CELEX: 62021CJ0036
Trimitere preliminară
Politica agricolă comună
Regulamentul (UE) nr. 1307/2013
Scheme de sprijin direct
Norme comune
Articolul 30 alineatul (6) și articolul 50 alineatul (2)
Cerere de alocare a drepturilor la plată din rezerva națională pentru tinerii fermieri
Autoritate națională administrativă care a oferit informații eronate cu privire la calificarea unei persoane drept «tânăr fermier»
Principiul protecției încrederii legitime
Acțiune în repararea unui prejudiciu întemeiată pe nerespectarea principiului de drept național al protecției încrederii legitime

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiilor generale ale dreptului Uniunii, în special a principiului protecției încrederii legitime.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sense Visuele Communicatie en Handel vof, acționând de asemenea sub denumirea De Scharrelderij (denumită în continuare „Sense”), pe de o parte, și Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (ministrul agriculturii, naturii și calității alimentelor, denumit în continuare „ministrul”), pe de altă parte, în legătură cu repararea unui prejudiciu pretins suferit ca urmare a informațiilor eronate comunicate Sense de către Rijksdienst voor Ondernemend Nederland (Agenția Neerlandeză pentru Întreprinderi, Țările de Jos) (denumită în continuare „RVO”) referitoare la aplicarea dispozițiilor Regulamentului (UE) nr. 1307/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor norme privind plățile directe acordate fermierilor prin scheme de sprijin în cadrul politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 637/2008 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 73/2009 al Consiliului (
JO 2013, L 347, p. 608
).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 30 alineatele (1), (4), (6) și (11) din Regulamentul nr. 1307/2013 prevede:
„(1)   Fiecare stat membru creează o rezervă națională. În acest scop, în primul an de aplicare a schemei de plată de bază, statele membre efectuează o reducere procentuală lineară a plafonului schemei de plată de bază la nivel național.
[…]
(4)   Statele membre alocă drepturi la plată din rezervele lor naționale sau regionale în conformitate cu criterii obiective și astfel încât să asigure tratamentul egal al fermierilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței.
[…]
(6)   Statele membre utilizează rezervele lor naționale sau regionale pentru alocarea cu prioritate a drepturilor la plată tinerilor fermieri și fermierilor care își încep activitatea agricolă.
[…]
(11)   În sensul prezentului articol, se aplică următoarele definiții:
(a)
«tineri fermieri» înseamnă fermierii care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 50 alineatul (2) și, după caz, condițiile menționate la articolul 50 alineatul (3) și (11);
[…]”
Potrivit articolului 50 alineatul (2) din acest regulament:
„În sensul prezentului capitol, «tineri fermieri» înseamnă persoane fizice:
(a)
care se stabilesc pentru prima dată într‑o exploatație agricolă ca șef de exploatație sau care s‑au stabilit deja în cei cinci ani anteriori primei depuneri a unei cereri în cadrul schemei de plată de bază sau al schemei de plată unică pe suprafață, în conformitate cu articolul 72 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1306/2013 [al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind finanțarea, gestionarea și monitorizarea politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 352/78, (CE) nr. 165/94, (CE) nr. 2799/98, (CE) nr. 814/2000, (CE) nr. 1290/2005 și (CE) nr. 485/2008 ale Consiliului (
JO 2013, L 347, p. 549
)], și
(b)
care nu au mai mult de 40 de ani în anul depunerii cererii menționate la litera (a).”
Dreptul neerlandez
Articolul 2.1 din Uitvoeringsregeling rechtstreekse betalingen GLB (Decretul ministerial de punere în aplicare a PAC în ceea ce privește schemele de plăți directe și econdiționalitatea), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevedea:
„1.   La cerere, ministrul acordă fermierului drepturi la plată în conformitate cu articolul 30 alineatul (4) din [Regulamentul nr. 1307/2013].
2.   Ministrul acordă plăți directe în materie de:
„a.
schemă de plată de bază în conformitate cu articolul 32 din [Regulamentul nr. 1307/2013];
b.
plata pentru practicile agricole benefice pentru climă și mediu;
c.
plată pentru tineri fermieri;
[…]”
Articolul 4.2 din acest decret ministerial, în versiunea aplicabilă litigiului principal, avea următorul cuprins:
„1.   Fermierul care invocă pretenții la plățile directe, astfel cum sunt prevăzute la articolul 2.1 alineatul 2, utilizează cererea unică pentru cererea de drepturi la plată, precum și pentru activarea drepturilor la plată și pentru cererea de plăți.
[…]
3.   Cu excepția aplicării articolului 12 primul paragraf din [Regulamentul delegat (UE) nr. 640/2014 al Comisiei din 11 martie 2014 de completare a Regulamentul (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului de completare a Regulamentului [nr. 1306/2013] al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește Sistemul Integrat de Administrare și Control și condițiile pentru refuzarea sau retragerea plăților și pentru sancțiunile administrative aplicabile în cazul plăților directe, al sprijinului pentru dezvoltare rurală și al ecocondiționalității (
JO 2014, L 181, p. 48
)], cererea unică se depune la ministru în perioada cuprinsă între 1 martie și 15 mai.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Sense, o societate în nume colectiv constituită din doi asociați, și anume A și B, exploatează din anul 2017 o fermă de îngrășare a porcilor. A a împlinit vârsta de 41 de ani la 21 ianuarie 2018.
Sense a sesizat RVO, organism însărcinat cu punerea în aplicare a politicii agricole comune în Țările de Jos, cu privire la posibilitatea de a obține alocarea de drepturi la plată din Nationale reserve voor Jonge landbouwers (rezerva națională în beneficiul tinerilor fermieri, Țările de Jos) (denumită în continuare „rezerva națională”). Cu ocazia unor convorbiri telefonice care au avut loc la 15 martie 2018, la 5 aprilie 2018 și la 9 ianuarie 2019, colaboratori ai RVO i‑au indicat că i se puteau aloca drepturi la plată din această rezervă națională, întrucât A avea vârsta sub 41 de ani la un moment dat în cursul anului 2018. Această informație a fost confirmată printr‑un e‑mail pe care un colaborator al RVO l‑a adresat Sense la 15 ianuarie 2019.
La 5 aprilie 2018, Sense a depus o declarație combinată, în care a solicitat, pe de o parte, alocarea de drepturi la plată din rezerva națională, pentru motivul că A era o tânără fermieră, și, pe de altă parte, plata drepturilor la plată, acordarea plății pentru ecologizare și a plății suplimentare pentru tinerii fermieri.
Prin deciziile din 2 și 4 ianuarie 2019, ministrul a respins aceste cereri.
Sense a formulat contestații împotriva acestor decizii, care au fost respinse prin decizia ministrului din 22 martie 2019. Potrivit ministrului, Sense nu avea dreptul la alocarea de drepturi la plată din rezerva națională. Întrucât A avea vârsta de peste 40 de ani în cursul anului 2018, ea nu ar fi îndeplinit condiția privind vârsta prevăzută la articolul 50 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1307/2013. Întrucât nu dispunea de drepturi la plată la data de 15 mai 2018, Sense nu ar fi putut obține plata drepturilor la plată, acordarea plății pentru ecologizare și a celei suplimentare pentru tinerii fermieri.
Sense a sesizat College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică, Țările de Jos), care este instanța de trimitere, cu o cerere având ca obiect anularea deciziei din 22 martie 2019 și repararea prejudiciului financiar pe care l‑ar fi suferit.
Instanța de trimitere precizează că obiectul litigiului principal nu privește alocarea de drepturi la plată din rezerva națională, ci problema dacă, prin faptul că nu a solicitat despăgubiri pentru Sense, ministrul a acționat cu încălcarea principiului protecției încrederii legitime.
În această privință, s‑ar fi stabilit că în anul 2018 nu i se puteau aloca societății Sense drepturi la plată din rezerva națională în măsura în care A, declarată ca tânără fermieră, nu îndeplinea condiția privind vârsta prevăzută la articolul 50 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1307/2013.
În aceste condiții, instanța de trimitere consideră că informațiile furnizate de RVO societății Sense în cadrul convorbirilor telefonice din 15 martie și 5 aprilie 2018 au putut da impresia în mod rezonabil acesteia din urmă că putea obține o astfel de atribuire, în pofida faptului că A împlinise vârsta de 41 de ani în cursul anului 2018. Or, întemeindu‑se pe aceste informații, Sense ar fi solicitat alocarea de drepturi la plată din rezerva națională pentru anul 2018 și ar fi renunțat să achiziționeze drepturi la plată. Din acest motiv, ea ar fi fost privată de plata de bază și de plata pentru ecologizare pentru anul 2018, deși aceste plăți i‑ar fi putut fi alocate dacă ar fi achiziționat drepturi la plată. Prin urmare, Sense ar fi suferit un prejudiciu corespunzător pierderii plăților menționate, după deducerea costurilor de achiziționare a drepturilor la plată.
Această instanță subliniază că, întrucât alocarea drepturilor la plată și plățile directe intră în domeniul de aplicare directă al dreptului Uniunii, trebuie să se aplice principiul protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul Uniunii. Or, potrivit jurisprudenței Curții, acest principiu nu ar putea fi invocat împotriva unei dispoziții precise a dreptului Uniunii. Întrucât articolul 50 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1307/2013 ar fi o dispoziție precisă, comportamentul colaboratorilor RVO nu a putut crea, pentru Sense, o încredere legitimă privind posibilitatea de a beneficia de un tratament contrar dreptului Uniunii.
Instanța menționată deduce din jurisprudența Curții că, atunci când, în cadrul aplicării dreptului Uniunii, statele membre sunt obligate să respecte principiul protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul Uniunii, nu există nicio posibilitate de a aplica, în plus, principiul protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național. Astfel, Sense nu s‑ar putea prevala de acest principiu pentru a obține alocarea drepturilor la plată din rezerva națională.
În schimb, s‑ar pune întrebarea dacă jurisprudența menționată implică de asemenea faptul că Sense nu poate obține, în temeiul principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național, nici o despăgubire pentru repararea prejudiciului suferit ca urmare a faptului că, pe baza informațiilor eronate care i‑au fost comunicate, aceasta a solicitat alocarea drepturilor la plată din rezerva națională în loc să achiziționeze drepturi la plată. Potrivit instanței de trimitere, Curtea nu s‑a pronunțat încă cu privire la o astfel de problemă.
În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven (Curtea de Apel pentru Contencios Administrativ în materie Economică) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dreptul Uniunii se opune posibilității de a se evalua, pe baza principiului protecției încrederii legitime prevăzut de dreptul național, dacă un organ administrativ național a generat încredere cu încălcarea unei dispoziții de drept al Uniunii și a acționat astfel în mod ilegal potrivit dreptului național atunci când nu a acordat despăgubiri pentru prejudiciul suferit de un justițiabil ca urmare a acestui fapt, în cazul în care acest justițiabil nu poate invoca cu succes principiul protecției încrederii legitime prevăzut de dreptul Uniunii, deoarece este vorba despre o dispoziție precisă a dreptului Uniunii?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
Sense contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară. Pe de o parte, aceasta ridică în esență problema pertinenței trimiterilor făcute de instanța de trimitere la principiul protecției încrederii legitime, din moment ce, potrivit jurisprudenței Curții, este cert că ea nu poate deduce niciun drept din încrederea generată de autoritatea administrativă națională cu încălcarea dreptului Uniunii. Pe de altă parte, ea arată că instanța de trimitere omite orice referire la principiul proporționalității, care ar trebui totuși să întemeieze despăgubirea pentru prejudiciul invocat.
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2019, Blaise și alții,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
, punctul
, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 16 octombrie 2019, Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Prin urmare, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri adresate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2019, Blaise și alții,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
, punctul
, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 16 octombrie 2019, Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere ridică problema interpretării principiilor generale ale dreptului Uniunii și în special a principiului protecției încrederii legitime pentru a stabili dacă acesta se opune invocării de către un justițiabil doar a principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național.
În consecință, cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii și în special principiul protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că se opun ca un justițiabil să obțină, în temeiul principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național și exclusiv în temeiul acestui drept, despăgubirea pentru un prejudiciu care rezultă dintr‑o interpretare eronată furnizată de o autoritate națională a unei dispoziții precise a dreptului Uniunii.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate a Curții, principiul protecției încrederii legitime face parte din ordinea juridică a Uniunii și se impune oricărei autorități naționale însărcinate cu aplicarea dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 1988, Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
, punctul
, și Hotărârea din 7 august 2018, Ministru kabinets,
C‑120/17
,
EU:C:2018:638
, punctul
).
Rezultă că, la punerea în aplicare a dispozițiilor Regulamentului nr. 1307/2013, autoritățile naționale sunt obligate să respecte principiul protecției încrederii legitime.
Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, principiul protecției încrederii legitime nu poate fi invocat împotriva unei dispoziții precise a unui text de drept al Uniunii, iar comportamentul unei autorități naționale însărcinate cu aplicarea dreptului Uniunii care este contrar acestuia din urmă nu poate crea, pentru un operator economic, o încredere legitimă privind posibilitatea de a beneficia de un tratament contrar dreptului Uniunii (Hotărârea din 26 aprilie 1988, Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
, punctul
, Hotărârea din 20 iunie 2013, Agroferm,
C‑568/11
,
EU:C:2013:407
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,
C‑516/16
,
EU:C:2017:1011
, punctul
).
Prin urmare, un justițiabil nu poate invoca principiul protecției încrederii legitime a dreptului Uniunii sau a omologului său național pentru a i se atribui un avantaj care ar fi contrar unei dispoziții precise a dreptului Uniunii.
Astfel, invocarea principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național pentru a obține un avantaj contrar dreptului Uniunii ar putea, după cum a arătat doamna avocată generală la punctele 27-30 din concluzii, să pună în discuție supremația, efectivitatea și uniformitatea aplicării dreptului Uniunii în toate statele membre, să genereze denaturări ale concurenței între acestea din urmă în cadrul pieței interne și, atunci când avantajul în cauză ar fi finanțat din bugetul acesteia, să aducă atingere intereselor financiare ale Uniunii.
În speță, din explicațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că Sense a solicitat, pentru anul 2018, alocarea de drepturi la plată din rezerva națională pentru „tinerii fermieri”, în sensul articolului 50 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1307/2013.
Această dispoziție subordonează calificarea unui fermier drept „tânăr fermier” printre altele unei condiții de vârstă, potrivit căreia această calificare este rezervată persoanelor fizice „care nu au mai mult de 40 de ani în anul” primei depuneri a unei cereri în temeiul schemei de plată de bază sau al schemei de plată unică pe suprafață.
Astfel, rezultă fără echivoc din textul dispoziției menționate că această condiție de vârstă impune ca, în niciun moment al anului primei cereri, persoana interesată să nu împlinească vârsta de 41 de ani.
Prin urmare și astfel cum sunt de acord în fond instanța de trimitere, părțile din litigiul principal și persoanele interesate care au prezentat observații în fața Curții, articolul 50 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1307/2013, în măsura în care stabilește o condiție de vârstă, constituie o dispoziție precisă a unui text de drept al Uniunii, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 28 din prezenta hotărâre.
Rezultă că principiul protecției încrederii legitime nu poate fi invocat de un fermier care nu îndeplinește condiția privind vârsta stabilită la articolul 50 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1307/2013 împotriva acestei dispoziții în scopul alocării drepturilor la plată din rezerva națională și al acordării de plăți în temeiul unor astfel de drepturi.
În schimb, dreptul Uniunii nu se opune ca, printr‑o acțiune în despăgubire introdusă în temeiul exclusiv al dreptului național, un astfel de fermier să urmărească să obțină nu un avantaj contrar dreptului Uniunii, ci despăgubirea pentru prejudiciul pretins cauzat de autoritatea națională însărcinată cu punerea în aplicare a dispozițiilor Regulamentului nr. 1307/2013 cu încălcarea principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național, în măsura în care această autoritate i‑ar fi furnizat informații eronate cu privire la interpretarea dispozițiilor menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții,
106/87-120/87
,
EU:C:1988:457
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 16 iulie 1992, Belovo,
C‑187/91
,
EU:C:1992:333
, punctul
).
În consecință, în timp ce condițiile alocării de drepturi la plată tinerilor fermieri din rezerva națională și ale acordării de plăți în temeiul unor astfel de drepturi la plată sunt reglementate de dispozițiile Regulamentului nr. 1307/2013, o asemenea acțiune în despăgubire și‑ar găsi temeiul exclusiv în dreptul național al statului membru în cauză.
Or, nu se poate considera contrar dreptului Uniunii ca dreptul național în materie de reparare a unui prejudiciu cauzat de un comportament imputabil autorității naționale însărcinate cu punerea în aplicare a dreptului Uniunii să ia în considerare principiul protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național.
În aceste condiții, principiul potrivit căruia aplicarea dreptului național nu trebuie să aducă atingere aplicării și eficacității dreptului Uniunii cere ca interesul Uniunii să fie de asemenea pe deplin luat în considerare la aplicarea principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național (a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 martie 2008, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții,
C‑383/06-C‑385/06
,
EU:C:2008:165
, punctul
și jurisprudența citată).
Aceasta implică, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 36-44 din concluzii, faptul că despăgubirea care poate fi obținută în urma unei astfel de acțiuni întemeiate pe dreptul național nu trebuie să echivaleze cu acordarea unui avantaj contrar dreptului Uniunii, că aceasta nu poate greva bugetul Uniunii și că nu trebuie să fie de natură să determine denaturări ale concurenței între statele membre.
Fără a aduce atingere unei aprecieri de către instanța de trimitere a condițiilor menționate pentru soluționarea litigiului principal, trebuie arătat că aceste condiții par îndeplinite în ceea ce privește o acțiune în despăgubire care, în împrejurările menționate la punctul 36 din prezenta hotărâre, urmărește exclusiv despăgubirea pentru un prejudiciu corespunzător în esență cuantumului plăților directe care ar fi putut fi acordate unui fermier în cazul în care ar fi achiziționat drepturi la plată, după deducerea costurilor de achiziționare a acestor drepturi la plată, în condițiile în care fermierul a renunțat să procedeze la o astfel de achiziție din cauza informațiilor eronate furnizate de autoritatea națională competentă.
În plus, după cum subliniază guvernul neerlandez și Comisia și așa cum a arătat doamna avocată generală la punctul 39 din concluzii, orice acțiune în despăgubire introdusă potrivit dreptului național și întemeiată pe comportamentul nelegal al unei autorități naționale ar avea ca rezultat o despăgubire plătită exclusiv din bugetul național. În consecință, o astfel de acțiune nu poate avea un efect prejudiciabil asupra fondurilor care provin din bugetul Uniunii și nici nu poate afecta interesele financiare ale acesteia.
O asemenea acțiune poate, așadar, să îndeplinească cele trei condiții enunțate la punctul 40 din prezenta hotărâre, întrucât nu poate conduce nici la alocarea drepturilor la plată din rezerva națională în temeiul Regulamentului nr. 1307/2013, nici la acordarea unei plăți în temeiul acestui regulament și nu afectează în niciun alt mod interesele financiare ale Uniunii.
În lumina tuturor considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dreptul Uniunii și în special principiul protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un justițiabil să obțină, în temeiul principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național și exclusiv în temeiul acestui drept, despăgubirea pentru un prejudiciu care rezultă dintr‑o interpretare eronată furnizată de o autoritate națională a unei dispoziții precise a dreptului Uniunii, cu condiția ca o astfel de despăgubire să nu echivaleze cu acordarea unui avantaj contrar dreptului Uniunii, să nu greveze bugetul Uniunii și să nu fie de natură să determine denaturări ale concurenței între statele membre.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Dreptul Uniunii și în special principiul protecției încrederii legitime trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un justițiabil să obțină, în temeiul principiului protecției încrederii legitime recunoscut de dreptul național și exclusiv în temeiul acestui drept, despăgubirea pentru un prejudiciu care rezultă dintr‑o interpretare eronată furnizată de o autoritate națională a unei dispoziții precise a dreptului Uniunii, cu condiția ca o astfel de despăgubire să nu echivaleze cu acordarea unui avantaj contrar dreptului Uniunii, să nu greveze bugetul Uniunii Europene și să nu fie de natură să determine denaturări ale concurenței între statele membre.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.