CELEX: 62018TJ0342
Konkurrence
karteller
markedet for elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal
afgørelse, hvorved fastslås en overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53
prissamordning inden for hele EØS
samordnet praksis
udveksling af kommercielt følsomme oplysninger
Kommissionens territoriale kompetence
konkurrencebegrænsende formål
klagepunktsmeddelelse
punkt 13 i retningslinjerne for bødeberegning af 2006
afsætningens værdi
begrundelsespligt
proportionalitet
ligebehandling
samlet og vedvarende overtrædelse
overtrædelsens grovhed
offentlig afstandtagen
formildende omstændigheder
fuld prøvelsesret

)
I.

Sagens baggrund
A.

Sagsøgeren og den pågældende sektor
Sagsøgeren, Nichicon Corporation, er et selskab med hjemsted i Japan, som fremstiller og sælger elektrolytiske kondensatorer af aluminium. Indtil den 6. februar 2013 fremstillede og solgte sagsøgeren ligeledes elektrolytiske kondensatorer af tantal.
Den omhandlede overtrædelse vedrører elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal. Kondensatorer er elektriske bestanddele, der lagrer energi elektrostatisk i et elektrisk felt, og de anvendes i en bred vifte af elektroniske produkter, såsom personlige computere, tablets, telefoner, klimaanlæg, køleskabe, vaskemaskiner, bilprodukter og industrielt udstyr. Kundekredsen er således meget forskelligartet.
Elektrolytiske kondensatorer, og nærmere bestemt elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal, er produkter, vedrørende hvilke prisen udgør et vigtigt konkurrenceparameter.
B.

Den administrative procedure
Den 4. oktober 2013 indgav Panasonic og dennes datterselskaber en ansøgning om registrering til Europa-Kommissionen i medfør af punkt 14 og 15 i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EUT 2006, C 298, s. 17
, herefter »2006-samarbejdsmedelelsen«), idet de fremlagde oplysninger om en formodet overtrædelse inden for sektoren for elektrolytiske kondensatorer.
Den 28. marts 2014 anmodede Kommissionen i henhold til artikel 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 TEUF og 102 TEUF] (
EFT 2003, L 1, s. 1
) flere virksomheder, som var aktive i sektoren for elektrolytiske kondensatorer, herunder sagsøgeren, om oplysninger.
Den 4. november 2015 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som den bl.a. tilstillede sagsøgeren.
Kommissionen hørte adressaterne for klagepunktsmeddelelsen, herunder sagsøgeren, ved en høring, der fandt sted fra den 12. til den 14. september 2016.
C.

Den anfægtede afgørelse
Den 21. marts 2018 vedtog Kommissionen afgørelse C(2018) 1768 final vedrørende en procedure efter artikel 101 [TEUF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.40136 – Kondensatorer) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
1.

Overtrædelsen
Ved den anfægtede afgørelse fastslog Kommissionen, at der forelå en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og af artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) i sektoren for elektrolytiske kondensatorer, hvori ni virksomheder eller koncerner, nemlig Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nippon Chemi-Con (herefter »NCC«), Rubycon, Sanyo (samlet betegnelse for Sanyo og Panasonic) og sagsøgeren, havde deltaget (herefter samlet »karteldeltagerne«) (første betragtning til og artikel 1 i den anfægtede afgørelse).
Kommissionen anførte i det væsentlige, at overtrædelsen var sket fra den 26. juni 1998 til den 23. april 2012 inden for hele EØS og havde bestået i aftaler og/eller samordnet praksis, som tilsigtede samordning af prispolitikker hvad angår leveringen af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal (første betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kartellet var i det væsentlige organiseret ved multilaterale møder, der normalt blev afholdt i Japan hver eller hver anden måned mellem salgschefer og hver sjette måned på lederniveau, herunder med de administrerende direktører (63., 68. og 738. betragtning til den anfægtede afgørelse).
De multilaterale møder blev indledningsvis, i perioden 1998-2003, organiseret under navnet »kredsen for elektrolytiske kondensatorer« eller »konference om elektrolytiske kondensatorer« (herefter »ECC-møderne«). De blev senere, i perioden 2003-2005, organiseret under navnet »aluminium-tantal-konferencen« eller »gruppen for kondensatorer af aluminium eller tantal« (herefter »ATC-møderne«). Endelig blev de i perioden 2005-2012 organiseret under navnet »markedsundersøgelsesgruppen« eller »marketinggruppen« (herefter »MK-møderne«). Samtidig med MK-møderne og som supplement til disse møder blev der i perioden 2006-2008 organiseret møder om »omkostningsforøgelse« eller »forøgelse af kondensatorer« (herefter »CUP-møderne«) (69. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Ud over de multilaterale møder havde karteldeltagerne om nødvendigt ligeledes bilaterale og multilaterale ad hoc-kontakter (63., 75. og 739. betragtning til den anfægtede afgørelse) (herefter samlet »den konkurrencebegrænsende udveksling«).
I forbindelse med den konkurrencebegrænsende udveksling udvekslede karteldeltagerne oplysninger om priser og fremtidige priser, om fremtidige prisnedsættelser og disse nedsættelsers intervaller, om udbud og efterspørgsel, herunder det fremtidige udbud og efterspørgsel, og i visse tilfælde indgik de, anvendte eller fulgte prisaftaler (62., 715., 732. og 741. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen fandt, at karteldeltagernes adfærd udgjorde en form for aftale og/eller samordnet praksis, som havde et fælles mål, nemlig at undgå konkurrence på priserne og at samordne deres fremtidige adfærd vedrørende salg af elektrolytiske kondensatorer, hvorved de reducerede usikkerheden på markedet (726. og 731. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen konkluderede, at denne adfærd ligeledes havde et samlet konkurrencebegrænsende formål (743. betragtning til den anfægtede afgørelse).
2.

Sagsøgerens ansvar
Kommissionen fastslog, at sagsøgeren var ansvarlig for sin direkte og vedvarende deltagelse i kartellet fra den 26. juni 1998 til den 31. maj 2010, uden at virksomhedens ansvar imidlertid omfattede MK-møderne [760., 761., 955. og 1023. betragtning til og artikel 1, litra f), i den anfægtede afgørelse].
3.

Den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt
I henhold til den anfægtede afgørelses artikel 2, litra i), pålagdes sagsøgeren en bøde på 72901000 EUR.
4.

Beregning af bødens størrelse
Med henblik på beregningen af bøden fulgte Kommissionen den metode, der er fastlagt i retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 (
EUT 2006, C 210, s. 2
, herefter »2006-retningslinjerne«) (980. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det første tog Kommissionen med henblik på at fastsætte grundbeløbet for de bøder, som sagsøgeren blev pålagt, hensyn til værdien af afsætningen i det seneste fulde regnskabsår for deltagelsen i overtrædelsen, jf. 2006-retningslinjernes punkt 13 (989. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen beregnede værdien af afsætningen på grundlag af afsætningen af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal til kunder med hjemsted i EØS (990. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen beregnede endvidere den relevante værdi af afsætningen særskilt for begge varekategorier, nemlig elektrolytiske kondensatorer af aluminium og elektrolytiske kondensatorer af tantal, og pålagde dem forskellige multiplikationsfaktorer under hensyn til varigheden (991. betragtning til den anfægtede afgørelse). For sagsøgeren fastsatte Kommissionen en multiplikationsfaktor på 11,93 for varigheden (for perioden fra den 26.6.1998 til den 31.5.2010) for elektrolytiske kondensatorer af aluminium og til 10,36 (for perioden fra den 29.10.1999 til den 9.3.2010) for elektrolytiske kondensatorer af tantal (1007. betragtning til samt tabel 1 i den anfægtede afgørelse).
Kommissionen fastsatte den del af afsætningens værdi, der skulle lægges til grund for overtrædelsens grovhed, til 16%. I denne forbindelse fandt Kommissionen, at de horisontale »tiltag« med samordning af priser af natur var blandt de mest alvorlige overtrædelser af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, og at kartellet omfattede hele EØS (1001.-1003. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen anvendte et ekstrabeløb på 16% i medfør af 2006-retningslinjernes punkt 25 for at sikre, at den pålagte bøde havde tilstrækkeligt afskrækkende virkning (1009. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen fastsatte følgelig grundbeløbet for den bøde, som sagsøgeren skulle pålægges, til 75156000 EUR (1010. betragtning til den anfægtede afgørelse).
For det andet indrømmede Kommissionen sagsøgeren en bødenedsættelse på 3% af bødens grundbeløb, eftersom det ikke var godtgjort, at virksomheden havde deltaget i MK-møderne, og at der ikke var beviser for, at den havde haft kendskab hertil (1023. betragtning til den anfægtede afgørelse).
Kommissionen fastsatte følgelig den samlede størrelse af den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, til 72901000 EUR (1139. betragtning til og tabel 3 i den anfægtede afgørelse).
[
udelades
]
II.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. maj 2018 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål.
Den 28. september 2018 har Kommissionen indleveret svarskrift til Rettens Justitskontor.
Replikken og duplikken er blevet indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 7. december 2018 og den 28. februar 2019.
Efter forslag fra Anden Afdeling har Retten i medfør af sit procesreglements artikel 28 besluttet at henvise sagen til behandling i en udvidet afdeling.
Som følge af en ændring af sammensætningen af Rettens afdelinger i henhold til procesreglementets artikel 27, stk. 5, er den refererende dommer blevet tilknyttet Niende Udvidede Afdeling, hvortil denne sag følgelig er blevet henvist.
Retten (Niende Udvidede Afdeling) har efter forslag fra den refererende dommer besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 89 anmodet parterne om at fremlægge visse dokumenter.
Parterne har afgivet indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål i retsmødet den 22. oktober 2020.
Efter at dommer Barna Berke er afgået ved døden den 1. august 2021, blev Rettens rådslagninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 22 og artikel 24, stk. 1, fortsat med de tre dommere, som har underskrevet denne dom.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt annulleres den anfægtede afgørelse, for så vidt som den gælder for sagsøgeren.
–
Subsidiært anlægger Retten under alle omstændigheder sin egen vurdering i stedet for Kommissionens vedrørende størrelsen af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt, og dens størrelse nedsættes.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
III.

Retlige bemærkninger
[
udelades
]
B.

Realiteten
Sagsøgeren har fremsat fem anbringender til støtte for såvel sine principale påstande om annullation af den anfægtede afgørelse som for sine subsidiære påstande om nedsættelse af den bøde, som virksomheden er blevet pålagt.
Med det første, det andet og det tredje anbringende har sagsøgeren anfægtet Kommissionens konklusion om, at der forelå en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 inden for sektoren for elektrolytiske kondensatorer i hele EØS i en periode på næsten 14 år. Det første anbringende vedrører væsentlige materielle fejl hvad angår det geografiske omfang af den konkurrencebegrænsende udveksling. Det andet anbringende vedrører retlige fejl med hensyn til dels kvalificeringen af overtrædelsen som samlet og vedvarende, dels sagsøgerens deltagelse i denne overtrædelse. Det tredje anbringende vedrører Kommissionens manglende kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53.
Med det fjerde anbringende har sagsøgeren anfægtet den bøde, som virksomheden er blevet pålagt. Dette anbringende vedrøver åbenbart urigtige skøn ved beregningen af bøden.
Med det femte anbringende om en tilsidesættelse af retten til at blive hørt har sagsøgeren anfægtet lovligheden af proceduren for konstatering af overtrædelsen.
[
udelades
]
1.

Påstandene om annullation af den anfægtede afgørelse
[
udelades
]
c)

Det andet anbringende om retlige fejl med hensyn til kvalificeringen af overtrædelsen som samlet og vedvarende og sagsøgerens ansvar for deltagelsen i denne overtrædelse
[
udelades
]
1)

Det første led om manglende bevis for en samlet og vedvarende overtrædelse, der omfatter hele afsætningen af elektrolytiske kondensatorer inden for EØS
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at overtrædelsen som følge af kondensatorers ensartede karakter og de særlige kendetegn ved efterspørgslen på de forskellige geografiske markeder ikke kunne dække hele salget af elektrolytiske kondensatorer til EØS, og at Kommissionen ikke havde ført bevis for overtrædelsen.
[
udelades
]
i)

Det første klagepunkt om manglende bevis for en samlet og vedvarende overtrædelse, der omfatter hele salget af elektrolytiske kondensatorer
Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at kondensatorer er meget forskelligartede varer, som adskiller sig ved mange forskellige kendetegn, og for hvilke der ikke findes en ensartet markedspris, hvorfor overtrædelsen ikke kan dække hele salget af elektrolytiske kondensatorer til EØS. Sagsøgeren har nærmere bestemt anført, at de oplysninger, der fremgår af 796. betragtning ff. til den anfægtede afgørelse, som Kommissionen baserede sig på for at underbygge sin konklusion, ikke gør det muligt i tilstrækkelig grad at godtgøre, at der forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, som samlet set dækkede hele salget af elektrolytiske kondensatorer.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Det skal indledningsvis bemærkes, at for at fastlægge de varer, som er omfattet af kartellet, har Kommissionen ikke pligt til at definere det relevante marked på grundlag af økonomiske kriterier. Det er kartelmedlemmerne selv, der afgør, hvilke varer der er genstand for deres drøftelser og samordnede praksis (jf. i denne retning dom af 15.6.2005, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen,
T-71/03, T-74/03, T-87/03 og T-91/03
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2005:220
, præmis
). De varer, som er berørt af et kartel, fastlægges under henvisning til dokumentationen for en egentlig konkurrencebegrænsende adfærd i forhold til specifikke varer (jf. i denne retning dom af 11.12.2003, Adriatica di Navigazione mod Kommissionen,
T-61/99
,
EU:T:2003:335
, præmis
).
Det skal ligeledes fremhæves, at Kommissionen i denne henseende ikke kan støtte sig på en formodning, som ikke understøttes af noget bevis (jf. i denne retning dom af 28.11.2019, ABB mod Kommissionen,
C-593/18 P
,
EU:C:2019:1027
, præmis
og
).
Det fremgår imidlertid af den anfægtede afgørelse, navnlig 736. betragtning hertil, at Kommissionen efter at have undersøgt samtlige konkurrencebegrænsende udvekslinger og beviserne herfor fastslog, at alle udvekslingerne mellem karteldeltagerne dækkede enten elektrolytiske kondensatorer af aluminium eller tantal eller begge kategorier af elektrolytiske kondensatorer.
I 796. betragtning til den anfægtede afgørelse præciserede Kommissionen for det første som svar på sagsøgerens klagepunkt, som svarer til nærværende klagepunkt, og som var fremsat under den administrative procedure, at det fremgik af den konkurrencebegrænsende udveksling, at drøftelserne ikke var begrænset til visse undertyper af elektrolytiske kondensatorer af aluminium eller tantal.
Som Kommissionen anførte i denne betragtning, fremgår den manglende begrænsning af genstanden for drøftelserne af møderne den 29. august 2002, den 22. december 2006, den 25. juni 2008 og den 20. december 2010, som nævnes i stævningen, hvorunder en bred vifte af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og/eller af tantal blev behandlet, men der ligeledes blev gennemført drøftelser af netop de forhold, som bidrog til fastsættelsen af salgsprisen for varerne, såsom de øgede omkostninger til råmaterialer og udsving i vekselkurserne (jf. eksempelvis de møder, der er omtalt i fodnote 1417 og 1418 i den anfægtede afgørelse). Indholdet af drøftelserne var nemlig generelt og skulle finde anvendelse på alle former for elektrolytiske kondensatorer af aluminium eller tantal.
For det andet anførte Kommissionen i 797. betragtning til den anfægtede afgørelse, at karteldeltagerne i deres virksomhedserklæringer ikke havde angivet nogen begrænsning vedrørende definitionen af de elektrolytiske kondensatorer af aluminium eller tantal, der var omfattet af kartellet.
For det tredje anførte Kommissionen i 798. betragtning til denne afgørelse, at størstedelen af repræsentanterne for karteldeltagerne var ansvarlige for fremstillingen og/eller salget af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal og ikke for et specifikt varesortiment.
I lyset af den retspraksis, der er nævnt i præmis 84, 318 og 319 ovenfor, kunne Kommissionen, henset til disse konstateringer, med føje finde, at kartellet dækkede alle elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal, og dermed at den samlede og vedvarende overtrædelse dækkede alle disse varer.
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens argumenter.
For det første har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen i virkeligheden alene henviste til fire møder for i 796. betragtning til den anfægtede afgørelse at lægge til grund, at kartellet vedrørte hele salget af elektrolytiske kondensatorer. Ingen af de udvekslinger, som nævnes i fodnote 1417 og 1418, der er knyttet til denne betragtning, vedrørte i øvrigt hele salget af elektrolytiske kondensatorer.
Sagsøgeren har foretaget en urigtig læsning af den anfægtede afgørelse, navnlig 796. betragtning hertil. Kommissionen anførte nemlig mere end fire konkurrencebegrænsende udvekslinger for at underbygge konklusionen om, at kartellet vedrørte alle elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal og ikke kun en bestemt undertype kondensatorer. I denne betragtning tilsigtede Kommissionen endvidere ikke at godtgøre, at drøftelserne under hver udveksling vedrørte hele salget af kondensatorer, men blot at underbygge sin konklusion ved for eksemplets skyldt at nævne de udvekslinger, der er omtalt i fodnote 1417 og 1418. Dette argument skal således forkastes.
For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at den manglende begrænsning i redegørelserne med henblik på bødefritagelse vedrørende de varer, som var omfattet af kartellet, ikke er tilstrækkeligt bevis for, at overtrædelsen vedrørte hele salget af elektrolytiske kondensatorer.
Som anført i præmis 318 ovenfor følger det af retspraksis, at det er kartelmedlemmerne selv, der afgør, hvilke varer der er genstand for deres drøftelser og samordnede praksis. Det fremgår endvidere af præmisserne ovenfor, at Kommissionens konklusion ikke alene er støttet på virksomhedernes bødefritagelseserklæringer. Dette argument skal således forkastes.
For det tredje har sagsøgeren anført, at bilag II til den anfægtede afgørelse ikke gør det muligt af godtgøre, at de personer, der deltog i kartellet, generelt var ansvarlige for alle elektrolytiske kondensatorer, med den begrundelse, at dette bilag alene nævner titlen på disse personers funktioner uden at angive detaljer om deres præcise ansvarsområder, og endvidere at udvekslingen fandt sted i Japan mellem japanske ansatte, som generelt ikke var ansvarlige for salg til Europa.
Det skal blot bemærkes, at den omstændighed, at detaljerne om de berørte personers ansvar ikke kendes, ikke udelukker, at de kunne have ansvar vedrørende samtlige omhandlede varer, hvilket sagsøgeren i øvrigt ikke har bestridt. Den omstændighed, at disse personer generelt ikke var ansvarlige for salg til Europa, er endvidere ikke til hinder for, at de lejlighedsvis kunne have et sådant ansvar. Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at de personer, som er nævnt på denne liste, var repræsentanter for karteldeltagerne, hvorfor de nødvendigvis havde et ansvar med forbindelse til de pågældende varer. Dette argument skal således forkastes.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første klagepunkt forkastes.
[
udelades
]
e)

Det fjerde anbringende om åbenbart urigtige skøn ved fastsættelsen af bøden
Med det fjerde anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ved at pålægge virksomheden en bøde på 72901000 EUR tilsidesatte proportionalitetsprincippet, princippet om ne bis in idem og ligebehandlingsprincippet samt begrundelsespligten.
[
udelades
]
1)

Det første led om en urigtig beregning af bøden
Dette led består af tre klagepunkter. Det første klagepunkt vedrører den urigtige anvendelse af afsætningens samlede værdi inden for EØS med henblik på beregningen af bøden. Det andet klagepunkt vedrører fastsættelsen af den multiplikationsfaktor, der skulle tages hensyn til ved vurderingen af overtrædelsens grovhed. Det tredje klagepunkt vedrører fastsættelsen af det ekstrabeløb, der skulle tages hensyn til.
i)

Det første klagepunkt om den urigtige anvendelse af den samlede værdi af den fakturerede afsætning inden for EØS
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte proportionalitetsprincippet ved at beregne bøden på grundlag af den samlede værdi af afsætningen af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal i det sidste år i virksomhedens karteldeltagelse.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
[
udelades
]
For det sjette skal argumentet om, at Kommissionen foretog en urigtig anvendelse af 2006-retningslinjerne ved at beregne bøden på grundlag af den samlede værdi af det salg, der er faktureret inden for EØS, i stedet for den samlede værdi af salg med forsendelse til EØS, forkastes.
Det skal, som Kommissionen har anført, bemærkes, at 2006-retningslinjernes punkt 13 hverken omtaler »afsætning med levering« eller »afsætning, der er faktureret«. Dette punkt henviser kun til »virksomhedens afsætning« inden for EØS. Det følger heraf, at retningslinjerne hverken stiller krav om, at afsætning med levering inden for EØS skal tages i betragtning eller er til hinder for, at Kommissionen anvender den afsætning, der er faktureret inden for EØS, ved beregningen af værdien af hver virksomheds afsætning inden for EØS (dom af 17.5.2013, Parker ITR og Parker-Hannifin mod Kommissionen,
T-146/09
,
EU:T:2013:258
, præmis
).
Det fremgår endvidere ganske vist af retspraksis, at for at den inden for EØS fakturerede afsætning kan anvendes, må det kræves, at dette kriterium afspejler markedets virkelighed, dvs. at det skal være det bedst egnede til at indkredse konsekvenserne af kartellet for konkurrencen inden for EØS (dom af 17.5.2013, Parker ITR og Parker-Hannifin mod Kommissionen,
T-146/09
,
EU:T:2013:258
, præmis
). Sagsøgeren har imidlertid ikke forklaret, hvorfor den omstændighed, at Kommissionen med henblik på beregningen af bøden tog hensyn til en bestemt afsætning, der var faktureret til kunder inden for EØS, men senere var leveret til steder uden for dette geografiske område, ikke gør det muligt at afspejle overtrædelsens indvirkning på konkurrencen inden for EØS.
Det fremgår af ovenstående betragtninger, at sagsøgeren ikke har fremført noget forhold, der kan godtgøre, at virksomhedens omsætning i det sidste hele år i deltagelsen i overtrædelsen med hensyn til angår den samlede afsætning af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal inden for EØS ikke, på tidspunktet for Kommissionens vedtagelse af den anfægtede afgørelse, udgjorde en indikator for virksomhedens egentlige størrelse, dens økonomiske magt på markedet og den pågældende overtrædelses omfang.
Det følger heraf, at dette klagepunkt skal forkastes.
[
udelades
]
iii)

Det tredje klagepunkt om fastlæggelsen af det ekstrabeløb, der skulle tages hensyn til
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen, under hensyn til den omstændighed, at karteldeltagerne i tredjelande allerede var blevet pålagt store bøder, som tog hensyn til overtrædelsens globale aspekter samt en afskrækkende virkning, tilsidesatte princippet om ne bis in idem og proportionalitetsprincippet, idet den ligeledes pålagde et ekstrabeløb til bøden med henblik på at afskrække karteldeltagerne fra i fremtiden at deltage i ulovlige karteller.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Det fremgår indledningsvis af 1009. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen anførte, at henset til omstændighederne i den foreliggende sag og de kriterier, der var behandlet i afsnit 8.3.3.1, skulle den procentsats, der skulle anvendes som ekstrabeløb med hensyn til den afskrækkende virkning, fastsættes til 16%.
Det skal bemærkes, at princippet om ne bis in idem, som ligeledes er fastslået ved artikel 4 i protokol nr. 7 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, udgør et grundlæggende EU-retligt princip, som retsinstanserne skal sikre overholdelsen af (jf. dom af 29.6.2006, SGL Carbon mod Kommissionen,
C-308/04 P
,
EU:C:2006:433
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Efter princippet om ne bis in idem er det forbudt at straffe den samme person mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode. Anvendelsen af dette princip afhænger af, at tre kumulative betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme (jf. dom af 27.9.2006, Roquette Frères mod Kommissionen,
T-322/01
,
EU:T:2006:267
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt som sagsøgeren har anført, at Kommissionen tilsidesatte princippet om ne bis in idem ved at pålægge virksomheden en bøde for en karteldeltagelse, som allerede var blevet sanktioneret af tredjelandes myndigheder, skal det for det første bemærkes, at princippet om ne bis in idem ikke kan gælde i et tilfælde som det foreliggende, hvor det er åbenbart, at de procedurer og sanktioner, som henholdsvis Kommissionen og tredjelandenes myndigheder har iværksat og pålagt, ikke tjener det samme formål (jf. analogt dom af 27.9.2006, Roquette Frères mod Kommissionen,
T-322/01
,
EU:T:2006:267
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Hvor det således i førstnævnte tilfælde drejer sig om at beskytte konkurrencen mod at blive fordrejet inden for EØS, vedrører den tilsigtede beskyttelse i sidstnævnte tilfælde tredjelandets marked. Betingelsen for, at princippet om ne bis in idem finder anvendelse, nemlig at den retsbeskyttede interesse er den samme, er således ikke opfyldt.
Desuden har sagsøgeren hverken påberåbt sig eller påvist, at der findes et retligt princip, en bestemmelse eller en folkeretlig konvention, der forbyder myndigheder eller retsinstanser i forskellige stater at retsforfølge og dømme en person på grund af de samme faktiske omstændigheder, som har virkninger på deres geografiske område eller inden for deres ansvarsområde. Eftersom der ikke er bevis for, at der findes en sådan bestemmelse eller konvention, som er bindende for Unionen og tredjelande, og som fastsætter et sådant forbud, kan Kommissionen ikke være forpligtet hertil (jf. i denne retning dom af 29.6.2006, SGL Carbon mod Kommissionen,
C-308/04 P
,
EU:C:2006:433
, præmis
).
Sagsøgerens udsagn om, at Kommissionen tilsidesatte princippet om ne bis in idem, skal således forkastes.
For så vidt som sagsøgeren har anført, at Kommissionen tilsidesatte proportionalitetsprincippet, idet den ved fastsættelsen af den yderligere procentsats, der skulle anvendes, ikke tog hensyn til den omstændighed, at de bøder, som virksomheden var blevet pålagt af andre stater, allerede indeholdt en afskrækkende virkning, skal det for det andet bemærkes, at det følger af 2006-retningslinjernes punkt 25, at »[u]afhængigt af, hvor længe en virksomhed har deltaget i overtrædelsen, vil Kommissionen […] lade bødens grundbeløb omfatte et beløb på mellem 15 og 25% af afsætningens værdi, som defineret i afsnit A ovenfor, for at afskrække virksomhederne fra bare det at indtræde i horisontale aftaler om prisfastsættelse, markedsdeling og begrænsning af produktionen«.
Det skal endvidere bemærkes, at enhver betragtning om, at der er pålagt bøder af myndigheder i et tredjeland, alene kan få betydning inden for rammerne af Kommissionens skønsbeføjelse på området for fastsættelse af bøder for overtrædelser af Unionens konkurrenceregler. Selv om det således ikke er udelukket, at Kommissionen kan tage hensyn til bøder, der tidligere er pålagt af myndighederne i et tredjeland, er den ikke forpligtet hertil. Den afskrækkende virkning, som er et formål, Kommissionen kan forfølge ved fastsættelsen af bødebeløbet, tilsigter nemlig at sikre, at virksomhederne overholder EUF-traktatens konkurrenceregler ved udøvelsen af deres aktiviteter inden for det indre marked. Følgelig er Kommissionen ikke ved vurderingen af afskrækkelseselementet af en bøde, der skal pålægges på grund af en tilsidesættelse af disse regler, forpligtet til at tage hensyn til eventuelle sanktioner, som virksomheden er blevet pålagt på grund af en tilsidesættelse af et tredjelands konkurrenceregler (jf. dom af 29.6.2006, SGL Carbon mod Kommissionen,
C-308/04 P
,
EU:C:2006:433
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Sagsøgerens udsagn om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet skal således forkastes.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal nærværende anbringendes første led forkastes.
2)

Det andet led om, at der ikke blev taget hensyn til formildende omstændigheder i forhold til sagsøgeren
[
udelades
]
i)

Det første klagepunkt om, at bødens størrelse ikke i tilstrækkelig grad afspejler, at sagsøgeren ikke deltog i MK-møderne
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at størrelsen af den bødenedsættelse, som virksomheden blev indrømmet som følge af, virksomheden ikke deltog i MK-møderne, ikke opfylder proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Det fremgår indledningsvis af 1023. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen indrømmede sagsøgeren en nedsættelse på 3% af bødens grundbeløb for formildende omstændigheder med den begrundelse, at det ikke var godtgjort, at virksomheden havde deltaget i MK-møderne, og at der ikke var beviser for, at den havde haft kendskab hertil.
I første række har sagsøgeren gjort gældende, at størrelsen af den bødenedsættelse, som virksomheden blev indrømmet med den begrundelse, at den ikke deltog i MK-møderne, var utilstrækkelig, henset til disse møders betydning for kvalificeringen af overtrædelsen.
Ifølge retspraksis er nedsættelsen af bødens grundbeløb for formildende omstændigheder nødvendigvis knyttet til omstændighederne i den foreliggende sag, som kan foranledige Kommissionen til ikke at indrømme nedsættelsen til en virksomhed, der er part i en ulovlig aftale. Anerkendelsen af at blive indrømmet en formildende omstændighed i situationer, hvor en virksomhed er part i en åbenbart ulovlig aftale, som den vidste eller ikke kunne være uvidende om udgjorde en overtrædelse, kan ikke bevirke, at den pålagte bøde fratages sin afskrækkende virkning, eller at den effektive virkning af artikel 101, stk. 1, TEUF svækkes (jf. dom af 2.2.2012, Denki Kagaku Kogyo og Denka Chemicals mod Kommissionen,
T-83/08
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:48
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om de omstændigheder, som er opregnet på den liste, der fremgår af 2006-retningslinjernes punkt 29, ganske rigtigt indgår i de omstændigheder, som Kommissionen kan tage hensyn til i et givent tilfælde, er den ikke forpligtet til automatisk at indrømme en yderligere nedsættelse i medfør heraf, når en virksomhed fremlægger oplysninger, som kan antyde, at en af disse omstændigheder foreligger, idet den passende karakter af en eventuel bødenedsættelse for formildende omstændigheder skal vurderes ud fra et samlet synspunkt under hensyntagen til samtlige relevante omstændigheder (jf. i denne retning dom af 2.2.2012, Denki Kagaku Kogyo og Denka Chemicals mod Kommissionen,
T-83/08
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:48
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er for det første anført, at sagsøgeren havde deltaget i næsten hele overtrædelsesperioden, nemlig næsten 12 af de 14 år, som kartellet varede. Selv om sagsøgeren ikke deltog i MK-møderne, havde virksomheden for det andet deltaget i 52 bilaterale møder, herunder ECC-, ATC- og CUP-møderne, samt i seks bi- eller trilaterale kontakter. For det tredje bestred sagsøgeren ikke, at CUP-møderne supplerede MK-møderne og af karteldeltagerne blev anset for de »uformelle møder«, der blev holdt sideløbende med de sidstnævnte, for så vidt som CUP-møderne normalt blev organiseret en uge efter disse og samlede de fleste af deltagerne heri. For det fjerde indgik alle de konkurrencebegrænsende udvekslinger i samme helhedsplan med et samlet økonomisk formål. Det fremgår i øvrigt ikke af den anfægtede afgørelse, at MK-møderne havde særlig betydning i forhold til de andre møder.
Hvad angår de nedsættelser, der indrømmes i andre sager, er det i præmis 505 og 506 endvidere anført, at Kommissionens tidligere afgørelsespraksis ikke kunne tjene som retsgrundlag for bøder på konkurrenceområdet.
Henset til disse betragtninger skal det fastslås, at sagsøgeren, selv om virksomheden ikke deltog i MK-møderne, ikke havde grundlag for at gøre gældende, at dens karteldeltagelse var begrænset, og at deltagelsens skadelige karakter var af en art, der begrundede en større bødenedsættelse. Det følger heraf, at Kommissionen ikke tilsidesatte proportionalitetsprincippet. Sagsøgerens udsagn skal derfor forkastes.
I anden række har sagsøgeren foreholdt Kommissionen, at den indrømmede virksomheden den samme nedsættelse som den, der blev indrømmet de karteldeltagere, som ikke deltog i CUP-møderne, selv om de ikke befandt sig i sammenlignelige situationer, henset til MK-mødernes betydning i forhold til CUP-møderne med hensyn til kvalificeringen af overtrædelsen.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at ligebehandlingsprincippet, som er et grundlæggende princip i EU-retten, der er fastslået i artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kræver, at ensartede forhold ikke behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke behandles ensartet, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. dom af 27.2.2014, InnoLux mod Kommissionen,
T-91/11
,
EU:T:2014:92
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Med hensyn til fastsættelsen af bødens størrelse er dette princip til hinder for, at Kommissionen ved at anvende forskellige beregninger udøver forskelsbehandling af de virksomheder, der har deltaget i en aftale eller samordnet praksis i strid med artikel 101, stk. 1, TEUF (jf. dom af 27.2.2014, InnoLux mod Kommissionen,
T-91/11
,
EU:T:2014:92
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er for det første anført i præmis 529 ovenfor, at MK-møderne ikke havde særlig betydning i forhold til de andre møder. For det andet fremgår det af 1022. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen fandt, at Sanyo, NEC Tokin og Matsuo var ansvarlige for hele den samlede og vedvarende overtrædelse med undtagelse af CUP-møderne, eftersom det ikke var godtgjort, at de havde deltaget i disse møder, og at der ikke var beviser for, at de havde haft kendskab hertil.
Det følger heraf, at Kommissionen fandt, at disse virksomheder, ligesom sagsøgeren, var ansvarlige for hele den samlede og vedvarende overtrædelse med undtagelse af en mødekategori, hvori deres deltagelse ikke var godtgjort.
På denne baggrund overholdt Kommissionen ligebehandlingsprincippet, som kræver, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet, idet den indrømmede alle disse virksomheder den samme nedsættelse.
Det følger heraf, at Kommissionen ikke tilsidesatte ligebehandlingsprincippet. Sagsøgerens udsagn skal derfor forkastes.
Det fremgår af samtlige ovenstående betragtninger, at nærværende klagepunkt skal forkastes.
[
udelades
]
2.

Påstandene om nedsættelse af bøden
Med den anden påstand har sagsøgeren anmodet Retten om under alle omstændigheder at udøve sin fulde prøvelsesret med henblik på at erstatte Kommissionens vurdering med sin egen vurdering af bødens størrelse og herefter nedsætte den bøde, som virksomheden er blevet pålagt.
Det skal indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren til støtte for denne påstand har påberåbt sig den argumentation, der er fremsat til støtte for det fjerde anbringende om åbenbare fejl ved fastsættelsen af bødens størrelse.
Det skal bemærkes, at den fulde prøvelsesret, som Unionens retsinstanser er indrømmet ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003, i henhold til artikel 261 TEUF giver dem beføjelse til, ud over en simpel legalitetskontrol af sanktionen, ved udmålingen af denne sanktions beløb at sætte deres egen vurdering i stedet for den, der er foretaget af Kommissionen som udsteder af den retsakt, hvori dette beløb oprindeligt blev fastsat. Som følge heraf kan Unionens retsinstanser ændre den anfægtede retsakt, også selv om denne ikke annulleres, med henblik på at ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde, idet denne kompetence udøves under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder (dom af 25.7.2018, Orange Polska mod Kommissionen,
C-123/16 P
,
EU:C:2018:590
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Unionens retsinstanser er med henblik på at opfylde kravene til en fuld prøvelse som omhandlet i artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder hvad angår bøden under udøvelsen af de i artikel 261 TEUF og 263 TEUF fastsatte kompetencer forpligtede til at undersøge ethvert retligt eller faktisk klagepunkt, der har til formål at godtgøre, at bødens størrelse ikke er i overensstemmelse med overtrædelsens grovhed og dens varighed (jf. dom af 26.1.2017, Villeroy & Boch mod Kommissionen,
C-625/13 P
,
EU:C:2017:52
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal imidlertid fremhæves, at udøvelsen af den fulde prøvelsesret ikke svarer til en kontrol af egen drift, og det skal bemærkes, at proceduren for Unionens retsinstanser er kontradiktorisk. Med undtagelse af spørgsmål om grundlæggende retsprincipper, som Unionens retsinstanser er forpligtet til at tage under påkendelse af egen drift, er det med hensyn til en sådan manglende begrundelse for den anfægtede afgørelse op til sagsøgeren at gøre anbringender gældende til prøvelse af denne afgørelse og at fremlægge bevismateriale til støtte for disse anbringender (jf. dom af 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl. mod Kommissionen,
C-617/13 P
,
EU:C:2016:416
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Ved udøvelsen af sin fulde prøvelsesret er Retten endvidere ikke bundet af 2006-retningslinjerne, som ikke foregriber Unionens retsinstansers bedømmelse af bøden. Selv om Kommissionen således er forpligtet til at overholde princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, når den anvender de regler, den har pålagt sig selv, såsom 2006-retningslinjerne, kan dette princip ikke på samme måde binde Unionens retsinstanser, for så vidt som disse ikke anvender en konkret beregningsmetode for bøder under udøvelsen af deres fulde prøvelsesret, men sag for sag undersøger de situationer, der forelægges dem, under hensyntagen til alle de faktiske og retlige forhold, der vedrører disse (jf. dom af 14.5.2014, Donau Chemie mod Kommissionen,
T-406/09
,
EU:T:2014:254
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår imidlertid ligeledes af Domstolens praksis, at udøvelsen af en fuld prøvelsesret ved fastsættelsen af bøders størrelse ikke må føre til en forskelsbehandling af virksomheder, der har deltaget i en aftale i strid med Unionens konkurrenceregler. Såfremt Retten specielt i forhold til en af disse virksomheder ønsker at fravige den beregningsmetode, som Kommissionen har fulgt, og som den ikke har draget i tvivl, skal den give en forklaring herpå i sin dom (jf. dom af 14.5.2014, Donau Chemie mod Kommissionen,
T-406/09
,
EU:T:2014:254
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Retten er ligeledes berettiget til at fastsætte en bøde på et lavere niveau end det, der ville følge af en anvendelse af 2006-retningslinjerne, hvis omstændighederne i den sag, der verserer for Retten, begrunder dette. Det kræves imidlertid igen, at sagsøgeren påberåber sig relevante grunde, der kan begrunde en sådan nedsættelse, og understøtter dette med beviser (jf. dom af 14.5.2014, Donau Chemie mod Kommissionen,
T-406/09
,
EU:T:2014:254
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af disse betragtninger, at det skal undersøges, om de af sagsøgeren fremførte omstændigheder, selv hvis Kommissionen ikke begik en retlig fejl eller anlagde et urigtigt skøn, kan begrunde en nedsættelse af den bøde, som virksomheden blev pålagt ved den anfægtede afgørelse.
Hvad i første række angår beregningen af afsætningens værdi er det som led i undersøgelsen af det fjerde anbringendes første led indledningsvis blevet fastslået, at en hensyntagen til den samlede værdi af afsætningen af den pågældende vare i det sidste år i karteldeltagelsen som grundlag for beregningen af bøden kunne give en rimelig antydning af overtrædelsens omfang på det relevante marked samt dens økonomiske betydning for karteldeltagernes aktiviteter.
Det skal endvidere bemærkes, at sagsøgerens argumentation i denne henseende ikke er tilstrækkeligt præcis til at gøre det muligt for Retten at forstå, hvordan sagsøgeren har fastsat det alternative beregningsgrundlag og de alternative beregningsmetoder, som virksomheden har baseret sig på. Sagsøgeren har nemlig på grundlag af oplysningerne i den undersøgelse, der blev foretaget af et uafhængigt kontor, vurderet, at bødens størrelse skulle nedsættes og fastsættes til et beløb mellem 25 og 40 mio. EUR. Det beregningsgrundlag og de beregningsmetoder, som er blevet foreslået, giver endvidere ingen antydning af, om de gør det muligt at afspejle overtrædelsens omfang på det relevante marked samt dens økonomiske betydning for sagsøgerens aktiviteter og i øvrigt for at sikre overholdelsen af princippet om ligebehandling af karteldeltagerne.
Under undersøgelsen af det andet anbringendes første led er det desuden anført, at sagsøgeren havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse, som hverken var afgrænset til en bestemt type elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal, men dækkede en bred vifte af elektrolytiske kondensatorer af aluminium og af tantal, eller til bestemte kunder.
I præmis 482 ovenfor er det endelig anført, at de interne særlige karakteristika, som sagsøgeren har påberåbt sig vedrørende sin afsætning, alene henhørte under virksomhedens kommercielle strategi og ikke i sig selv udgjorde særlige karakteristika, der begrundede anvendelsen af en anden beregningsmetode med henblik på fastsættelse af afsætningens værdi.
Hvad i anden række angår den nedsættelse af den af Kommissionen fastsatte koefficient for grovhed, som sagsøgeren har påberåbt sig som led i det fjerde anbringendes første led, skal det for det første indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren hverken har præciseret de særlige forhold, der begrunder en nedsættelse af den procentsats, som Kommissionen fastsatte, eller den procentsats, som denne koefficient burde fastsættes til. For det andet er det anført i præmis 502 ovenfor, at den pågældende overtrædelse som følge af selve sin art var en af de mest alvorlige konkurrencebegrænsninger. For det tredje er det anført i præmis 367 ovenfor, at sagsøgeren havde deltaget i næsten hele overtrædelsesperioden, nemlig næsten 12 af de 14 år, som kartellet varede. For det fjerde fremgår det af undersøgelsen af det andet anbringendes første leds andet klagepunkt, at overtrædelsen omfattede hele EØS. Såfremt sagsøgeren med henvisningerne til de koefficienter, som Kommissionen har lagt til grund i andre afgørelser, tilsigtede at godtgøre en eventuel forskelsbehandling i det foreliggende tilfælde, skal det i denne henseende for det femte bemærkes, at Retten ikke er bundet af Kommissionens afgørelsespraksis (jf. analogt dom af 26.10.2017, Marine Harvest mod Kommissionen,
T-704/14
,
EU:T:2017:753
, præmis
).
Hvad i tredje række angår nedsættelsen af det af Kommissionen fastsatte ekstrabeløb, som er genstand for det fjerde anbringendes første leds tredje klagepunkt, er det for det første anført i præmis 519 ovenfor, at den afskrækkende virkning af en bøde, der pålægges for en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, ikke kan fastlægges på grundlag af eventuelle sanktioner, som virksomheden er blevet pålagt som følge af overtrædelser af tredjelandes konkurrenceregler. For det andet fastsatte Kommissionen i det foreliggende tilfælde et ekstrabeløb til 16% af afsætningens værdi, dvs. kun 1% fra den laveste procentsats, som den kunne fastsætte i henhold til 2006-retningslinjernes punkt 25.
Hvad i fjerde række angår en større nedsættelse af bøden for formildende omstændigheder er det i præmis 531 ovenfor anført, at selv om sagsøgeren ikke deltog i MK-møderne, havde virksomheden ikke grundlag for at gøre gældende, at dens karteldeltagelse var begrænset, og at deltagelsen var af en mindre skadelig art, der begrundede en sådan nedsættelse. Det fremgår desuden af præmis 536 ovenfor, at Kommissionen havde indrømmet en tilsvarende nedsættelse for alle de virksomheder, som var blevet fundet ansvarlige for hele overtrædelsen med undtagelse af en mødekategori, hvori deres deltagelse ikke var godtgjort.
I femte række er det i præmis 546 fastslået, at sagsøgeren ikke kunne være ubekendt med, at virksomhedens adfærd var ulovlig, og dermed anføre, at den højst kunne holdes ansvarlig for en overtrædelse som følge af uagtsomhed.
I sjette række er det i præmis 564 ovenfor fastslået, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig en formildende omstændighed vedrørende virksomhedens konkurrencemæssige adfærd på markedet. Der er navnlig ingen oplysning i sagsakterne, som godtgør, at sagsøgeren handlede anderledes end de øvrige karteldeltagere og forstyrrede kartellets funktion.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at ingen af de faktiske og retlige omstændigheder, som sagsøgeren har fremført til støtte for en nedsættelse af den bøde, som virksomheden blev pålagt, navnlig henset til proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet, begrunder, at der anvendes en anden beregningsmetode end den, som Kommissionen valgte, der kan føre til en sådan nedsættelse. I det foreliggende tilfælde er der følgelig ikke grundlag for, at Retten anvender sin fulde prøvelsesret.
Det følger heraf, at Kommissionen skal frifindes for sagsøgerens påstande om nedsættelse af bøden og dermed i søgsmålet som helhed.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Niende Udvidede Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Nichicon Corporation bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 29. september 2021.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.