CELEX: 62019CJ0845
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v trestních věcech
Směrnice 2014/42/EU
Zajišťování a konfiskace nástrojů a výnosů z trestné činnosti v Evropské unii
Oblast působnosti
Konfiskace protiprávně nabytého majetku
Hospodářský prospěch pocházející z trestného činu, který nebyl předmětem odsouzení
Článek 4
Konfiskace
Článek 5
Rozšířená konfiskace
Článek 6
Konfiskace majetku třetích osob
Podmínky
Konfiskace peněžité částky, která je vymáhána zpět jakožto peněžitá částka náležející třetí osobě
Třetí osoba, která nemá právo stát se účastníkem řízení o konfiskaci
Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/42/EU ze dne 3. dubna 2014 o zajišťování a konfiskaci nástrojů a výnosů z trestné činnosti v Evropské unii (
Úř. věst. 2014, L 127, s. 39
), jakož i článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci trestních řízení zahájených proti DR (C‑845/19) a TS (C‑863/19) (dále jen společně „dotčené osoby“) ve věci návrhů na konfiskaci peněžních částek, o nichž dotčené osoby tvrdí, že patří třetím osobám, v důsledku odsouzení za přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcové rozhodnutí 2004/757/SVV
Rámcové rozhodnutí Rady 2004/757/SVV ze dne 25. října 2004, kterým se stanoví minimální ustanovení týkající se znaků skutkových podstat trestných činů a sankcí v oblasti nedovoleného obchodu s drogami (
Úř. věst. 2004, L 335, s. 8
), stanoví v článku 2 nadepsaném „Trestné činy související s nedovoleným obchodem s drogami a prekursory“:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby dále uvedené úmyslné jednání, je-li protiprávní, bylo trestné:
a)
výroba, zhotovování, extrahování, příprava, nabízení, nabízení za účelem prodeje, šíření, prodej, dodávání za jakýchkoliv podmínek, překupnictví, zasílání, tranzitní přeprava, převážení, dovoz nebo vývoz drog;
[…]
c)
držení nebo nákup drog za účelem některých činností uvedených pod písmenem a);
[…]“
Podle čl. 4 odst. 2 písm. b) tohoto rámcového rozhodnutí:
„Každý členský stát přijme nezbytná opatření, aby se na trestné činy uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a), b) a c) vztahovaly tresty odnětí svobody v horní hranici trestní sazby nejméně 5 až 10 let za těchto okolností:
[…]
b)
u trestného činu se jedná o drogy, které nejvíce poškozují zdraví, nebo jeho následkem byla těžká újma na zdraví velkého počtu osob.“
Směrnice 2014/42
Podle bodů 11, 19, 20, 21, 33 a 38 odůvodnění směrnice 2014/42:
(11)
Je třeba vyjasnit stávající pojem výnosů z trestné činnosti tak, aby kromě přímých výnosů z trestné činnosti zahrnoval i všechny nepřímé užitky, včetně následných reinvestic či přeměněných přímých výnosů. Výnosy z trestné činnosti tak mohou zahrnovat jakýkoli majetek, včetně majetku, který byl zcela nebo zčásti přeměněn na jiný majetek, nebo pokud byl smíšen s majetkem nabytým zákonným způsobem, až do výše odhadované hodnoty smíšených výnosů. Výnosy z trestné činnosti mohou rovněž zahrnovat příjmy nebo jiný užitek pocházející z výnosů z trestné činnosti nebo z majetku, na nějž byly takové výnosy přeměněny nebo s nímž byly smíšeny.
[…]
(19)
Zločinecké skupiny jsou zapojeny do mnoha různých trestných činností. Pro účinný boj s organizovanou trestnou činností je v některých situacích vhodné, aby po vydání odsuzujícího rozsudku následovala nejen konfiskace majetku spojeného s určitým trestným činem, ale i konfiskace dalšího majetku, který soud považuje za výnosy z jiných trestných činů. Tento postup je označován jako rozšířená konfiskace. […]
(20)
Při rozhodování o tom, zda je možné, aby určitý trestný čin vedl k ekonomickému prospěchu, mohou členské státy zohlednit způsob provedení, například pokud je podmínkou trestného činu to, že byl spáchán v rámci organizovaného trestného činu nebo s úmyslem vytvářet pravidelný výnos z trestných činů. Obecně by tím však neměla být dotčena možnost přistoupit k rozšířené konfiskaci.
(21)
Rozšířená konfiskace by měla být možná v případě, kdy má soud za to, že dotyčný majetek pochází z trestné činnosti. To neznamená, že musí být prokázáno, že dotyčný majetek pochází z trestné činnosti. Členské státy mohou například stanovit, že je dostatečné, pokud soud bude považovat za pravděpodobnější nebo může důvodně předpokládat, že je podstatně pravděpodobnější, že dotyčný majetek pochází z trestné činnosti, než z jiných činností. V této souvislosti musí soud zvážit zvláštní okolnosti případu včetně skutečností a dostupných důkazů, na jejichž základě by mohlo být vydáno rozhodnutí o rozšířené konfiskaci. Skutečnost, že majetek určité osoby je neúměrný jejímu legálnímu příjmu, by mohla patřit mezi skutečnosti umožňující soudu učinit závěr, že majetek pochází z trestné činnosti. Členské státy by rovněž mohly stanovit podmínku určitého časového období, během něhož by se o majetku mohlo předpokládat, že pochází z trestné činnosti.
[…]
(33)
Tato směrnice výrazně zasahuje do práv osob, a to nejen podezřelých či obviněných osob, ale i třetích osob, jež nejsou trestně stíhány. Je proto nezbytné stanovit zvláštní záruky a opravné prostředky na ochranu základních práv dotčených osob při provádění této směrnice. To zahrnuje právo třetích osob být slyšen, pokud tvrdí, že jsou vlastníkem dotyčného majetku, nebo že mají jiná majetková práva (‚věcná práva‘, ‚ius in re‘), jako je požívací právo (usufructus). Příkaz k zajištění by měl být dotčené osobě sdělen co nejdříve po jeho výkonu. Příslušné orgány nicméně mohou odložit sdělení takového příkazu dotčené osobě s ohledem na potřeby vyšetřování.
[…]
(38)
Tato směrnice respektuje základní práva a řídí se zásadami uznanými [Listinou] a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod [,podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950], jak je vykládána v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. Tato směrnice by měla být prováděna v souladu s těmito právy a zásadami. Touto směrnicí by nemělo být dotčeno vnitrostátní právo týkající se právní pomoci a tato směrnice nevytváří žádné závazky pro systémy členských států v oblasti právní pomoci, které by se měly používat v souladu s [Listinou] a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod.“
Článek 1 směrnice 2014/42, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„1.   Tato směrnice stanoví minimální pravidla pro zajištění majetku za účelem případné pozdější konfiskace a pro konfiskaci majetku v trestních věcech.
2.   Touto směrnicí nejsou dotčeny postupy, které mohou členské státy použít ke konfiskaci daného majetku.“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1)
‚výnosy‘ všechny ekonomické výhody pocházející přímo či nepřímo z trestného činu; může se jednat o majetek v jakékoli podobě, který zahrnuje všechny následné reinvestice nebo přeměnu přímých výnosů a všechen ocenitelný užitek;
2)
‚majetkem‘ jakýkoli majetek, hmotné nebo nehmotné povahy, movitý nebo nemovitý, jakož i právní listiny nebo nástroje dokládající právní nárok na takový majetek nebo podíl na něm;
[…]
4)
‚konfiskací‘ trvalé odnětí majetku nařízené soudem v souvislosti s trestným činem;
[…]“
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, uvádí:
„Tato směrnice se vztahuje na trestné činy uvedené v:
[…]
g)
rámcovém rozhodnutí [2004/757];
[…]“
Článek 4 směrnice 2014/42, nadepsaný „Konfiskace“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření, která umožní úplnou nebo částečnou konfiskaci nástrojů a výnosů nebo majetku v hodnotě odpovídající těmto nástrojům nebo výnosům v návaznosti na pravomocné odsouzení za trestný čin, které může být i výsledkem řízení v nepřítomnosti.“
Článek 5 této směrnice, nadepsaný „Rozšířená konfiskace“, stanoví:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření umožňující úplnou nebo částečnou konfiskaci majetku ve vlastnictví osoby odsouzené za trestný čin, který může přímo či nepřímo vést k hospodářskému prospěchu, pokud soud na základě okolností případu včetně konkrétních skutečností a dostupných důkazů, jako například že hodnota tohoto majetku je neúměrná zákonnému příjmu odsouzené osoby, má za to, že daný majetek pochází z trestné činnosti.
2.   Pro účely odstavce 1 tohoto článku zahrnuje pojem ‚trestný čin‘ alespoň:
[…]
e)
trestný čin, který je postižitelný v souladu s příslušným nástrojem uvedeným v článku 3, nebo v případě, že příslušný nástroj nestanoví určitou trestní hranici, podle příslušného vnitrostátního práva, trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně čtyři roky.“
Článek 6 téže směrnice, nadepsaný „Konfiskace majetku třetích osob“, stanoví:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření umožňující konfiskaci výnosů nebo jiného majetku, jehož hodnota odpovídá výnosům z trestné činnosti, který byl přímo či nepřímo převeden podezřelou nebo obviněnou osobou na třetí osobu, nebo který třetí osoby nabyly od podezřelé či obviněné osoby, alespoň v případech, kdy tyto třetí osoby na základě konkrétních skutečností a okolností, včetně toho, že převod byl proveden nebo k nabytí došlo bezúplatně nebo výměnou za finanční částku výrazně nižší, než je tržní hodnota, věděly nebo měly vědět, že účelem převodu nebo nabytí bylo vyhnout se konfiskaci.
2.   Odstavcem 1 nejsou dotčena práva třetích osob jednajících v dobré víře.“
Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Ochranná opatření“, stanoví:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby osoby dotčené opatřeními podle této směrnice měly právo na účinnou právní ochranu a na spravedlivý proces, aby mohly hájit svá práva.
[…]
6.   Členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby každý příkaz ke konfiskaci majetku byl řádně odůvodněn a aby byl sdělen dotčené osobě. Členské státy poskytnou osobě, proti níž je konfiskace nařízena, možnost účinně napadnout příkaz ke konfiskaci u soudu.
7.   Aniž je dotčena [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (
Úř. věst. 2012, L 142, s. 1
) a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/48/EU ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (
Úř. věst. 2013, L 294, s. 1
)], mají osoby, jejichž majetek je dotčen příkazem ke konfiskaci, právo na přístup k obhájci v celém řízení o konfiskaci majetku v souvislosti s určením výnosů a nástrojů, aby mohly hájit svá práva. Dotčené osoby musí být o tomto svém právu informovány.
8.   V řízení podle článku 5 musí mít dotčená osoba možnost účinně napadnout okolnosti případu včetně konkrétních skutečností a dostupných důkazů, na jejichž základě je dotčený majetek považován za majetek, který byl získán z trestné činnosti.
9.   Třetí osoby jsou oprávněny uplatňovat vlastnické právo nebo jiná majetková práva, a to i v případech uvedených v článku 6.
[…]“
Bulharské právo
NK
Článek 53 Nakazateleneho kodeksu (trestní zákoník, dále jen „NK“) stanoví:
„(1)   Nezávisle na trestněprávní odpovědnosti jsou ve prospěch státu zkonfiskovány:
a)
věci ve vlastnictví pachatele určené k použití nebo použité při spáchání úmyslného trestného činu; pokud tyto věci již neexistují nebo byly zcizeny, určí se částka odpovídající jejich hodnotě;
b)
věci ve vlastnictví pachatele, které byly předmětem úmyslného trestného činu, v případech výslovně uvedených ve zvláštní části tohoto zákoníku.
(2)   Ve prospěch státu budou rovněž zkonfiskovány:
a)
věci, které byly předmětem nebo nástrojem trestného činu a jejichž držení je zakázáno, a
b)
přímé nebo nepřímé výnosy získané trestným činem, nemusí-li být vráceny nebo proplaceny; pokud tyto výnosy již neexistují nebo byly zcizeny, určí se částka odpovídající jejich hodnotě.
(3)   Pro účely odstavce 2 písm. b):
1.
se rozumí ‚přímým výnosem‘ veškerý hospodářský prospěch vzniklý jako bezprostřední důsledek trestného činu;
2.
se rozumí ‚nepřímým výnosem‘ veškerý hospodářský prospěch, který vznikl v důsledku nakládání s přímým výnosem, jakož i veškerý majetek, který byl získán následnou úplnou nebo částečnou přeměnou přímého výnosu, a to i pokud byl tento majetek smíšen s majetkem získaným ze zákonných zdrojů; majetek lze konfiskovat až do výše hodnoty začleněného přímého výnosu, jakož i do výše zhodnocení tohoto majetku, souvisí-li toto zhodnocení bezprostředně s nakládáním nebo přeměnou přímého výnosu a se začleněním přímého výnosu do majetku.“
Článek 354a NK stanoví:
„(1)   Kdo neoprávněně vyrobí, zpracuje, obstará si nebo přechovává omamné látky či látky jim rovnocenné za účelem jejich šíření, nebo omamné látky či látky jim rovnocenné šíří, bude potrestán, jedná-li se o vysoce rizikové omamné látky nebo látky jim podobné, odnětím svobody na dvě léta až osm let a peněžitým trestem ve výši [5000 bulharských lev (BGN) až 20000 BGN (přibližně 2500 eur až 10000 eur)], a jedná-li se o rizikové omamné látky nebo látky jim rovnocenné, odnětím svobody na jeden rok až šest let a peněžitým trestem ve výši [2000 BGN až 10000 BGN (přibližně 1000 eur až 5000 eur)]. […]
[…]
(3)   Kdo si neoprávněně obstará nebo přechovává omamné látky či látky jim rovnocenné, bude potrestán
1.
odnětím svobody na jeden rok až šest let a peněžitým trestem ve výši [2000 BGN až 10000 BGN (přibližně 1000 eur až 5000 eur)], jedná-li se o vysoce rizikové omamné látky nebo látky jim podobné;
2.
odnětím svobody až na pět let a peněžitým trestem ve výši [1000 BGN až 5000 BGN (přibližně 500 eur až 2500 eur)], jedná-li se o rizikové omamné látky nebo látky jim rovnocenné.
[…]“
NPK
Článek 306 odst. 1 bod 1 Nakazatelno-protsesualen kodeks (trestní řád, dále jen „NPK“) stanoví:
„(1)   Soud může rozhodnout i usnesením o následujících otázkách:
1.
o uložení souhrnného trestu podle článků 25 a 27, jakož i o použití článku 53 [NK].“
[…]“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Dne 21. února 2019, ve městě Varna (Bulharsko), DR a TS bez povolení přechovávali vysoce rizikové omamné látky za účelem jejich šíření. Za tento trestný čin byl první jmenovaný odsouzen v trestním řízení na základě článku 354a NK k trestu odnětí svobody v délce jednoho roku a peněžitému trestu ve výši 2500 BGN (přibližně 1250 eur) a druhý jmenovaný k trestu odnětí svobody v délce dvou let s podmíněným odkladem v délce čtyř let, jakož i k peněžitému trestu ve výši 5000 BGN (přibližně 2500 eur).
Při domovní prohlídce v bytě, ve kterém žil DR se svou matkou a prarodiči, a při prohlídce jeho vozidla, provedených příslušnými orgány v rámci přípravného řízení, tyto orgány nalezly peněžitou částku ve výši 4447,06 BGN (přibližně 2200 eur).
Při domovní prohlídce v bytě, ve kterém žil TS se svou matkou, rovněž provedené v rámci postupu před zahájením trestního řízení, nalezly příslušné orgány peněžitou částku ve výši 9324,25 BGN (přibližně 4800 eur).
Poté, co byly dotčené osoby odsouzeny v trestním řízení, podala Okražna prokuratura (Krajské státní zastupitelství ve Varně, Bulharsko) (dále jen „státní zastupitelství“) k Okražen sad Varna (krajský soud ve Varně, Bulharsko), soudu prvního stupně, návrh na konfiskaci těchto peněžitých částek ve prospěch státu, a to podle čl. 306 odst. 1 bodu 1 NPK. Soud prvního stupně projednal tento návrh státního zastupitelství na veřejném zasedání, kterého se zúčastnily dotčené osoby a jejich dva advokáti.
Před tímto soudem DR prohlásil, že peněžitá částka uvedená v bodě 17 patří jeho babičce, která jí získala prostřednictvím bankovní půjčky. DR kromě toho předložil písemný důkaz dokládající, že v prosinci 2018 jeho babička vybrala ze svého bankovního účtu částku ve výši 7000,06 BGN (přibližně 3500 eur). Babička DR se řízení před soudem prvního stupně nezúčastnila, jelikož bulharské právo jí neumožňuje jakožto osobě odlišné od pachatele předmětného trestného činu účastnit se tohoto řízení. Nebyla vyslechnuta ani jako svědek.
TS v rámci tohoto soudního řízení prohlásil, že v jeho případě peněžitá částka uvedená v bodě 18 tohoto rozsudku patří jeho matce a sestře. V tomto ohledu rovněž předložil písemný důkaz svědčící o tom, že jeho matka si v březnu 2018 sjednala u banky DSK EAD spotřebitelský úvěr ve výši 17000 BGN (přibližně 8500 eur). Ani matka TS se nemohla soudního řízení před soudem prvního stupně zúčastnit. Ohledně peněžité částky nalezené v bytě, v němž žila se svým synem, byla nicméně vyslechnuta jako svědek.
Soud prvního stupně odmítl povolit konfiskaci peněžitých částek dotčených v původním řízení s tím, že trestný čin, za který byly dotčené osoby odsouzeny, a sice přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření, nemohl vést ke vzniku hospodářského prospěchu. V tomto ohledu měl tento soud za to, že ačkoli ve věcech dotčených v původním řízení existují důkazy, konkrétně výpovědi svědků, dokládající, že dotčené osoby prodávají omamné látky, podmínky pro konfiskaci ve prospěch státu ve smyslu čl. 53 odst. 2 NK nejsou splněny, jelikož státní zastupitelství neobžalovalo dotčené osoby z prodeje omamných látek a jelikož uvedený obchod s omamnými látkami nepotvrdila ani následná odsouzení.
Státní zastupitelství napadlo rozsudek soudu prvního stupně u předkládajícího soudu s tím, že soud prvního stupně nepoužil čl. 53 odst. 2 NK ve světle směrnice 2014/42. Dotčené osoby názor státního zastupitelství nesdílejí a mají za to, že konfiskovat lze toliko hmotný majetek pocházející přímo z trestného činu, za který byly dotčené osoby odsouzeny.
Za těchto okolností se Apelativen sad – Varna (odvolací soud ve Varně, Bulharsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které jsou ve věcech C‑845/19 a C‑863/19 formulovány totožně:
„1)
Použijí se [směrnice 2014/42] a [Listina] na trestný čin, který spočívá v přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření a který spáchal bulharský občan na území Bulharské republiky, pokud i eventuální hospodářský prospěch vznikl a nachází se v [Bulharsku]?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, jak je třeba vykládat pojem ‚ekonomické výhody [hospodářský prospěch] pocházející […] nepřímo z trestného činu‘ uvedený v čl. 2 odst. 1 směrnice [2014/42]? Může peněžitá částka, která byla nalezena a zajištěna v bytě, ve kterém bydlí odsouzená osoba se svou rodinou, a v osobním motorovém vozidle, které tato osoba používá, představovat takový hospodářský prospěch?
3)
Je třeba článek 2 směrnice [2014/42] vykládat v tom smyslu, že brání právní úpravě, jako je právní úprava obsažená v čl. 53 odst. 2 [NK], která nestanoví, že má být konfiskována ‚ekonomická výhoda [hospodářský prospěch] pocházející […] nepřímo z trestného činu‘?
4)
Je třeba článek 47 [Listiny] vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava obsažená v čl. 306 odst. 1 bodě 1 [NPK], která umožňuje zkonfiskovat ve prospěch státu peněžitou částku, která údajně patří jiné osobě než pachateli, i když tato třetí osoba nemá možnost stát se účastníkem tohoto řízení a není jí zaručen přímý přístup k soudům?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda se směrnice 2014/42 musí vykládat v tom smyslu, že trestný čin přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření spadá do její působnosti, a to i když se všechny skutkové okolnosti spáchání tohoto trestného činu omezují na území jediného členského státu.
Úvodem je třeba určit, zda takový trestný čin spočívající v držení omamných látek za účelem jejich šíření ve smyslu čl. 354a odst. 1 NK, jako je trestný čin dotčený ve věcech v původních řízeních, spadá do věcné působnosti směrnice 2014/42.
V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 3 této směrnice vyjmenovává trestné činy, na které se vztahuje uvedená směrnice, a sice trestné činy, na které se vztahují právní nástroje uvedené v bodech a) až k) tohoto článku.
Konkrétně podle čl. 3 písm. g) se směrnice 2014/42 použije na trestné činy uvedené v rámcovém rozhodnutí Rady 2004/757.
Článek 2 odst. 1 písm. c) tohoto rámcového rozhodnutí přitom mezi tyto trestné činy zahrnuje držení nebo nákup drog za účelem některých činností uvedených v čl. 2 odst. 1 písm. a) uvedeného rámcového rozhodnutí, zejména pak za účelem prodeje a šíření drog.
Takový trestný čin, jako je trestný čin uvedený v bodě 26 tohoto rozsudku, tedy spadá do věcné působnosti směrnice 2014/42.
Pokud jde o položenou otázku, je třeba uvést, že směrnice 2014/42 je založena mimo jiné na čl. 83 odst. 1 SFEU.
Podle čl. 83 odst. 1 prvního pododstavce SFEU může Evropská unie stanovit minimální pravidla týkající se vymezení trestných činů a sankcí v oblastech mimořádně závažné trestné činnosti s přeshraničním rozměrem z důvodu povahy nebo dopadu těchto trestných činů nebo kvůli zvláštní potřebě potírat ji na společném základě. Kromě toho, jak vyplývá z druhého pododstavce uvedeného odstavce, „nedovolený obchod s drogami“ je jednou z těchto oblastí trestné činnosti.
Přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření je mimořádně závažnou trestnou činností s přeshraničním rozměrem, která může vyplývat zejména z povahy nebo dopadů takového trestného činu ve smyslu čl. 83 odst. 1 SFEU, takže unijní zákonodárce má pravomoc přijmout na základě uvedeného ustanovení minimální harmonizační pravidla týkající se vymezení trestných činů a sankcí v dané oblasti, aniž by se tato pravomoc vztahovala pouze na situace, ve kterých se všechny skutkové okolnosti spáchání konkrétního trestného činu neomezují na území jediného členského státu. Takové omezení ostatně nevyplývá ani z ustanovení směrnice 2014/42.
S ohledem na předcházející úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice 2014/42 musí být vykládána v tom smyslu, že přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření spadá do její působnosti, i když se všechny skutkové okolnosti spáchání tohoto trestného činu omezují na území jediného členského státu.
Ke druhé a třetí otázce
Úvodem je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU je na Soudním dvoru, aby poskytl vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které mu jsou položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (rozsudek ze dne 8. května 2019, PI,
C‑230/18
,
EU:C:2019:383
, bod
a citovaná judikatura).
Druhá a třetí předběžná otázka se týkají výkladu pojmu „ekonomické výhody [hospodářský prospěch] pocházející […] nepřímo z trestného činu“, uvedeného v čl. 2 bodě 1 směrnice 2014/42.
Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu je konkrétně to, zda toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která nestanoví konfiskaci hospodářského prospěchu pocházejícího nepřímo z trestného činu, a dále zda peněžní částky zajištěné v bydlišti dotčených osob a jejich rodiny, jakož i ve vozidle používaném jednou z těchto osob představují takovový hospodářský prospěch.
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že pojem „ekonomické výhody [hospodářský prospěch] pocházející […] nepřímo z trestného činu“ spadá pod definici pojmu „výnosy“ obsaženou v čl. 2 bodě 1 směrnice 2014/42, podle níž se „výnosy“ rozumí „všechny ekonomické výhody pocházející přímo či nepřímo z trestného činu“, přičemž se může „jednat o majetek v jakékoli podobě, který zahrnuje všechny následné reinvestice nebo přeměnu přímých výnosů a všechen ocenitelný užitek“.
Jak vyplývá z bodu 2.6 důvodové zprávy k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o zajišťování a konfiskaci nástrojů a výnosů z trestné činnosti v Evropské unii [COM(2012)085 final], z něhož vychází směrnice 2014/42, definice pojmu „výnosy“ ve smyslu této směrnice byla rozšířena oproti definici tohoto pojmu obsažené v rámcovém rozhodnutí Rady 2005/212/SVV ze dne 24. února 2005 o konfiskaci výnosů a majetku z trestné činnosti a nástrojů trestné činnosti (
Úř. věst. 2005, L 68, s. 49
), aby zahrnula i možnost konfiskovat všechny hodnoty plynoucí z výnosů z trestné činnosti, a to včetně nepřímých výnosů.
Kromě toho, jak uvedl generální advokát v bodě 49 svého stanoviska, unijní normotvůrce tím, že v čl. 2 bodě 1 směrnice 2014/42 výslovně odkázal na přímý a nepřímý hospodářský prospěch, nezamýšlel vytvořit dva odlišné pojmy, které by byly na sobě nezávislé. Jak totiž vyplývá z bodu 11 odůvodnění této směrnice, pojem „výnosy“ byl touto směrnicí vyjasněn tak, aby zahrnoval nejen majetek přímo pocházející přímo z trestného činu, ale i jakoukoliv přeměnu tohoto majetku, jakož i jiná tím způsobená zvýšení hodnoty.
V projednávané věci z předkládacích rozhodnutí vyplývá, že vnitrostátní právní úprava stanoví, jak vyplývá z čl. 53 odst. 2 NK, konfiskaci „přímých nebo nepřímých výnosů získaných trestným činem“. Kromě toho čl. 53 odst. 3 NK upřesňuje, že „se rozumí ‚nepřímým výnosem‘ veškerý hospodářský prospěch, který vznikl v důsledku nakládání s přímým výnosem, jakož i veškerý majetek, který byl získán následnou úplnou nebo částečnou přeměnou přímého výnosu“.
S výhradou ověření předkládajícím soudem, který je jediný příslušný k výkladu vnitrostátního práva, se tedy jeví, že právní úprava dotčená ve věci v původním řízení stanoví konfiskaci hospodářského prospěchu pocházejícího nepřímo z trestného činu ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice 2014/42.
Každopádně i za předpokladu, že by tato směrnice byla do bulharského práva provedena neúplně nebo nesprávně, nemohl by se jí, v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora, členský stát jako takové dovolávat vůči jednotlivci, aby nepoužil ustanovení vnitrostátního práva, jež je v rozporu s ustanoveními směrnice, za účelem vytvoření závazků vůči němu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. října 2020, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Důsledky rozsudku Zaizoune),
C‑568/19
,
EU:C:2020:807
, bod
a citovaná judikatura].
Ze samotného znění čl. 2 bodu 1 směrnice 2014/42 tedy vyplývá, že k tomu, aby hospodářský prospěch, ať už přímý nebo nepřímý, mohl být označen za „výnos“, musí každopádně pocházet z trestného činu.
V projednávaném případě, jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí, byly zaprvé dotčené osoby odsouzeny za přechovávání vysoce rizikových omamných látek za účelem jejich šíření, přičemž tento trestný čin sám o sobě nemůže vytvářet hospodářský prospěch. Zadruhé ačkoli byly předloženy důkazy, podle nichž tyto dotčené osoby prodávaly omamné látky, nebyly za takový trestný čin stíhány ani odsouzeny.
Za těchto podmínek je za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu třeba mít v souladu s judikaturou citovanou v bodě 35 tohoto rozsudku za to, že podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 2014/42 musí být vykládána v tom smyslu, že stanoví pouze konfiskaci majetku tvořícího „hospodářský prospěch“ pocházející z trestného činu, za který byl pachatel tohoto trestného činu odsouzen, anebo stanoví rovněž konfiskaci majetku patřícího tomuto pachateli, ohledně něhož existují důkazy, že představuje hospodářský prospěch pocházející z jiné trestné činnosti.
Směrnice 2014/42 podle svého čl. 1 odst. 1 stanoví minimální pravidla týkající se zejména konfiskace majetku v trestních věcech.
Konkrétně podle svých článků 4, 5 a 6 tato směrnice ukládá členským státům, aby takovou konfiskaci stanovily ve třech případech, o kterých bude níže postupně pojednáno.
Pokud jde zaprvé o čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice, ten ukládá členským státům přijmout nezbytná opatření, která umožní úplnou nebo částečnou konfiskaci mimo jiné výnosů, a sice hospodářského prospěchu pocházejícího přímo nebo nepřímo z trestných činů, v návaznosti na pravomocné odsouzení za trestný čin, včetně pravomocného odsouzení, které je výsledkem řízení v nepřítomnosti.
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když se toto ustanovení týká pravomocného odsouzení za trestný čin, neupřesňuje nicméně, zda tento trestný čin nutně musí být trestný čin, z něhož plyne předmětný výnos, nebo zda se může jednat o jiný trestný čin, který případně souvisí s prvním trestným činem.
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 56 svého stanoviska, působnost čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/42 lze lépe pochopit s ohledem na případ konfiskace uvedený v článku 5 této směrnice, jakož i ve světle bodu 19 odůvodnění této směrnice.
Podle článku 5 směrnice 2014/42 jsou členské státy povinny přijmout nezbytná opatření umožňující úplnou nebo částečnou konfiskaci majetku ve vlastnictví osoby odsouzené za trestný čin, který může přímo či nepřímo vést k hospodářskému prospěchu, pokud soud na základě okolností případu včetně konkrétních skutečností a dostupných důkazů má za to, že daný majetek pochází z trestné činnosti.
Pokud jde o bod 19 odůvodnění této směrnice, uvádí, že pro účinný boj s organizovanou trestnou činností je v některých situacích vhodné, aby po vydání odsuzujícího rozsudku následovala nejen konfiskace majetku spojeného s určitým trestným činem, ale i konfiskace dalšího majetku, který soud považuje za výnosy z jiných trestných činů. Podle téhož bodu odůvodnění je tento postup označován jako „rozšířená konfiskace“ ve smyslu článku 5 uvedené směrnice.
Je tedy třeba mít za to, že rozšířená konfiskace stanovená v tomto článku 5 se vztahuje na situace, ve kterých nelze článek 4 téže směrnice použít z důvodu neexistence souvislosti mezi dotčeným majetkem a trestným činem, za který byl vydán pravomocný rozsudek.
Článek 4 směrnice 2014/42 musí být tudíž ve světle jejího článku 5 a bodu 19 jejího odůvodnění vykládán v tom smyslu, že pro účely jeho použití je nezbytné, aby výnos, jehož konfiskace je zamýšlena, pocházel z trestného činu, pro který byl pachatel pravomocně odsouzen.
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě, jak vyplývá z bodu 45 tohoto rozsudku, trestný čin přechovávání vysoce rizikových omamných látek za účelem jejich šíření, za který byly dotčené osoby pravomocným rozsudkem odsouzeny, nemůže sám o sobě vést k hospodářskému prospěchu, nemohly peněžní částky, jejichž zabavení je požadováno, pocházet z tohoto trestného činu.
Z toho vyplývá, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2014/42 se na konfiskaci takových peněžních částek nevztahuje.
Pokud jde zadruhé o článek 5 směrnice 2014/42, přičemž je třeba upřesnit, že pojem „majetek“, který uvádí, zahrnuje podle čl. 2 bodu 2 této směrnice „jakýkoli“ majetek, a tudíž i peněžní částky, je třeba poznamenat, že jak vyplývá z jeho znění, odstavec 1 tohoto článku 5 vyžaduje pro účely konfiskace majetku splnění tří kumulativních podmínek.
Zaprvé osoba, jíž majetek patří, musí být uznána vinnou z „trestného činu“.
V tomto ohledu čl. 5 odst. 2 směrnice 2014/42 uvádí, že tento pojem „trestný čin“ zahrnuje přinejmenším – jak vyplývá z tohoto odst. 2 písm. e) – trestný čin, který je postižitelný v souladu s příslušným nástrojem uvedeným v článku 3 této směrnice trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně čtyři roky.
V projednávaném případě, jak bylo konstatováno v bodě 29 tohoto rozsudku, přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření je trestným činem, za který lze uložit trest v souladu s čl. 2 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí 2004/757, na který odkazuje čl. 3 písm. g) směrnice 2014/42.
Pokud jde dále o požadavek uvedený v bodě 60 tohoto rozsudku, podle kterého musí být trestný čin postižitelný trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně čtyři roky, je třeba uvést, že podle čl. 4 odst. 2 písm. b) uvedeného rámcového rozhodnutí je horní hranice trestní sazby uvedená v čl. 2 odst. 1 písm. c) nejméně pět let, zejména pokud se u trestného činu jedná o drogy, které nejvíce poškozují zdraví.
V projednávaném případě, jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí, byli dotyční odsouzeni za přechovávání vysoce rizikových omamných látek, což naznačuje, že se tato odsouzení týkala trestných činů týkajících se drog, které nejvíce poškozují zdraví, ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. b) rámcového rozhodnutí 2004/757, takže trestný čin, kterého se dopustili, je podle všeho sankcionován trestem odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně čtyři roky.
Zadruhé trestný čin, za který byla osoba uznána vinnou, musí být způsobilý přímo nebo nepřímo vést k hospodářskému prospěchu.
V tomto ohledu bod 20 odůvodnění směrnice 2014/42 uvádí, že při rozhodování o tom, zda je možné, aby určitý trestný čin vedl přímo nebo nepřímo k takovému prospěchu, „mohou členské státy zohlednit způsob provedení, například pokud je podmínkou trestného činu to, že byl spáchán v rámci organizovaného trestného činu nebo s úmyslem vytvářet pravidelný výnos z trestných činů“. Druhá věta uvedeného bodu odůvodnění však upřesňuje, že zohledněním uvedeného způsobu provedení by „obecně […] neměla být dotčena možnost přistoupit k rozšířené konfiskaci“.
V projednávané věci bude tedy muset předkládající soud posoudit, zda trestný čin, o nějž se jedná ve věci v původním řízení, který spočívá v přechovávání vysoce rizikových omamných látek za účelem jejich šíření, může přímo či nepřímo vést k hospodářskému prospěchu, případně s přihlédnutím ke způsobu provedení trestného činu, včetně okolnosti, že byl spáchán v rámci organizované trestné činnosti nebo s úmyslem vytvářet pravidelný výnos z trestných činů.
Zatřetí, jak vyplývá z bodu 21 odůvodnění směrnice 2014/42, musí být soud každopádně na základě okolností případu včetně konkrétních skutečností a dostupných důkazů přesvědčen, že dotyčný majetek pochází z trestné činnosti. V tomto ohledu bude moci předkládající soud zejména zohlednit, jak je stanoveno v čl. 5 odst. 1 směrnice 2014/42, disproporci mezi hodnotou dotčeného majetku a zákonným příjmem odsouzené osoby. Tato osoba přitom musí mít podle čl. 8 odst. 8 směrnice 2014/42 možnost účinně zpochybnit okolnosti případu včetně konkrétních skutečností a dostupných důkazů, na jejichž základě je dotčený majetek považován za majetek, který byl získán z trestné činnosti.
Pokud jde zatřetí o článek 6 směrnice 2014/42, týkající se konfiskace majetku třetích osob, toto ustanovení vyžaduje, aby členské státy přijaly nezbytná opatření umožňující konfiskaci výnosů nebo jiného majetku, jehož hodnota odpovídá výnosům z trestné činnosti, který byl přímo či nepřímo převeden podezřelou nebo obviněnou osobou na třetí osobu, nebo který třetí osoby nabyly od podezřelé či obviněné osoby, alespoň v případech, kdy tyto třetí osoby věděly nebo měly vědět, že účelem převodu nebo nabytí bylo vyhnout se konfiskaci.
V tomto ohledu je třeba uvést, že konfiskace uvedená v článku 6 směrnice 2014/42 předpokládá, že je prokázána existence převodu výnosů na třetí osobu nebo nabytí takových výnosů třetí osobou a že si je tato třetí osoba vědoma toho, že účelem převodu nebo nabytí bylo zajistit, aby se podezřelá či obviněná osoba vyhnula konfiskaci.
Z předkládacích rozhodnutí přitom nevyplývá, že by tomu tak bylo ve věcech v původních řízeních, takže článek 6 směrnice 2014/42 se v těchto věcech nezdá být relevantní.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět tak, že směrnice 2014/42 musí být vykládána v tom smyslu, že nestanoví pouze konfiskaci majetku představujícího hospodářský prospěch pocházející z trestného činu, za který byl pachatel tohoto trestného činu odsouzen, ale stanoví rovněž konfiskaci majetku patřícího tomuto pachateli, ohledně něhož má vnitrostátní soud, kterému byla věc předložena, za to, že pochází z jiné trestné činnosti, a to při dodržení záruk stanovených v čl. 8 odst. 8 této směrnice a pod podmínkou, že trestný čin, za který byl uvedený pachatel odsouzen, patří mezi trestné činy vyjmenované v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice a že tento trestný čin může přímo nebo nepřímo vést k hospodářskému prospěchu ve smyslu téže směrnice.
Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda článek 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje zkonfiskovat ve prospěch státu majetek, který údajně patří jiné osobě než pachateli dotčeného trestného činu, aniž by tato třetí osoba měla možnost stát se účastníkem řízení o konfiskaci.
Je třeba připomenout, že oblast působnosti Listiny je s ohledem na jednání členských států definována v jejím čl. 51 odst. 1, podle něhož jsou ustanovení Listiny určena členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie (rozsudek ze dne 14. ledna 2021, Okražna prokuratura – Chaskovo a Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19 P
,
EU:C:2021:8
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V projednávané věci z předkládacích rozhodnutí vyplývá, že čl. 53 odst. 2 písm. b) NK byl vložen prostřednictvím zakona za izmenenie i dopalnenie na nakazatelnia kodeks [zákon, kterým se mění a doplňuje trestní zákoník) (DV č. 7 ze dne 22. ledna 2019)] a že tento zákon měl, ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, za cíl provést do bulharského práva směrnici 2014/42. Při přijetí tohoto zákona tak bulharský zákonodárce musel respektovat základní práva zakotvená v článku 47 Listiny.
Podle prvního a druhého pododstavce článku 47 Listiny má každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem, a mimo jiné na to, aby jeho věc byla spravedlivě projednána. Kromě toho základní práva uvedená v dotčeném článku 47 jsou potvrzena i samotnou směrnicí 2014/42, jejíž článek 8 odst. 1 uvádí, že členské státy přijmou nezbytná opatření k zajištění toho, aby osoby dotčené opatřeními podle této směrnice měly právo na účinnou právní ochranu a na spravedlivý proces, aby mohly hájit svá práva.
V této souvislosti je třeba uvést, že z důvodu obecné povahy znění čl. 8 odst. 1 směrnice 2014/42 osobami, jimž musí členské státy zajistit účinné prostředky nápravy a spravedlivý proces, jsou nejen osoby odsouzené za trestný čin, ale i třetí osoby, jejichž majetku se týká rozhodnutí o konfiskaci (obdobně viz rozsudek ze dne 14. ledna 2021, Okražna prokuratura – Chaskovo a Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, bod
).
Tento výklad vyplývá rovněž z bodu 33 odůvodnění směrnice 2014/42, který uvádí, že tato směrnice výrazně zasahuje do práv osob, a to nejen podezřelých či obviněných osob, ale i třetích osob, jež nejsou trestně stíhány, přičemž tvrdí, že jsou vlastníkem dotyčného majetku. Podle tohoto bodu odůvodnění je proto nezbytné stanovit zvláštní záruky a opravné prostředky na ochranu základních práv dotčených osob při provádění uvedené směrnice.
Jak vyplývá z článku 8 směrnice 2014/42, tato směrnice stanoví několik zvláštních záruk k zajištění ochrany základních práv takových třetích osob při provádění této směrnice.
Mezi tyto záruky patří i záruka uvedená v článku 8 odst. 7 uvedené směrnice, podle kterého mají osoby, jejichž majetek je dotčen příkazem ke konfiskaci, právo na přístup k obhájci v celém řízení o konfiskaci majetku v souvislosti s určením výnosů a nástrojů, aby mohly hájit svá práva. Navíc podle tohoto ustanovení dotčené osoby musí být o tomto svém právu informovány.
S ohledem na body 76 a 77 tohoto rozsudku a vzhledem k tomu, že čl. 8 odst. 7 směrnice 2014/42 odkazuje nejen na osobu obviněnou nebo uznanou vinnou ze spáchání trestného činu, ale obecněji na osoby, jejichž majetek je dotčen, se toto ustanovení vztahuje rovněž na třetí osoby, které tvrdí, že jsou vlastníky majetku, jehož zabavení je zamýšleno, které mají v souladu s čl. 8 odst. 9 této směrnice právo uplatnit vlastnické právo k tomuto majetku, a to i v případech uvedených v článku 6 této směrnice.
Kromě toho právo na přístup k obhájci během celého řízení o konfiskaci zjevně zahrnuje právo této třetí osoby být v rámci tohoto řízení vyslechnuta, které podle judikatury Soudního dvora zaručuje jeho nositeli možnost účelně a efektivně sdělit svůj názor (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, bod
), což potvrzuje i bod 33 odůvodnění směrnice 2014/42, podle kterého zvláštní záruky a opravné prostředky na ochranu základních práv třetích osob při provádění této směrnice zahrnují právo být vyslechnut pro třetí osoby, které tvrdí, že jsou vlastníky dotčeného majetku.
Z článku 8 odst. 1, 7 a 9 směrnice 2014/42 tak vyplývá, že třetí osoba, která v rámci řízení o konfiskaci tvrdí nebo se o ní tvrdí, že je vlastníkem majetku, jehož konfiskace je zamýšlena, musí být informována o svém právu být účastníkem řízení v rámci uvedeného řízení, jakož i o svém právu být vyslechnuta a musí jí být umožněno tato práva vykonat a uplatnit svůj vlastnický titul před tím, než je přijato rozhodnutí o konfiskaci tohoto majetku.
V projednávané věci bulharská vláda v písemném vyjádření předloženém Soudnímu dvoru uvedla, že podle bulharského práva takové třetí osoby, jako jsou třetí osoby dotčené v původních řízeních, nemohou být účastníky samotného řízení o konfiskaci podle čl. 306 odst. 1 bodu 1 NPK. Podle této vlády však bulharské právo poskytuje každé třetí osobě, která tvrdí, že její vlastnické právo bylo v rámci takového řízení porušeno, možnost uplatnit svůj nárok u civilního soudu. Konkrétně tato třetí osoba může podat
žalobu na náhradu škody
upravenou
v článku 108 zakona za sobstvenostta (zákon o vlastnictví) (DV č. 92, ze dne 16. listopadu 1951).
Je přitom nutno konstatovat, že existence takové žaloby v bulharském právu neumožňuje splnění požadavku vyplývajícího z čl. 8 odst. 1, 7 a 9 směrnice 2014/42, jak byl upřesněn v bodě 82 tohoto rozsudku. Takovým návrhem může totiž třetí osoba nanejvýš reagovat na případné porušení svého vlastnického práva, které vyplývá z rozhodnutí o konfiskaci jejího majetku, ale nemůže uplatnit toto právo s cílem zabránit samotnému přijetí takového rozhodnutí.
S ohledem na předcházející úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 8 odst. 1, 7 a 9 směrnice 2014/42 ve spojení s článkem 47 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje zkonfiskovat ve prospěch státu majetek, který údajně patří jiné osobě než pachateli dotčeného trestného činu, aniž by tato třetí osoba měla možnost stát se účastníkem řízení o konfiskaci.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/42/EU ze dne 3. dubna 2014 o zajišťování a konfiskaci nástrojů a výnosů z trestné činnosti v Evropské unii musí být vykládána v tom smyslu, že přechovávání omamných látek za účelem jejich šíření spadá do její působnosti, i když se všechny skutkové okolnosti spáchání tohoto trestného činu omezují na území jediného členského státu.

2)
Směrnice 2014/42 musí být vykládána v tom smyslu, že nestanoví pouze konfiskaci majetku představujícího hospodářský prospěch pocházející z trestného činu, za který byl pachatel tohoto trestného činu odsouzen, ale stanoví rovněž konfiskaci majetku patřícího tomuto pachateli, ohledně něhož má vnitrostátní soud, kterému byla věc předložena, za to, že pochází z jiné trestné činnosti, a to při dodržení záruk stanovených v čl. 8 odst. 8 této směrnice a pod podmínkou, že trestný čin, za který byl uvedený pachatel odsouzen, se nachází mezi trestnými činy vyjmenovanými v čl. 5 odst. 2 uvedené směrnice a že tento trestný čin může přímo nebo nepřímo vést k hospodářskému prospěchu ve smyslu téže směrnice.

3)
Článek 8 odst. 1, 7 a 9 směrnice 2014/42 ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje zkonfiskovat ve prospěch státu majetek, který údajně patří jiné osobě než pachateli dotčeného trestného činu, aniž by tato třetí osoba měla možnost stát se účastníkem řízení o konfiskaci.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: buharština.