CELEX: 62021CJ0556
Eelotsusetaotlus
Määrus (EL) nr 604/2013
Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kindlaksmääramine
Artikkel 27
Kaebus varjupaigataotleja suhtes tehtud üleandmisotsuse peale
Artikkel 29
Üleandmistähtaeg
Selle tähtaja peatamine edasikaebemenetluses
Haldusasutuste taotlus esialgse õiguskaitse kohaldamiseks

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (
ELT 2013, L 180, lk 31
; edaspidi „Dublini III määrus“), artikli 27 lõiget 3 ning artikli 29 lõikeid 1 ja 2.
Taotlus on esitatud Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) (edaspidi „Staatssecretaris“) ning kolmandate riikide kodanike E.N‑i, S.S‑i ja J.Y‑i vahelises kohtuvaidluses Staatssecretarise otsuste üle jätta nende rahvusvahelise kaitse taotlused läbi vaatamata ja anda nad teistele liikmesriikidele üle.
Õiguslik raamistik
Dublini III määruse põhjendused 4 ja 5 on sõnastatud järgmiselt:
„(4)
[15. ja 16. oktoobri 1999. aasta Euroopa Ülemkogu erakorralise] Tampere kohtumise järeldustes tõdetakse ka, et Euroopa ühine varjupaigasüsteem peaks lühiajaliselt hõlmama selget ja toimivat menetlust varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks.
(5)
Selline menetlus peaks põhinema liikmesriikide ja asjaomaste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel. Eelkõige peaks see võimaldama kiiresti määrata vastutav liikmesriik, et tagada tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele ja mitte seada ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki.“
Määruse VI peatüki „Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus“ IV jaos „Menetluslikud tagatised“ asub artikkel 27 „Õiguskaitsevahendid“, mille lõigetes 1, 3 ja 4 on sätestatud:
„1.   Taotlejal […] on õigus tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse faktiliste või õiguslike asjaolude vaidlustamise või läbivaatamise kaudu kohtus.
[…]
3.   Üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise korral sätestavad liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses, et:
a)
vaidlustamine või läbivaatamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda asjaomasesse liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise või läbivaatamise tulemused, või
b)
üleandmine peatub automaatselt ning selline peatumine aegub pärast mõistlikku ajavahemikku, mille jooksul kohus otsustab pärast palve üksikasjalikku ja tähelepanelikku läbivaatamist, kas anda vaidlustamisele või läbivaatamisele peatav mõju, või
c)
asjaomasele isikule antakse võimalus esitada mõistliku aja jooksul kohtule taotlus peatada üleandmisotsuse täitmine kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuste selgumiseni. Liikmesriigid tagavad, et tõhus õiguskaitsevahend on olemas, peatades üleandmise, kuni võetakse vastu otsus esimese peatamise palve kohta. Otsus selle kohta, kas peatada üleandmisotsuse rakendamine, võetakse vastu mõistliku aja jooksul, võimaldades samas palve üksikasjaliku ja tähelepaneliku läbivaatamise. Üleandmise rakendamise peatamisest keeldumise otsuses esitatakse selle aluseks olevad põhjused.
4.   Liikmesriigid võivad ette näha, et pädevad asutused võivad
ex officio
otsustada peatada üleandmisotsuse rakendamise kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuse selgumiseni.“
Määruse VI peatüki VI jaos „Üleandmine“ asub artikkel 29 „Menetlused ja tähtajad“, mille lõigetes 1 ja 2 ette nähtud:
„1.   Palve esitanud liikmesriik annab taotleja […] pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus vaidlustamise või uuesti läbi vaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
[…]
2.   Kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul, vabaneb vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile. Nimetatud tähtaega võib pikendada kõige rohkem ühe aastani, kui üleandmist ei saa teostada asjaomase isiku kinnipidamise tõttu, või kõige rohkem 18 kuuni, kui isik on põgenenud.“
Menetlused põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja vastustajad esitasid vastavalt 12. juulil 2019, 7. oktoobril 2019 ja 22. novembril 2020 Madalmaades rahvusvahelise kaitse taotlused. Staatssecretaris palus teiste liikmesriikide ametiasutustel vastustajad vastu või tagasi võtta. Need asutused rahuldasid nimetatud vastuvõtmis‑ ja tagasivõtmispalved sõnaselgelt või kaudselt 27. oktoobril 2019, 20. novembril 2019 ja 19. jaanuaril 2021.
Staatssecretaris otsustas 9. jaanuaril 2020, 8. veebruaril 2020 ja 16. veebruaril 2021 jätta põhikohtuasja vastustajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotlused läbi vaatamata ning anda nad üle liikmesriikidele, kes rahuldasid eespool nimetatud palved.
Põhikohtuasja vastustajad esitasid nende otsuste peale esimese astme kohtutele tühistamishagid.
Need kohtud tühistasid 25. veebruaril 2020, 16. septembril 2020 ja 1. aprillil 2021 need otsused. Nimetatud kohtud kohustasid Staatssecretarist tegema ka põhikohtuasja vastustajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste kohta uued otsused.
Staatssecretaris esitas samade kohtute otsuste peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Ta lisas oma apellatsioonkaebustele esialgse õiguskaitse taotlused, milles ta palus esiteks mitte teha uut otsust enne apellatsioonkaebuste kohta otsuse tegemist ja teiseks peatada üleandmistähtaeg. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esialgse õiguskaitse kohaldamise üle otsustav kohtunik rahuldas need taotlused 3. märtsil 2020, 18. septembril 2020 ja 8. aprillil 2021.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski tekkinud küsimus, kas Dublini III määruse artiklitega 27 ja 29 on vastuolus, kui rahuldada haldusasutuste esitatud esialgse õiguskaitse taotlus, milles palutakse peatada üleandmistähtaeg ja mis esitati koos apellatsioonkaebusega üleandmisotsuse tühistamise otsuse peale. Kui see peaks nii olema, siis tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuvastada, et see tähtaeg on möödunud ja et Madalmaade Kuningriik on seega muutunud vastutavaks põhikohtuasja vastustajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest.
Ta leiab, et asjaolu, et selle määruse artikli 27 lõikes 3 viidatakse üksnes asjaomase isiku taotlusel määratud esialgse õiguskaitse meetmetele, ja vastutava liikmesriigi kiire määramise eesmärk võiksid sellist lahendust õigustada.
Ta märgib siiski, et selle määrusega ei tundu siiski olevat vastuolus, et asjaomane isik võiks taotleda apellatsioonikohtult üleandmisotsuse täitmise peatamist. Vastasel juhul võidakse see isik üle anda teisele liikmesriigile ja ta tuleb juhul, kui tema apellatsioonkaebus rahuldatakse, Madalmaadesse tagasi saata.
Seega on mõeldav, et ka Staatssecretarisel on võimalus taotleda apellatsioonimenetluse käigus üleandmistähtaja peatamist. Vastupidine lahendus võtaks Staatssecretariselt igasuguse konkreetse edasikaebamise võimaluse, kuna üleandmistähtaeg ei ole alati piisav selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks apellatsioonimenetluses otsuse teha.
Neil asjaoludel otsustas Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [Dublini III määruse] artikli 27 lõiget 3 ja artiklit 29 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, et olukorras, kus liikmesriigi õigus näeb sellise kohtuasja puhul nagu käesolev ette läbivaatamise teises kohtuastmes, võib apellatsioonikohtu kohtunik kaebuse läbivaatamisel kohaldada liikmesriigi pädeva ametiasutuse taotlusel esialgset õiguskaitset, mis toob kaasa üleandmistähtaja peatumise?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Dublini III määruse artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kellele on esitatud teise astme kaebus üleandmisotsuse tühistamise otsuse peale, võtta pädevate asutuste taotlusel esialgse õiguskaitse meetme, mis võimaldab neil jätta uue otsuse kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni tegemata ja mille ese või tagajärg on üleandmistähtaja peatumine kuni selle tulemuse selgumiseni.
Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 on ette nähtud, et puudutatud isik antakse vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas palve esitanud liikmesriigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus uuesti läbivaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
Määruse artikli 29 lõikes 2 on sätestatud, et kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul, vabaneb rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile.
Kuigi Dublini III määruse artikli 29 lõigetest 1 ja 2 nähtub, et Euroopa Liidu seadusandja soovis soodustada üleandmisotsuse kiiret täitmist, ei soovinud ta siiski rahvusvahelise kaitse taotlejate kohtuliku kaitse ohverdamist varjupaigataotluste kiirema menetlemise huvides, ning et ta nägi selle kaitse tagamiseks ette, et nende otsuste täitmise võib teatud juhtudel peatada (vt selle kohta 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus The International Protection Appeals Tribunal jt,
C‑322/19 ja C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, punkt
, ning 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ja
).
Nõnda peavad liikmesriigid selle määruse artikli 27 lõike 3 kohaselt andma asjaomastele isikutele õiguskaitsevahendi, mis võib viia nende suhtes tehtud üleandmisotsuse täitmise peatamiseni (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
Selle sätte kohaselt peavad liikmesriigid kas sätestama esiteks, et üleandmisotsuse vaidlustamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda selle otsuse teinud liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise tulemused, või sätestama teiseks, et üleandmisotsuse peale kaebuse esitamise järel peatub üleandmine automaatselt mõistlikuks ajaks, mille jooksul kohus otsustab, kas anda vaidlustamisele peatav mõju, või sätestama kolmandaks, et asjaomasel isikul on võimalus esitada kaebus üleandmisotsuse täitmise peatamiseks kuni selle otsuse vaidlustamise tulemuste selgumiseni (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
Lisaks täiendab Dublini III määruse artikli 27 lõige 4 seda sätet, andes liikmesriikidele õiguse lubada pädevatel asutustel üleandmisotsuse täitmine peatada juhul, kui täitmise peatamine pärast kaebuse esitamist ei tulene seadusest ega kohtulahendist, kui täitmisega seotud asjaolud viitavad sellele, et tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks peab asjaomasele isikule olema antud luba jääda üleandmisotsuse teinud liikmesriigi territooriumile kuni selle otsuse vaidlustamise suhtes lõpliku otsuse tegemiseni (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ning 61).
Juhul kui üleandmisotsuse täitmise peatamine tuleneb Dublini III määruse artikli 27 lõigete 3 või 4 kohaldamisest, on selle määruse artikli 29 lõikes 1 sätestatud, et üleandmistähtaeg ei hakka kulgema mitte vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve rahuldamisest, vaid erandina hetkest, mil tehti lõplik otsus üleandmisotsuse vaidlustamise kohta (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ning 49).
Nii nähtub Dublini III määruse artikli 29 lõikest 1 ja eelkõige väljendi „lõplik otsus“ kasutamisest, et liidu seadusandja nägi ette, et üleandmistähtaeg hakkab kulgema alles hetkest, mil on jõustunud kohtuotsus üleandmisotsuse vaidlustamise kohta, pärast seda, kui asjaomase liikmesriigi õiguskorras ette nähtud õiguskaitsevahendid on ammendatud, tingimusel et üleandmisotsuse täitmine on artikli 27 lõigete 3 või 4 kohaselt peatatud.
Tuleb siiski tõdeda, et seadusandja ei ole täpsustanud, milliste menetlusnormide kohaselt tuleb seda reeglit kohaldada juhul, kui esitatakse kaebus teise astme kohtusse, ja eelkõige, kas selle reegli kohaldamine võib tähendada seda, et kaebust menetlev kohus kohaldab esialgset õiguskaitset.
Nimelt nähtub kõigepealt Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 sõnastusest endast, et selles on silmas peetud menetlusi, mis on algatatud „üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise korral“. Järelikult tuleb selles sättes viiteid „vaidlustamisele“ ja „läbivaatamisele“ mõista nii, et need viitavad üksnes selle määruse artikli 27 lõikes 1 osutatud üleandmisotsuse vaidlustamisele ja läbivaatamisele. Vaidlustamist ja läbivaatamist peab aga viimati nimetatud sätte kohaselt kasutada saama üleandmisotsuse adressaat, pole ju pädevatel ametiasutustel mingisugust huvi oma otsuseid vaidlustada.
Seega tuleb Dublini III määruse artikli 27 lõiget 3 tõlgendada nii, et selle eesmärk on reguleerida üksnes selliseid esialgse õiguskaitse meetmeid, mis võivad automaatselt või asjaomase isiku taotlusel tuleneda üleandmisotsuse vaidlustamisest või läbivaatamisest esimeses astmes. Selle sätte eesmärk ei ole seevastu reguleerida esialgse õiguskaitse meetmeid, mida võidakse võtta pädevate asutuste teise astme kaebuse menetlemisel.
Seejärel tuleb märkida, et kuigi Dublini III määruse artikli 27 lõikest 4 tuleneb, et üleandmistähtaja katkemine või peatumine võib teatavatel juhtudel toimuda pädevate asutuste initsiatiivil, täiendab see säte – nagu on korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 22 – selle määruse artikli 27 lõiget 3, mille eesmärk on üleandmisotsuse täitmise peatamine.
Sellest järeldub, et Dublini III määruse artikli 27 lõiget 4 ei saa kohaldada sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus see otsus tühistati esimeses kohtuastmes. Sellises olukorras ei ole pädeva asutuse teise astme kaebuse menetluses enam üleandmisotsust, mille täitmine tuleks peatada.
Lõpuks, kuna Dublini III määruses ei ole üldiselt ühtegi normi, mis käsitleks võimalust kaevata üleandmisotsuse peale esitatud kaebuse kohta tehtud otsus edasi või mis reguleeriks sõnaselgelt võimalikku edasikaebemenetlust, siis tuleb asuda seisukohale, et kaitse, mis on antud nimetatud määruse artikli 27 lõikega 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 18 ja artikliga 47, piirdub sellega, et on olemas üksainus õiguskaitsevahend, ega nõua mitmeastmelise kohtuliku kaitse süsteemi kehtestamist (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (kaebuse peatav toime),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
, punkt
).
Eeltoodut arvestades tuleb märkida, et kuna selles valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, siis tuleb menetlusautonoomia põhimõtte alusel seega iga liikmesriigi õiguskorras otsustada, kas luua teise astme kohtumenetlus selle kohtuotsuse vaidlustamiseks, milles tehti lahend üleandmisotsuse peale esitatud kaebuse kohta, ning vajaduse korral reguleerida selle teise kohtuastme menetlust, sealhulgas võimalust võtta esialgse õiguskaitse meetmeid, tingimusel et need menetlusnormid ei ole liidu õigusest tulenevate olukordade osas siiski vähem soodsad kui samalaadsete olukordade puhul, millele kohaldatakse riigisisest õigust (võrdväärsuse põhimõte), ja need ei muuda liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (kaebuse peatav toime),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
, punktid
ja
, ning 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punkt
).
Sellega seoses tuleb eelkõige märkida, et kuna eelotsusetaotlusest nähtub, et seal viidatud riigisisesed õigusnormid on Madalmaade õiguskorras kohaldatavad kõikidele haldusõiguslikele kaebemenetlustele, siis võivad need õigusnormid ette näha, et teise astme kaebust lahendav kohus võib pädevate asutuste taotlusel kohaldada esialgset õiguskaitset. Need õigusnormid ei tohi seevastu teha erandit Dublini III määruse artikli 29 lõikest 1, nähes ette, et selliste meetmete tagajärg on – välja arvatud selles sättes nimetatud juhtudel –, et üleandmistähtaja kulgemist pikendatakse ja selle tähtaja möödumine lükkub seega edasi.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 23 ja 24, tuleneb Dublini III määruse artikli 29 lõikest 1, et üleandmistähtaeg saab hakata kulgema üleandmisotsuse peale esitatud kaebuse kohta tehtud lõpliku otsuse tegemisest üksnes juhul, kui üleandmisotsuse täitmine on esimese astme kaebemenetluses selle määruse artikli 27 lõigete 3 või 4 alusel peatatud.
Sellest järeldub, et esialgse õiguskaitse meetme, mille tulemusel peatatakse üleandmistähtaeg kuni teise astme kaebemenetluse lõppemiseni, saab võtta ainult juhul, kui üleandmisotsuse täitmine peatati viimati nimetatud sätete alusel kuni esimese astme kaebemenetluse lõppemiseni.
Sellises olukorras võimaldab esiteks üleandmistähtaja kulgemise pikendamine kuni teise astme kaebemenetluse lõppemiseni tagada poolte võrdsuse ja kaebemenetluste tõhususe, tagades, et see tähtaeg ei lõpe, kuigi üleandmisotsuse peale kaebuse esitamine muutis selle otsuse täitmise võimatuks.
Teiseks, kui otsustada, et teise astme kaebemenetluses tuleb kohaldada esialgset õiguskaitset, sest vastasel korral ei pikene üleandmistähtaja kulgemist peatav toime, mis tuleneb üleandmisotsuse peale kaebuse esitamisest esimese astme kaebemenetluses, siis võimaldab see vältida seda, et teise astme kaebuse esitamine üleandmisotsuse tühistanud kohtuotsuse peale toob süstemaatiliselt kaasa – isegi kui mõistlikult on arusaadav, et see kaebus ei saa olla tulemuslik – üleandmistähtaja kulgemise pikendamise, mis võib edasi lükata asjaomase isiku rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise.
Selline norm soodustab järelikult nimetatud määruse eesmärkide saavutamist, milleks on selle põhjenduste 4 ja 5 kohaselt kehtestada selge ja toimiv menetlus, mis põhineb liikmesriikide ja asjaomaste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel, selleks et kiiresti määrata rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik, et tagada tegelik juurdepääs sellise kaitse andmise menetlusele ja seadmata ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki (vt selle kohta 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, punkt
, ja 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
See reegel tugevdab seega nende imperatiivsete tähtaegade kohaldamist, mille liidu seadusandja on seadnud vastuvõtmis- ja tagasivõtmismenetlustes. Need tähtajad aitavad oluliselt kaasa rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärgi saavutamisele, tagades nende menetluste läbiviimise põhjendamatute viivitusteta, ning näitavad, et liidu seadusandja on pidanud eriti oluliseks rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kiiret määramist ja asjaolu, et arvestades eesmärki tagada tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlustele ja mitte seada ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki, peab neid taotlusi vajaduse korral läbi vaatama mõni teine liikmesriik kui see, mis on määratud vastutavaks selle määruse III peatükis toodud kriteeriumide alusel (vt selle kohta 13. novembri 2018. aasta kohtuotsus X ja X,
C‑47/17 ja C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, punktid
ja
).
Seevastu juhul, kui üleandmisotsuse täitmist ei ole kuni esimese astme kaebemenetluse lõppemiseni peatatud – nagu näib olevat põhikohtuasjas ja kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu vastupidist –, võimaldaks võimalus taotleda teise astme kaebemenetluses sellist esialgse õiguskaitse meedet, nagu on kõne all põhikohtuasjas, pädevatel asutustel, kes ei pidanud vajalikuks kasutada Dublini III määruse artikli 27 lõikes 4 ette nähtud võimalust, selleks et tagada puudutatud isikute tõhus kohtulik kaitse, ega pööranud üleandmisotsust selle kaebuse menetlemise ajal täitmisele, pikendada üleandmistähtaega, mis on ette nähtud selle määruse artikli 29 lõikes 1, ning vältida selliselt, et vastutus nende isikute taotluste läbivaatamise eest läheks nimetatud määruse artikli 29 lõike 2 alusel üle palve esitanud liikmesriigile, mistõttu rahvusvahelise kaitse menetlus pikeneks põhjendamatult, kahjustades selle määruse eesmärke, millele on tähelepanu juhitud käesoleva kohtuotsuse punktides 37 ja 38.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et Dublini III määruse artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kellele on esitatud teise astme kaebus üleandmisotsuse tühistamise otsuse peale, võtta pädevate asutuste taotlusel esialgse õiguskaitse meetme, mis võimaldab neil jätta uue otsuse kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni tegemata ja mille ese või tagajärg on üleandmistähtaja peatumine kuni selle tulemuse selgumiseni, kuivõrd sellist meedet saab vastu võtta ainult siis, kui üleandmisotsuse täitmine on esimese astme kaebemenetluses nimetatud määruse artikli 27 lõigete 3 või 4 alusel peatatud.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3

tuleb tõlgendada nii, et

nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kellele on esitatud teise astme kaebus üleandmisotsuse tühistamise otsuse peale, võtta pädevate asutuste taotlusel esialgse õiguskaitse meetme, mis võimaldab neil jätta uue otsuse kuni vaidlustamise tulemuse selgumiseni tegemata ja mille ese või tagajärg on üleandmistähtaja peatumine kuni selle tulemuse selgumiseni, kuivõrd sellist meedet saab vastu võtta ainult siis, kui üleandmisotsuse täitmine on esimese astme kaebemenetluses nimetatud määruse artikli 27 lõigete 3 või 4 alusel peatatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.