009 er udstedt af den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvis lovgivning om social sikring finder anvendelse, med henblik på i henhold til bl.a. denne forordnings artikel 19, stk. 2, at attestere, at arbejdstagere, der befinder sig i en af de situationer, der er omhandlet i afsnit II i forordning nr. 883/2004, er omfattet af lovgivningen i denne medlemsstat. Som følge af princippet om, at arbejdstagere alene må være tilknyttet én social sikringsordning, indebærer denne attest dermed nødvendigvis, at de sociale sikringsordninger i de andre medlemsstater ikke kan finde anvendelse (dom af 14.5.2020, Bouygues travaux publics m.fl.,
C-17/19
,
EU:C:2020:379
, præmis
og
samt den deri nævnte retspraksis).
Som Domstolen allerede har fastslået, kodificerede forordning nr. 987/2009 Domstolens praksis vedrørende E 101-attestens rækkevidde og retsvirkninger og den procedure, der skal følges med henblik på at løse eventuelle tvister mellem de pågældende medlemsstaters institutioner vedrørende gyldigheden eller rigtigheden af denne attest, idet det på den ene side fastslås, at sådanne attester er bindende, og at det alene er den udstedende institution, der har kompetence med hensyn til vurderingen af deres gyldighed, og ved på den anden side udtrykkeligt at nævnte proceduren for dialog mellem de pågældende kompetente institutioner i medlemsstaterne og forligsproceduren for Den Administrative Kommission som et middel til at løse uenigheder med hensyn til både rigtigheden af de udstedte dokumenter og fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der finder anvendelse på den omhandlede arbejdstager (jf. dom af 6.9.2018, Alpenrind m.fl.,
C-527/16
,
EU:C:2018:669
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Navnlig foreskriver artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, at de dokumenter, der er udstedt af en medlemsstats institution, og som viser en persons situation i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, og anden dokumentation, på grundlag af hvilken der er udstedt dokumenter, skal accepteres af de øvrige medlemsstaters institutioner, så længe de ikke er blevet trukket tilbage eller erklæret ugyldige af den medlemsstat, hvor de er udstedt.
I denne henseende har Domstolen allerede præciseret, at en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, er bindende ikke blot for institutionerne i den medlemsstat, hvor aktiviteten udøves, men ligeledes for denne medlemsstats retsinstanser (dom af 6.9.2018, Alpenrind m.fl.,
C-527/16
,
EU:C:2018:669
, præmis
).
Artikel 5, stk. 2-4, i forordning nr. 987/2009 præciserer de nærmere regler for den procedure, der er fastsat i artikel 76, stk. 6, i forordning nr. 883/2004 med henblik på at bilægge tvister mellem institutionen i den medlemsstat, der modtager de dokumenter og anden dokumentation, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, og den institution, der har udstedt disse dokumenter. Nærmere bestemt præciserer stk. 2 og 3 i denne artikel 5 de fremgangsmåder, som institutionerne skal følge i tilfælde af tvivl om gyldigheden af sådanne dokumenter og anden dokumentation eller om rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som oplysningerne i dokumentet bygger på, ved at pålægge den udstedende institution at foretage en fornyet undersøgelse af rigtigheden af udstedelsen af de nævnte dokumenter, og i givet fald at trække dem tilbage. Stk. 4 i samme artikel 5 bestemmer for sit vedkommende, at hvis de berørte institutioner ikke når til enighed, kan sagen forelægges for Den Administrative Kommission af de kompetente myndigheder, som skal søge at forlige synspunkterne inden for seks måneder efter den dato, hvor den fik sagen forelagt.
Det skal i første række undersøges, om en A1-attest, hvis virkninger er blevet foreløbigt suspenderet, ikke har bindende virkninger for medlemsstaternes institutioner og domstole i løbet af denne foreløbige suspensionsperiode.
I denne henseende fremgår det for det første af ordlyden af artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, at det kun er tilbagetrækning og ugyldighedserklæring af A1-attesterne, der fratager disse attester deres bindende virkning i forhold til medlemsstaternes institutioner og domstole.
Da det af EU-lovgiver anvendte udtryk »tilbagetrækning« i retlig forstand indebærer, at en retsakt bortfalder eller annulleres med tilbagevirkende kraft på grundlag af en afgørelse fra den administration, der er ophavsmand til retsakten, tyder ordlyden af artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009 på, at den udstedende institutions afgørelse om foreløbigt at suspendere en A1-attest ikke medfører fortabelsen af de hertil knyttede bindende retsvirkninger. Denne fortolkning understøttes af den omstændighed, at EU-lovgiver ud over tilfælde med tilbagetrækning kun har fastsat, at de bindende virkninger, der er knyttet til A1-attester, fortabes, såfremt disse attester erklæres ugyldige, hvilken erklæring også har karakter af en endelig retsakt, der svarer til en annullation af de nævnte attester.
For det andet skal en afgørelse – som den udstedende institution træffer vedrørende en anmodning om tilbagetrækning af en A1-attest, der er indgivet af en institution i en anden medlemsstat – om at trække denne attest tilbage med henblik på artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, træffes inden for rammerne af den dialog- og forligsprocedure mellem institutionerne, som er fastsat i artikel 76, stk. 6, i forordning nr. 883/2004, hvis nærmere regler er præciseret i artikel 5, stk. 2-4, i forordning nr. 987/2009, når denne institution efter en fornyet undersøgelse af rigtigheden af udstedelsen af den nævnte attest med hensyn til den pågældende arbejdstagers reelle situation vurderer, at medlemsstatens sociale sikringsordning ikke finder anvendelse på arbejdstageren.
Det følger heraf, at kun en afgørelse om tilbagetrækning af en A1-attest, som den udstedende institution har truffet i overensstemmelse med denne dialog- og forligsprocedure – og følgelig efter en fornyet undersøgelse af, om udstedelsen af en sådan attest er sket på korrekt grundlag, og af fastlæggelsen af den sociale sikringsordning for den pågældende arbejdstager – kan fratage attesten dens bindende virkning.
I denne sammenhæng bemærkes, som Domstolen allerede har fastslået, at den nævnte dialog- og forligsprocedure skal overholdes af medlemsstaternes institutioner, der skal anvende forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009, når der er uenighed mellem de berørte medlemsstaters institutioner vedrørende gyldigheden eller velbegrundetheden af en A1-attest (jf. i denne retning, hvad angår forordning nr. 1408/71, dom af 27.4.2017, A-Rosa Flussschiff,
C-620/15
,
EU:C:2017:309
, præmis
).
Hvis det anerkendes, at den udstedende institution – selv midlertidigt – kan fratage en A1-attest dens bindende virkning uden først at have foretaget en fornyet undersøgelse af, om udstedelsen er sket på korrekt grundlag, eller at fastlægge, hvilken social sikringsordning der finder anvendelse på den pågældende arbejdstager, ville dette indebære en tilsidesættelse af såvel gennemførelsesbestemmelserne som formålet med den nævnte dialog- og forligsprocedure.
For det tredje skal der henvises til den betydning, der i forbindelse med forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 tillægges princippet om, at én medlemsstats lovgivning finder anvendelse, princippet om loyalt samarbejde og retssikkerhedsprincippet, som alle ligger til grund for Domstolens praksis vedrørende E 101-attesternes bindende virkning. Det gælder således, at mens retssikkerhedsprincippet bl.a. påberåbes i sjette betragtning til forordning nr. 987/2009, henvises der til princippet om, at arbejdstagerne skal tilknyttes én social sikringsordning, i 15. betragtning til forordning nr. 883/2004 og i denne forordnings artikel 11, stk. 1, og betydningen af princippet om loyalt samarbejde fremgår af såvel artikel 76 i forordning nr. 883/2004 som af anden betragtning til forordning nr. 987/2009 og denne forordnings artikel 20 (jf. i denne retning dom af 6.9.2018, Alpenrind m.fl.,
C-527/16
,
EU:C:2018:669
, præmis
).
I det tilfælde, der er nævnt i denne doms præmis 53, ville princippet om loyalt samarbejde, der ligger til grund for dialog- og forligsproceduren, være tilsidesat som følge af den manglende overholdelse af denne procedure.
I et sådant tilfælde ville den pågældende A1-attests manglende bindende virkninger i øvrigt gøre det muligt for institutionerne i de øvrige medlemsstater, og navnlig for den medlemsstat, der har udtrykt tvivl om velbegrundetheden og gyldigheden af nævnte attest, at underlægge den pågældende arbejdstager deres egne sociale sikringsordninger. En fortolkning af artikel 5 i forordning nr. 987/2009, der gør det muligt for den udstedende institution midlertidigt at suspendere en A1-attest ved i løbet af denne foreløbige periode at fratage attesten den bindende virkning, der er knyttet hertil, vil således øge risikoen for akkumulering af sociale sikringsordninger, hvilket vil gribe ind i princippet om arbejdstagerens tilknytning til én social sikringsordning og gøre det vanskeligt at forudse, hvilken ordning der finder anvendelse, hvilket vil være til skade for retssikkerheden (jf. i denne retning, hvad angår forordning nr. 1408/71, dom af 2.4.2020, CRPNPAC og Vueling Airlines,
C-370/17 og C-37/18
,
EU:C:2020:260
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende bemærkes, at en sådan risiko ikke kan udelukkes ved en erklæring fra den institution, der har udstedt A1-attesten, hvori det præciseres, at den pågældende arbejdstager i den periode, hvor den nævnte attest foreløbigt er trukket tilbage, fortsat er omfattet af sin sociale sikringsordning. En sådan erklæring kan nemlig ikke have de virkninger, som en A1-attest har, herunder den bindende virkning for institutionerne og domstolene i andre medlemsstater end den, som den institution, der har udstedt sådanne attester, hører til.
For det fjerde og sidste vil en fortolkning af artikel 5 i forordning nr. 987/2009 som den i denne doms præmis 56 anførte, henset til de komplikationer, som en eventuel kumulation af sociale sikringsordninger kan medføre, ligeledes kunne undergrave det endelige formål, der forfølges med såvel A1-attesterne som med de materielretlige bestemmelser i forordningens afsnit II, dvs. at lette arbejdskraftens frie bevægelighed og den frie udveksling af tjenesteydelser (jf. analogt dom af 6.2.2018, Altun m.fl.,
C-359/16
,
EU:C:2018:63
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af det ovenstående, at en A1-attest, selv om den er blevet foreløbigt suspenderet ved en afgørelse fra den udstedende institution, ikke er uden bindende virkninger i denne foreløbige suspensionsperiode, således at den fortsat er bindende for medlemsstaternes institutioner og domstole.
Det skal derfor i anden række undersøges, om en domstol i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, under omstændigheder som dem, der er nævnt i denne doms præmis 39, i forbindelse med en straffesag mod personer, der mistænkes for at have opnået eller anvendt den omhandlede A1-attest ved svig, alligevel kan fastslå, at der foreligger svig, og som følge heraf se bort fra denne attest.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at en ret i en medlemsstat, der skal træffe afgørelse i en retssag mod en arbejdsgiver på grund af omstændigheder, der kan vise, at A1-attester er opnået eller anvendt ved svig, kun kan træffe endelig afgørelse om, hvorvidt en sådan svig foreligger, og se bort fra disse attester, såfremt den – efter om fornødent at have udsat sagens behandling i henhold til national ret – konstaterer, at selv om dialog- og forligsproceduren i henhold til artikel 76, stk. 6, i forordning nr. 883/2004 ufortøvet er blevet indledt, har den institution, som har udstedt de nævnte attester, undladt at foretage en fornyet undersøgelse heraf og at tage stilling til de oplysninger, som den kompetente institution i værtsmedlemsstaten har fremlagt, inden for en rimelig frist, eventuelt ved at annullere eller trække samme attester tilbage (jf. analogt dom af 2.4.2020, CRPNPAC og Vueling Airlines,
C-370/17 og C-37/18
,
EU:C:2020:260
, præmis
).
Som Domstolen allerede har fastslået, udgør denne dialog- og forligsprocedure nemlig en nødvendig forudsætning for, at det kan afgøres, om betingelserne for, at der kan foreligge svig, er opfyldt, og dermed for at kunne drage de relevante konsekvenser heraf med hensyn til gyldigheden af de omhandlede A1-attester og fastlæggelsen af, hvilken social sikringslovgivning der finder anvendelse på de berørte arbejdstagere. Således kan en domstol i værtsmedlemsstaten, for hvilken der er indbragt en straffesag som den i hovedsagen omhandlede, ikke undlade at anvende den nævnte dialog- og forligsprocedure (jf. analogt dom af 2.4.2020, CRPNPAC og Vueling Airlines,
C-370/17 og C-37/18
,
EU:C:2020:260
, præmis
og
).
Selv om den nævnte dialog- og forligsprocedure faktisk blev indledt i det foreliggende tilfælde, besluttede den institution, der har udstedt de i hovedsagen omhandlede A1-attester, imidlertid ved at tilsidesætte de nærmere regler for denne procedure at udsætte den fornyede undersøgelse af disse attesters gyldighed og vurderingen af den sociale sikringsordning, der finder anvendelse på de pågældende arbejdstagere, indtil afslutningen af den straffesag, der verserer for retterne i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres.
Under disse omstændigheder fremgår det, at den udstedende institution har undladt at foretage en fornyet undersøgelse af de attester, hvis svigagtige opnåelse eller anvendelse er blevet anfægtet inden for rammerne af ovennævnte straffesag, og at tage stilling inden for en rimelig frist til de oplysninger, som værtsmedlemsstatens kompetente institution har fremlagt i denne henseende.
Følgelig skal disse oplysninger kunne påberåbes under en retssag med henblik på at opnå, at en ret i den medlemsstat, hvori arbejdstagerne er blevet udstationeret, ser bort fra de pågældende attester (jf. dom af 6.2.2018, Altun m.fl.,
C-359/16
,
EU:C:2018:63
, præmis
).
Under alle omstændigheder skal de personer, som under en sådan retslig procedure foreholdes at have benyttet sig af arbejdstagere udstationeret under dække af attester, som er opnået ved svig, imidlertid have mulighed for at tilbagevise de oplysninger, der ligger til grund for denne retssag, under overholdelse af de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, inden den nationale ret i givet fald beslutter at se bort fra disse attester og træffer afgørelse om de pågældende personers ansvar i henhold til gældende national ret (dom af 6.2.2018, Altun m.fl.,
C-359/16
,
EU:C:2018:63
, præmis
).
Under omstændigheder som de i denne doms præmis 39 anførte kan en domstol i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, for hvilken der er indbragt en straffesag mod personer, der mistænkes for at have opnået eller anvendt en A1-attest ved svig, derfor fastslå, at der foreligger svig, og se bort fra denne attest, for så vidt som de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, der skal gives disse personer, overholdes.
Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål i sag C-410/21 besvares med, at artikel 5 i forordning nr. 987/2009 skal fortolkes således, at en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, er bindende for institutionerne og domstolene i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, herunder når den udstedende institution efter en anmodning om fornyet undersøgelse og tilbagetrækning fra den kompetente institution i sidstnævnte medlemsstat til den udstedende institution har erklæret, at den foreløbigt har suspenderet de bindende virkninger af denne attest, indtil den har taget endeligt stilling til denne anmodning. Under sådanne omstændigheder kan en domstol i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, der skal træffe afgørelse inden for rammerne af en straffesag mod personer, der mistænkes for at have opnået eller anvendt samme A1-attest ved svig, imidlertid fastslå, at der foreligger svig, og som følge heraf se bort fra denne attest i forbindelse med den pågældende straffesag, forudsat at der for det første er forløbet et rimeligt tidsrum, uden at den udstedende institution har foretaget en fornyet undersøgelse af, om udstedelsen af samme attest er sket på korrekt grundlag, og uden at den har taget stilling til de konkrete beviser fremlagt af den kompetente institution i værtsmedlemsstaten, der giver anledning til at antage, at den nævnte attest blev opnået eller gøres gældende ved svig, i givet fald ved at annullere eller trække den omhandlede attest tilbage, og for det andet, at de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, der skal gives disse personer, overholdes.
Det andet spørgsmål i sag C-410/21 og det første spørgsmål i sag C-661/21
Med det andet spørgsmål i sag C-410/21 og det første spørgsmål i sag C-661/21, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1071/2009, samt artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1072/2009 skal fortolkes således, at den omstændighed, at et selskab er i besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport udstedt af de kompetente myndigheder i en medlemsstat, udgør et uigendriveligt bevis for dette selskabs hjemsted i denne medlemsstat med henblik på fastsættelsen i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004 af den nationale lovgivning om social sikring, der finder anvendelse.
Som det fremgår af anmodningerne om præjudiciel afgørelse, udspringer den forelæggende rets tvivl af den omstændighed, at udstedelsen af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport til fordel for en virksomhed bl.a. er underlagt et krav om et faktisk etableret og varigt forretningssted, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009, i den udstedende medlemsstat.
Et sådant krav fremgår således bl.a. af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1072/2009.
Det skal således efterprøves, om begrebet »hjemsted eller forretningssted« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, svarer til begrebet »faktisk etableret og varigt forretningssted« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009.
Hvad i første række angår begrebet »hjemsted eller forretningssted« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, foreskriver denne bestemmelse, at en person, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater, og som ikke udøver en væsentlig del af sin virksomhed i sin bopælsmedlemsstat, er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor virksomheden eller arbejdsgiveren har sit hjemsted eller sit forretningssted, hvis den pågældende er beskæftiget af én virksomhed eller arbejdsgiver.
I artikel 14, stk. 5a, i forordning nr. 987/2009 præciseres det, at »hjemsted eller forretningssted« ved anvendelsen af afsnit II i forordning nr. 883/2004, som artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), bl.a. er en del af, er det hjemsted eller det forretningssted, hvor virksomhedens væsentlige beslutninger træffes, og hvor den centrale administrations funktioner udføres.
Det følger heraf, at den tilknytningsfaktor for »hjemsted eller forretningssted«, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004 med henblik på at udpege den medlemsstat, hvis lovgivning om social sikring finder anvendelse, bestemmes af det sted, hvorfra en virksomhed rent faktisk drives og organiseres.
Hvad i anden række angår begrebet »faktisk etableret og varigt forretningssted« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009 indebærer den omstændighed, således som det fremgår af forordningens artikel 5, at en virksomhed råder over et »faktisk etableret og varigt forretningssted« som omhandlet i nævnte artikel 3, stk. 1, litra a), i det væsentlige for det første, at den råder over lokaler, hvor virksomhedens kernedokumenter opbevares, for det andet, at den råder over indregistrerede køretøjer, og for det tredje, at den skal være i besiddelse af det påkrævede administrative apparatur og effektivt og vedvarende drive en driftscentral for disse køretøjer og med det hensigtsmæssige udstyr og de hensigtsmæssige faciliteter.
Det følger heraf, at begrebet »faktisk etableret og varigt forretningssted« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009 i det væsentlige henviser til det sted, hvor virksomhedens kernedokumenter opbevares, og hvor virksomhedens udstyr befinder sig, samt dens tekniske og administrative faciliteter.
Kriterierne for at fastlægge et transportselskabs hjemsted med henblik på at opnå en fællesskabstilladelse til vejgodstransport er således forskellige fra dem, der anvendes til at fastlægge en sådan virksomheds hjemsted med henblik på artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004.
Selv om det faktisk etablerede og varige forretningssted som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009 og det sted, hvor en virksomhed eller arbejdsgiver træffer væsentlige beslutninger eller den centrale administrations funktioner udføres, ganske vist kan være sammenfaldende, skal dette således ikke nødvendigvis være tilfældet.
Begrebet »hjemsted eller forretningssted« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004 svarer derfor ikke til begrebet »faktisk etableret og varigt forretningssted« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1071/2009.
Under disse omstændigheder kan en virksomheds besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport være et forhold, der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af selskabets hjemsted eller forretningssted med henblik på fastlæggelsen af den nationale lovgivning om social sikring, der finder anvendelse i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, men kan ikke automatisk udgøre et bevis – og så meget desto mindre et uigendriveligt bevis – herfor, eller være bindende for myndighederne i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres.
Henset til de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål i sag C-410/21 og det første spørgsmål i sag C-661/21 besvares med, at artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1071/2009, samt artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1072/2009 skal fortolkes således, at den omstændighed, at et selskab er i besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport udstedt af de kompetente myndigheder i en medlemsstat, ikke udgør et uigendriveligt bevis for dette selskabs hjemsted i denne medlemsstat med henblik på fastsættelsen i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004 af den nationale lovgivning om social sikring, der finder anvendelse.
Det andet spørgsmål i sag C-661/21
Henset til besvarelsen af det andet spørgsmål i sag C-410/21 og det første spørgsmål i sag C-661/21 er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål i sidstnævnte sag.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

1)
Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012,
skal fortolkes således, at
en A1-attest, der er udstedt af den kompetente institution i en medlemsstat, er bindende for institutionerne og domstolene i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, herunder når den udstedende institution efter en anmodning om fornyet undersøgelse og tilbagetrækning fra den kompetente institution i sidstnævnte medlemsstat til den udstedende institution har erklæret, at den foreløbigt har suspenderet de bindende virkninger af denne attest, indtil den har taget endeligt stilling til denne anmodning. Under sådanne omstændigheder kan en domstol i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, der skal træffe afgørelse inden for rammerne af en straffesag mod personer, der mistænkes for at have opnået eller anvendt samme A1-attest ved svig, imidlertid fastslå, at der foreligger svig, og som følge heraf se bort fra denne attest i forbindelse med den pågældende straffesag, forudsat at der for det første er forløbet et rimeligt tidsrum, uden at den udstedende institution har foretaget en fornyet undersøgelse af, om udstedelsen af samme attest er sket på korrekt grundlag, og uden at den har taget stilling til de konkrete beviser fremlagt af den kompetente institution i værtsmedlemsstaten, der giver anledning til at antage, at den nævnte attest blev opnået eller gøres gældende ved svig, i givet fald ved at annullere eller trække den omhandlede attest tilbage, og for det andet, at de med retten til en retfærdig rettergang forbundne garantier, der skal gives disse personer, overholdes.

2)
Artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved forordning nr. 465/2012, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 11, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF, og af artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1072/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler for adgang til markedet for international godskørsel
skal fortolkes således, at
den omstændighed, at et selskab er i besiddelse af en fællesskabstilladelse til vejgodstransport udstedt af de kompetente myndigheder i en medlemsstat, ikke udgør et uigendriveligt bevis for dette selskabs hjemsted i denne medlemsstat med henblik på fastsættelsen i henhold til artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 465/2012, af den nationale lovgivning om social sikring, der finder anvendelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.