CELEX: 62006TJ0056
Pirmosios instancijos teismo sprendimas
2016 m. balandžio 22 d

Aliuminio oksidas I
tiek, kiek juo konstatuojama ar jis grindžiamas išvada, kad mineralinių alyvų, naudojamų kaip kuras aliuminio oksido gamyboje,
atleidimas nuo akcizo mokesčio Prancūzijos Respublikoje, Airijoje ir Italijos Respublikoje iki 2003 m. gruodžio 31 d. (toliau –
atleidimas nuo akcizo mokesčiu) yra valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, ir kiek juo nurodoma
Prancūzijos Respublikai, Airijai ir Italijos Respublikai imtis visų reikalingų priemonių susigrąžinti minėtą nesumokėtą mokestį
iš pagalbos gavėjų, jei šie nemokėjo 13,01 EUR mokesčio už 1 000 kg sunkiojo mazuto.
2012 m. birželio 1 d. Komisija pateikė apeliacinį skundą dėl šio Bendrojo Teismo sprendimo.
2013 m. gruodžio 10 d. Sprendimu
Komisija / Airija ir kt.
(C‑272/12 P, Rink., EU:C:2013:812) Teisingumo Teismas panaikino šio sprendimo 23 punkte minėtą Sprendimą
Airija ir kt. / Komisija
(EU:T:2012:134), grąžino bylas
Aliuminio oksidas I
Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir atidėjo klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
Priėmus šio sprendimo 25 punkte minėtą Sprendimą
Komisija / Airija ir kt.
(C‑272/12 P, Rink., EU:C:2013:812), 2014 m. sausio 21 d. ir kovo 10 d. Bendrojo Teismo pirmininko sprendimais bylos
Aliuminio oksidas I
buvo paskirtos pirmajai kolegijai.
Pagal 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 119 straipsnio 1 dalį šalys pateikė rašytines pastabas: Prancūzijos Respublika –
2014 m. vasario 20 d., o Komisija – 2014 m. balandžio 8 d. Savo rašytinėse pastabose Prancūzijos Respublika, atsižvelgdama
į šio sprendimo 25 punkte minėtą Sprendimą
Komisija / Airija ir kt.
(EU:C:2013:812), pažymėjo, kad atsisako pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su valstybės pagalbos sąvokos, kaip ji suprantama
pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, nepaisymu, ir šiame ieškinyje reikalauja tik panaikinti Sprendimo
Aliuminio oksidas I
5 straipsnį tiek, kiek ji juo įpareigojama susigrąžinti nesuderinamą valstybės pagalbą, kurią ji nuo 2002 m. vasario 3 d.
iki 2003 m. gruodžio 31 d. teikė taikydama ginčijamą atleidimą nuo mokesčio (toliau – ginčijama pagalba“), ir priteisti iš
Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Komisija į tai atsižvelgė savo rašytinėse pastabose.
Remiantis 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 118 straipsnio 1 dalimi 2014 m. rugsėjo 30 d. Bendrojo Teismo pirmininko
sprendimu bylos
Aliuminio oksidas I
buvo paskirtos pirmajai išplėstinei kolegijai.
Remdamasis teisėjos pranešėjos pranešimu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2015 m. kovo 6 d. posėdyje buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Prancūzijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti Sprendimo
Aliuminio oksidas I
5 straipsnį, kiek jame numatyta susigrąžinti ginčijamą pagalbą (toliau – ginčijamas sprendimas),
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama šį ieškinį Prancūzijos Respublika remiasi vieninteliu pagrindu, atitinkančiu trečiąjį ieškinio pagrindą, susijusį
su tuo, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo ir protingo termino
paisymo principus.
Pirma, grįsdama savo pagrindą, susijusį su teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo ir protingo termino paisymo principų
pažeidimu, Prancūzijos Respublika nurodo Sprendimo
Aliuminio oksidas I
98 ir 99 konstatuojamąsias dalis; šiose dalyse Komisija pripažįsta išimtinių aplinkybių, kurios trukdo susigrąžinti pagalbą,
kaip numatyta pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999, nustatantį išsamias [EB 88] straipsnio taikymo
taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), buvimą.
Antra, ji remiasi Sprendimu 2001/224, pagal kurį ginčijamą atleidimą nuo mokesčio leidžiama taikyti iki 2006 m. gruodžio 31 d.,
ir Direktyvos 2003/96 18 straipsnio 1 dalimi, patvirtinančia tą sprendimą, dėl kurių Komisija negali padaryti išvados, kad
sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą paskelbimas Oficialiajame leidinyje 2002 m. vasario 2 d. panaikino ginčijamos
pagalbos gavėjos, t. y.
Alcan
, teisėtus lūkesčius dėl šios pagalbos teisėtumo.
Trečia, Prancūzijos Respublika remiasi
Alcan
teisėtais lūkesčiais dėl ginčijamos pagalbos teisėtumo, kylančiais iš Komisijos delsimo priimti Sprendimą
Aliuminio oksidas I
(jis buvo priimtas tik 2005 m. gruodžio 7 d.), nors 2002 m. vasario mėn. ji buvo paskelbusi apie sprendimą pradėti formalią
tyrimo procedūrą ir gavusi paskutines šalių pastabas, o pagal teisinio saugumo ir protingo termino paisymo principus ji negalėjo
neapibrėžtą laiką delsti įgyvendinti savo įgaliojimus valstybės pagalbos srityje.
Ketvirta, ji nurodo, kad Komisija negali pateisinti šio beveik ketverių metų tyrimo termino ypatingu bylos sudėtingumu, nes
ji nepaaiškino, kodėl atleidimo nuo akcizo mokesčio suderinamumo su EB 87 straipsniu ir ypač 1994 m. ir 2001 m. Bendrijos
rekomendacijomis dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai vertinimas kėlė didelių sunkumų, be to, atsižvelgtina į tai, kad
Komisija jau seniai žinojo apie atleidimus nuo akcizo mokesčio.
Penkta, Prancūzijos Respublika remiasi teismo praktika, pagal kurią numatyta Sąjungos teismo galimybė vertinti Komisijos atliekamos
formalios tyrimo procedūros trukmės pagrįstumą, net ir įsigaliojus Reglamentui Nr. 659/1999. Jos teigimu, negalima aiškinti
Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio, pagal kurį nustatytas dešimties metų senaties terminas pagalbai susigrąžinti, kaip
leidžiančio Komisijai tą patį laikotarpį tikrinti pagalbos suderinamumą nepažeidžiant to paties reglamento 15 straipsnyje
aiškiai numatyto referencinio 18 mėnesių tyrimo termino.
Komisija mano, kad šis pagrindas nepagrįstas.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį Komisija negali reikalauti grąžinti valstybės
pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Sąjungos teisės principui.
Nagrinėjamu atveju Prancūzijos Respublika kaip tik mano, kad ginčijamas sprendimas prieštarauja teisėtų lūkesčių apsaugos,
teisinio saugumo ir protingo termino paisymo principams.
Šiuo klausimu, visų pirma, reikia priminti, kad pagal teisėtų lūkesčių apsaugos principą, kuris yra vienas pagrindinių Sąjungos
teisės principų (1999 m. spalio 14 d. Sprendimo
Atlanta / Europos Bendriją
, C‑104/97 P, Rink., EU:C:1999:498, 52 punktas), bet kuris ūkio subjektas, kuriam institucija sukėlė pagrįstų lūkesčių, gali
jais remtis (1987 m. kovo 11 d. Sprendimo
Van den Bergh en Jurgens ir Van Dijk Food Products (Lopik) / EEB
, 265/85, Rink., EU:C:1987:121, 44 punktas; 2011 m. kovo 24 d. Sprendimo
ISD Polska ir kt. / Komisija
, C‑369/09 P, Rink., EU:C:2011:175, 123 punktas ir 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Producteurs de légumes de France / Komisija
, T‑328/09, EU:T:2012:498, 18 punktas). Tačiau jei rūpestingas ir nuovokus ūkio subjektas gali numatyti, kad institucijų priimta
priemonė paveiks jo interesus, jis negali remtis šiuo principu priėmus tą priemonę (žr. 1978 m. vasario 1 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Lührs
, 78/77, Rink., EU:C:1978:20, 6 punktą ir 2009 m. kovo 25 d. Sprendimo
Alcoa Trasformazioni / Komisija
, T‑332/06, EU:T:2009:79, 102 punktą). Tam, kad būtų galima pasinaudoti teise remtis teisėtais lūkesčiais, reikia, kad būtų
tenkinamos trys kumuliacinės sąlygos. Pirma, suinteresuotasis asmuo iš atitinkamos institucijos patvirtintų ir patikimų šaltinių
turi būti gavęs tikslias, besąlygines ir tarpusavyje derančias garantijas. Antra, šios garantijos turi būti tokios, kad asmeniui,
kuriam jos skirtos, atsirastų teisėtų lūkesčių. Trečia, suteiktos garantijos turi atitikti taikomas normas (žr. minėto Sprendimo
Producteurs de légumes de France / Komisija
, EU:T:2012:498, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Toliau konkrečiai dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo taikymo valstybės pagalbos srityje reikia priminti, kad valstybė
narė, kurios valdžios institucijos, pažeisdamos EB 88 straipsnyje nustatytas procedūros taisykles, suteikė pagalbą, gali remtis
pagalbą gavusios įmonės teisėtais lūkesčiais siekdama Sąjungos teisme užginčyti Komisijos sprendimo, kuriuo jai nurodoma susigrąžinti
pagalbą, teisėtumą, tačiau negali nepaisyti pareigos imtis jam įgyvendinti būtinų priemonių (žr. 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo
Ispanija / Komisija
, C‑169/95, Rink., EU:C:1997:10, 48 ir 49 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką). Be to, iš teismo praktikos matyti, kad,
atsižvelgiant į tai, jog pareiga pranešti yra esminė, siekiant užtikrinti privalomos Komisijos atliekamos valstybės pagalbos
kontrolės veiksmingumą, pagalbos gavėjai iš esmės gali turėti teisėtų lūkesčių dėl minėtos pagalbos teisėtumo tik tuomet,
jeigu ji buvo suteikta laikantis EB 88 straipsnyje nustatytos procedūros, ir rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi galėti
įsitikinti, kad šios procedūros buvo laikomasi. Konkrečiai kalbant, kai pagalba suteikta apie ją iš anksto nepranešus Komisijai,
todėl remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi ji yra neteisėta, pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl jos suteikimo
teisėtumo (šiuo klausimu žr. 42 punkte minėto Sprendimo
Producteurs de légumes de France / Komisija
, 20 ir 21 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką), išskyrus išimtines aplinkybes (1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Komisija / Vokietija
, C‑5/89, Rink., EU:C:1990:320, 16 punktas; taip pat žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija / Komisija
, C‑298/00 P, Rink., EU:C:2004:240, 86 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2009 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Prancūzija / Komisija
, T‑427/04 ir T‑17/05, Rink., EU:T:2009:474, 263 punktas).
Taip pat reikia priminti, kad protingo termino paisymas vykstant administracinei procedūrai yra bendrasis Sąjungos teisės
principas (2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Regione Siciliana / Komisija
, T‑190/00, Rink., EU:T:2003:316, 136 punktas). Be to, pagrindinis teisinio saugumo reikalavimas, kuris prieštarauja tam,
kad Komisija galėtų neapibrėžtą laiką delsti įgyvendinti savo įgaliojimus, skatina teismą išsiaiškinti, ar administracinės
procedūros eiga rodo pernelyg ilgą Komisijos delsimą (2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano / Komisija
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink., EU:C:2002:524, 140 ir 141 punktai ir 2004 m. sausio 14 d. Sprendimo
Fleuren Compost / Komisija
, T‑109/01, Rink., EU:T:2004:4, 145–147 punktai).
Komisijos delsimas nuspręsti, kad pagalba neteisėta ir kad valstybė narė ją turi panaikinti ir susigrąžinti, tam tikromis
aplinkybėmis gali pagrįsti šios pagalbos gavėjų teisėtus lūkesčius taip, kad kliudytų Komisijai nurodyti valstybei narei šią
pagalbą susigrąžinti (1987 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
RSV / Komisija
, 223/85, Rink., EU:C:1987:502, 17 punktas). Pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, atveju Komisiją galima kaltinti tokiu delsimu
tik nuo to momento, kai ji sužinojo apie su bendrąja rinka nesuderinamą pagalbą (43 punkte minėto Sprendimo
Italija / Komisija
, EU:C:2004:240, 91 punktas).
Vien aplinkybė, kad Reglamente Nr. 659/1999, išskyrus dešimties metų senaties terminą (skaičiuojamą nuo pagalbos gavimo),
kuriam pasibaigus pagalba nebegali būti susigrąžinta, nenustatytas joks terminas – net rekomendacinio pobūdžio – Komisijai
ištirti neteisėtą pagalbą pagal minėto reglamento 13 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodyta, kad Komisija neprivalo laikytis
to paties reglamento 7 straipsnio 6 dalyje numatyto termino, nekliudo Sąjungos teismui patikrinti, ar ši institucija paisė
protingo termino ir ar pernelyg nedelsė imtis veiksmų (šiuo klausimu ir pagal analogiją dėl rekomenduojamojo pobūdžio termino
žr. 2005 m. birželio 15 d. Sprendimo
Regione autonoma della Sardegna / Komisija
, T‑171/02, Rink., EU:T:2005:219, 57 punktą; 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Diputación Foral de Álava ir kt.
, T‑230/01–T‑232/01 ir T‑267/01–T‑269/01, EU:T:2009:316, 338 ir 339 punktus ir Sprendimo
Diputación Foral de Álava ir kt. / Komisija
, T‑30/01–T‑32/01 ir T‑86/02–T‑88/02, Rink., EU:T:2009:314, 259 ir 260 punktus).
Galiausiai reikia priminti, kad iš teismo praktikos matyti, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad tuo atveju,
kai Komisija, nepaisydama jai tenkančios rūpestingumo pareigos, sukuria neaiškią situaciją, įnešdama į taikomus teisės aktus
netikrumo ir neaiškumo, be to, ilgai nesiima veiksmų, nors žino apie atitinkamą pagalbą, ji turi išaiškinti šią situaciją
ir tik paskui gali imtis bet kokių veiksmų, kuriais siekiama susigrąžinti jau pervestą pagalbą (šiuo klausimu žr. 1970 m.
liepos 9 d. Sprendimo
Komisija / Prancūzija
, 26/69, Rink., EU:C:1970:67, 28–32 punktus).
Šuo atveju šalių argumentus reikia vertinti atsižvelgiant būtent į šias 42–47 punktuose primintas taisykles.
Prancūzijos Respublika neginčija, jog niekada nebuvo pranešusi Komisijai apie ginčijamą pagalbą. Todėl pažeidžiant EB 88 straipsnio
3 dalį ši pagalba buvo suteikta iš anksto nepranešus apie ją Komisijai.
Nagrinėjamu atveju Prancūzijos Respublika remiasi išimtinėmis aplinkybėmis, teisėtai pagrindžiančiomis
Alcan
lūkesčius dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio, taigi ir valstybės pagalbos teisėtumo.
Tačiau dėl priežasčių, kurios bus nurodytos šio sprendimo 52–86 punktuose, nagrinėjamu atveju Prancūzijos Respublika negalėjo
remtis tokių išimtinių aplinkybių buvimu.
Priešingai, nei teigia Prancūzijos Respublika, paskelbimas Oficialiajame leidinyje apie sprendimą pradėti formalią tyrimo
procedūrą galėjo panaikinti teisėtus lūkesčius, kurių
Alcan
galėjo turėti dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio teisėtumo, turint omenyje nevienareikšmę ankstesnę padėtį, susiklosčiusią
dėl Komisijos siūlymu priimtų Tarybos sprendimų suteikti leidimą, įskaitant Sprendimą 2001/224, kuris galiojo ginčijamame
sprendime aptariamu laikotarpiu.
25 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Airija ir kt.
(EU:C:2013:812), kuris pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio 2 pastraipą Bendrajam Teismui yra privalomas,
52 ir 53 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, jog į aplinkybę, kad Tarybos sprendimai suteikti leidimą buvo priimti Komisijos
siūlymu ir kad ji niekada nesinaudojo jai suteiktais įgaliojimais pagal Direktyvos 92/81 8 straipsnio 5 dalį arba EB 230 ir
241 straipsnius, kad panaikintų arba pakeistų šiuos sprendimus suteikti leidimą, reikėjo atsižvelgti, kiek tai susiję su pareiga
susigrąžinti nesuderinamą pagalbą, turint omenyje teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principus, kaip Komisija ir
padarė Sprendime
Aliuminio oksidas I
neįpareigodama susigrąžinti pagalbos, kuri buvo suteikta iki 2002 m. vasario 2 d., t. y. dienos, kai Oficialiajame leidinyje
buvo paskelbta apie sprendimus pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą. Šis motyvas nulėmė tai, kad 25 punkte
minėto Sprendimo
Komisija / Airija ir kt.
(EU:C:2013:812) 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog to paties sprendimo 39–44 punktuose išdėstytais skundžiamo sprendimo
motyvais negalima teisiškai pagrįsti Bendrojo Teismo padarytos išvados, kad Sprendime
Aliuminio oksidas I
ginčijamas Tarybos sprendimų suteikti leidimą teisėtumas ir taip pažeidžiami teisinio saugumo ir Sąjungos teisės aktų teisėtumo
prezumpcijos principai, ir padarė tais pačiais motyvais grindžiamą išvadą, kad byloje T‑62/06 RENV Komisija pažeidė gero administravimo
principą.
Atsižvelgiant į reikalavimus, kylančius iš teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų, dėl neaiškios padėties,
susiklosčiusios dėl Komisijos siūlymu priimtų Tarybos sprendimų suteikti leidimą turinio, buvo draudžiama susigrąžinti tik
pagalbą, suteiktą remiantis ginčijamu atleidimu nuo mokesčio iki paskelbimo Oficialiajame leidinyje apie sprendimą pradėti
EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo procedūrą dienos. Tačiau nuo minėto paskelbimo dienos
Alcan
turėjo žinoti, kad tuo atveju, jei atleidimas nuo mokesčio yra valstybės pagalba, jai pagal EB 88 straipsnį turėjo pritarti
Komisija.
Darytina išvada, kad, priešingai, nei tvirtina Prancūzijos Respublika, dėl paskelbimo apie sprendimą pradėti formalią tyrimo
procedūrą išnyko teisėti lūkesčiai, kurių
Alcan
galėjo anksčiau turėti dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio teisėtumo, atsižvelgdama į Komisijos siūlymu anksčiau priimtus
Tarybos sprendimus suteikti leidimą.
Todėl Sprendimo
Aliuminio oksidas I
98 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai atsižvelgė į tai, kad šio atvejo aplinkybės buvo išimtinės, nes pateikdama
Tarybai pasiūlymus ji leido atsirasti tam tikram neaiškumui ir neišsklaidė jo, taip pat į tai, kad dėl jos negalėjimo nustatyti,
ar, o prireikus – ir kada valstybės narės iš tikrųjų įvairiems gavėjams buvo pranešusios apie jos sprendimą pradėti formalią
tyrimo procedūrą, negalima atmesti galimybės, kad pagalbos gavėjai galėjo remtis teisėtų lūkesčių principu iki 2002 m. vasario
2 d., kai apie Komisijos sprendimus pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo procedūrą dėl atleidimų nuo
akcizo mokesčio buvo paskelbta Oficialiajame leidinyje, pažymint, jog šis paskelbimas išsklaidė visas abejones, susijusias
su Tarybos sprendimų dėl leidimo formuluočių, kiek tai susiję su tuo, kad pagal EB 88 straipsnį ji turėjo pritarti aptariamoms
priemonėms, jei jos yra valstybės pagalba.
Įvairūs Prancūzijos Respublikos pateikti argumentai nepaneigia tokio sprendimo pagrįstumo.
Pirma, aplinkybė, kad pagal Direktyvos 2003/96 18 straipsnio 1 dalį, aiškinamą kartu su tos pačios direktyvos 28 straipsnio
2 dalimi, Prancūzijos Respublikai leidžiama toliau taikyti ginčijamą atleidimą nuo mokesčio nuo 2003 m. sausio 1 d., neturi
reikšmės teisėtiems lūkesčiams, kurių
Alcan
galbūt galėjo turėti dėl šio atleidimo nuo mokesčio teisėtumo laikotarpiu nuo 2002 m. vasario 3 d. iki 2003 m. gruodžio 31 d.
Iš tiesų tą dieną, kai Direktyvos 2003/96 18 straipsnio 1 dalis tapo taikytina, t. y. 2003 m. sausio 1 d.,
Alcan
turėjo būti pranešta apie pradėtą formalią tyrimo procedūrą dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio ir apie tai, kad tuo atveju,
jei jis yra valstybės pagalba, pagal EB 88 straipsnį jam turėjo pritarti Komisija. Šios situacijos negalėjo pakeisti Direktyvos 2003/96
priėmimas ir įsigaliojimas, atitinkamai 2003 m. spalio 27 ir 31 d.; minėtos direktyvos 32 konstatuojamojoje dalyje aiškiai
nurodyta, kad ši direktyva „nepažeidžia jokių būsimų valstybės pagalbos procedūrų, kurių gali būti imamasi pagal [EB] 87 ir
88 straipsnius, rezultatų“ (šiuo klausimu ir pagal analogija žr. 25 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Airija ir kt.
, EU:C:2013:812, 51 punktą). Direktyvos 2003/96 18 straipsnio 1 dalis negalėjo, paskelbus sprendimą pradėti formalią tyrimo
procedūrą, leisti iš naujo atsirasti
Alcan
teisėtiems lūkesčiams dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio teisėtumo, atsižvelgiant į taisykles valstybės pagalbos srityje.
Antra, dėl visų 60–86 punktuose nurodytų priežasčių Komisijos delsimas priimti Sprendimą
Aliuminio oksidas I
nėra išimtinė aplinkybė, galinti leisti iš naujo atsirasti
Alcan
teisėtiems lūkesčiams dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio teisėtumo.
Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar formalios tyrimo procedūros terminas šiuo atveju viršija protingas ribas.
Šiuo klausimu Prancūzijos Respublikos nurodytame ir 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) Teisingumo Teismas manė, kad 26 mėnesių terminas, kurio Komisijai prireikė priimti sprendimą, viršija protingas
ribas.
Be to, pagal Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalį referencinis terminas užbaigti formalią tyrimo procedūrą dėl praneštos
valstybės pagalbos yra 18 mėnesių. Nors pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 2 dalį šis terminas netaikomas neteisėtai
pagalbai (žr. šio sprendimo 46 punktą), jis yra naudinga gairė vertinant formalios tyrimo procedūros, susijusios, kaip šiuo
atveju, su priemone, apie kurią nepranešta, termino protingumą.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad 2000 m. liepos 17 d. Komisija Prancūzijos Respublikos, Airijos ir Italijos Respublikos
paprašė pranešti apie atleidimus nuo akcizo mokesčio pagal nuostatas dėl valstybės pagalbos. 2000 m. rugsėjo, spalio ir gruodžio mėn.
ji gavo atsakymus, kurie nebuvo laikomi pranešimu. Paskui 2001 m. spalio 30 d. ji pradėjo formalią tyrimo procedūrą; apie
ją atitinkamoms valstybėms narėms pranešta 2001 m. lapkričio 5 d., o Oficialiajame leidinyje paskelbta 2002 m. vasario 2 d.
Galiausiai ji gavo
Aughinish Alumina
(2002 m. vasario 26 d. ir kovo 1 d. raštai),
Eurallumina
(2002 m. vasario 28 d. raštas),
Alcan
(2002 m. kovo 1 d. raštas) ir Europos aliuminio asociacijos (2002 m. vasario 26 d. raštas) pastabas. 2002 m. kovo 26 d. šios
pastabos buvo perduotos Airijai, Italijos Respublikai ir Prancūzijos Respublikai.
Airija pateikė savo komentarus dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą 2002 m. sausio 8 d. 2002 m. vasario 18 d. Komisija
paprašė Airijos pateikti papildomos informacijos; ši atsakė 2002 m. balandžio 26 d., po to, kai paprašė pratęsti nustatytą
terminą atsakymui pateikti. Prancūzijos Respublika, 2001 m. lapkričio 21 d. taip pat paprašiusi pratęsti atsakymo pateikimo
terminą, 2002 m. vasario 12 d. pateikė pastabas dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą. Italijos Respublika pateikė
pastabas 2002 m. vasario 6 d.
Sprendimas
Aliuminio oksidas I
priimtas 2005 m. gruodžio 7 d.
Taigi nuo sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą iki Sprendimo
Aliuminio oksidas I
priėmimo praėjo kiek daugiau nei 49 mėnesiai.

A priori
toks terminas, beveik dvigubai ilgesnis už terminą, į kurį buvo atsižvelgta 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502), ir kiek daugiau nei dvigubai ilgesnis už Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalyje numatytą formalios
tyrimo procedūros dėl pagalbos, apie kurią buvo pranešta, užbaigimo terminą, atrodo neprotingas. Tačiau remiantis teismo praktika
reikia išnagrinėti, ar šis terminas galėjo būti pateisintas išimtinėmis atvejo aplinkybėmis.
Vis dėlto nagrinėjamu atveju Komisijos nurodytos aplinkybės nepateisina 49 mėnesių tyrimo termino.
Aišku, šis terminas apima terminą, kuris valstybėms narėms ir pagalbos gavėjoms suteiktas pateikti pastaboms, ir dar tai,
kad Prancūzijos, Airijos ir Italijos vyriausybės paprašė Komisijos nukelti pastabų ir atsakymų vykstant formaliai tyrimo procedūrai
pateikimo terminus. Turint omenyje šiuo atveju esančius glaudžius atleidimų nuo akcizo mokesčio ryšius su panašiomis priemonėmis,
kurioms tuo pačiu metu buvo pritarta pasibaigus tuo pačiu Tarybos sprendimu pradėtoms procedūroms, reikia atsižvelgti į visus
procedūrinius veiksmus, atliktus aptariamose bylose, ir visų pirma į tai, kad 2002 m. balandžio 26 d. Airija atsakė į paskutinį
Komisijos prašymą pateikti papildomos informacijos.
Tačiau ir po šios datos praėjo dar daugiau kaip 43 mėnesiai, kol Komisija priėmė Sprendimą
Aliuminio oksidas I
. Atsižvelgiant į visas atitinkamų valstybių narių ir suinteresuotųjų šalių pateiktas pastabas, toks aptariamų bylų nagrinėjimo
terminas šio atvejo aplinkybėmis nepateisinamas.
Pirma, nurodomas bylų sudėtingumas neįrodytas, o net jei ir būtų įrodytas, jis negalėtų pateisinti tokio ilgo, kaip šiuo atveju,
tyrimo termino. Iš tiesų nėra duomenų, leidžiančių daryti išvadą, kad Komisija buvo susidūrusi su ypač didelėmis teisinėmis
problemomis, nes Sprendimo
Aliuminio oksidas I
ilgis, beje, buvo protingas (112 konstatuojamųjų dalių) ir jo motyvuojamojoje dalyje nematyti jokių akivaizdžių sunkumų. Toliau,
kaip teisingai pažymi Prancūzijos Respublika, Komisija žinojo apie atleidimus nuo akcizo mokesčio gerokai iki formalios tyrimo
procedūros pradžios, nes pirmieji prašymai atleisti nuo mokesčio buvo pateikti 1992 m. Airijoje, 1993 m. Italijoje ir 1997 m.
Prancūzijos Respublikoje. Beje, būtent Komisija pateikė Tarybai iš eilės kelis pasiūlymus dėl sprendimų leisti atleisti nuo
akcizo mokesčio, gavusi atitinkamus prašymus iš Prancūzijos Respublikos, Airijos ir Italijos Respublikos. Galiausiai savo
ataskaitose apie valstybės pagalbą Komisija informavo Pasaulio prekybos organizaciją (PPO) apie atleidimą nuo mokesčio Airijoje.
Be to, pati Komisija pažymėjo, kad nuo 1999 m. ji laikė atleidimus nuo akcizo mokesčio prieštaraujančiais taisyklėms valstybės
pagalbos srityje. Taigi nuo tos datos ji galėjo išsamiau panagrinėti šių atleidimų nuo mokesčio teisėtumą atsižvelgdama į
šios srities taisykles.
Be to, aplinkybė, kad Komisija iš Prancūzijos Respublikos, Airijos ir Italijos Respublikos nepaprašė jokios papildomos informacijos
per 43 mėnesius iki Sprendimo
Aliuminio oksidas I
priėmimo, liudija, jog tuo metu ji turėjo visus duomenis, reikalingus priimti sprendimą dėl atleidimų nuo akcizo mokesčio.
Galiausiai dėl tariamo sudėtingumo, išplaukiančio iš pasikeitusios Bendrijos mineralinių alyvų apmokestinimo tvarkos ir visų
pirma priimtos Direktyvos 2003/96, reikia pažymėti, kad Komisija negalėjo juo remtis, kaip teisingai tvirtina Prancūzijos
Respublika. Iš tiesų Sprendimas
Aliuminio oksidas I
susijęs su teisine situacija, kurią reglamentuoja ne nauja mineralinių alyvų apmokestinimo tvarka, nustatyta Direktyva 2003/96,
kuri buvo pradėta taikyti tik nuo 2004 m. sausio 1 d., o anksčiau taikyta mineralinių alyvų apmokestinimo tvarka. Todėl Komisijos
nurodyti Bendrijos teisės aktų pokyčiai šiuo atveju neturėjo reikšmės. Tai patvirtina aplinkybė, kad Sprendime
Aliuminio oksidas I
Komisija pradėjo naują formalią tyrimo procedūrą, susijusią su atleidimais nuo mineralinėms alyvoms, kurios naudojamos kaip
kuras gaminant aliuminį Gardano, Šanono regionuose ir Sardinijoje, taikomo akcizo mokesčio laikotarpiu nuo 2004 m. sausio
1 d., datos, nuo kurios priėmus Direktyvą 2003/96 buvo pradėta taikyti nauja mineralinių alyvų apmokestinimo tvarka. Kad ir
kaip būtų, reikia pabrėžti, kad Sprendimas
Aliuminio oksidas I
buvo priimtas praėjus beveik dvejiems metams po Direktyvos 2003/96 priėmimo. Tačiau paprasčiausios būtinybės, kurią nurodo
Komisija, atsižvelgti Sprendime
Aliuminio oksidas I
į naują mineralinių alyvų apmokestinimo tvarką, nustatytą Direktyva 2003/96, nepakanka siekiant pateisinti tokį ilgą tyrimo
terminą, kaip nagrinėjamu atveju.
Šiomis aplinkybėmis Komisija gerai žinojo apie teisines ir faktines atleidimų nuo akcizo mokesčio aplinkybes ir nebuvo susidūrusi
su akivaizdžiu sunkumu juos vertindama pagal taisykles valstybės pagalbos srityje.
Antra, Komisijos nurodyti praktiniai ir kalbiniai sunkumai, net jei būtų įrodyti, negali pateisinti tokio ilgo tyrimo termino,
koks yra šiuo atveju. Bet kuriuo atveju Komisijoje yra tarnybų, kurios galėjo išspręsti jos nurodytus kalbinius sunkumus ir
kartu ištirti atleidimus nuo akcizo mokesčio per gerokai trumpesnį terminą nei nagrinėjamu atveju, visų pirma jei būtų buvusi
gerai koordinuota jos tarnybų veiklą.
Todėl ginčijamos pagalbos tyrimo terminas šiuo atveju yra neprotingas.
Toliau reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia Prancūzijos Respublika, aplinkybė, jog vykdydama formalią tyrimo procedūrą Komisija
taip viršijo protingą terminą, galėjo pagrįstai priversti
Alcan
patikėti, kad Komisija nebeturi abejonių ir kad nėra prieštaravimų dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio; taip pat reikia
išnagrinėti, ar šis viršijimas galėjo sukliudyti Komisijai prašyti susigrąžinti nuo 2002 m. vasario 3 d. iki 2003 m. gruodžio
31 d. pagal minėtą atleidimą nuo mokesčio suteiktą pagalbą, kaip nuspręsta 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502, 16 punktas), kuriuo remiasi Prancūzijos Respublika.
Tiesa, 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) Teisingumo Teismas manė, kad per 26 mėnesių laikotarpį, kurio Komisijai prireikė sprendimui priimti, pagalbą
gavusi ieškovė galėjo įgyti teisėtų lūkesčių, kurie institucijai kliudytų nurodyti atitinkamoms nacionalinės valdžios institucijoms
susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą.
Tačiau, nors reikia laikytis privačiuosius interesus saugančio teisinio saugumo įpareigojimų, juos taip pat reikia derinti
su viešuosius interesus saugančio teisėtumo principo įpareigojimais, iš kurių vienas, kalbant apie valstybės pagalbos sritį,
yra interesas išvengti to, kad dėl valstybės pagalbos, kuri kenkia konkurencijai, nebūtų iškreiptas rinkos veikimas, o tam
pagal nusistovėjusią teismo praktiką reikia, kad neteisėta pagalba būtų susigrąžinta siekiant atkurti ankstesnę padėtį (žr.
2003 m. rugpjūčio 5 d. Sprendimo
P & O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya / Komisija
, T‑116/01 ir T‑118/01, Rink., EU:T:2003:217, 207 ir 208 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Taigi 45 punkte minėtas Sprendimas
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) teismo praktikoje aiškinamas taip, kad byloje susiklosčiusios konkrečios aplinkybės turi lemiamą reikšmę Teisingumo
Teismo gairėms (šiuo klausimu žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Italija / Komisija
, EU:C:2004:240, 90 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija / Komisija
, C‑372/97, Rink., EU:C:2004:234, 119 punktą; 46 punkte minėto Sprendimo
Diputación Foral de Álava ir kt. / Komisija
, EU:T:2009:314, 286 punktą ir 46 punkte minėto Sprendimo
Diputación Foral de Álava ir kt.,
EU:T:2009:316, 344 punktą). Konkrečiai kalbant, 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) nagrinėta pagalba buvo suteikta dar prieš tai, kai Komisija pradėjo dėl jos formalią tyrimo procedūrą. Be
to, netrukus po to, kai pagalba buvo pervesta, apie ją buvo oficialiai pranešta Komisijai. Ji buvo susijusi su papildomomis
Komisijos leistos pagalbos sąnaudomis ir sektoriumi, kuriam nuo 1977 m. buvo skiriama Komisijos leista pagalba. Galiausiai
nagrinėjant pagalbos suderinamumą nereikia išsamaus tyrimo.
Vis dėlto visų išimtinių bylos, kurioje priimtas 45 punkte minėtas Sprendimas
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502), aplinkybių nėra nagrinėjamoje byloje. Tiesa, kaip ir byloje, kurioje priimtas 45 punkte minėtas Sprendimas
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502), tuo metu, kai Komisija tikriausiai nevykdė veiksmų, jai jau buvo gerai žinoma apie ginčijamą atleidimą nuo
mokesčio, taigi ji galėjo nuspręsti dėl šio atleidimo nuo mokesčio teisėtumo pagal taisykles valstybės pagalbos srityje, todėl
ji nebeprivalėjo išsamiau nagrinėti šio klausimo. Tačiau kitų 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) nurodytų svarbių aplinkybių šiuo atveju nėra. Konkrečiai kalbant, ginčijama pagalba buvo suteikta po to, kai
Komisija pradėjo formalią tyrimo procedūrą dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio.
Tai iš esmės skiria 45 punkte minėtame Sprendime
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502) nagrinėtą atvejį nuo atvejo, dėl kurio pareikštas šis ieškinys. Todėl šiuo atveju Prancūzijos Respublika negali
veiksmingai remtis 45 punkte minėtu Sprendimu
RSV / Komisija
(EU:C:1987:502).
Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Demesa ir Territorio Histórico de Álava / Komisija
(C‑183/02 P ir C‑187/02 P, Rink., EU:C:2004:701) 52 punkte Teisingumo Teismas dėl išimtinių aplinkybių, kuriomis gali būti
teisėtai pagrįsti neteisėtos pagalbos gavėjo lūkesčiai dėl jos teisėtumo, kalbant konkrečiau, iš Komisijos neveikimo galintys
kilti teisėti lūkesčiai, nusprendė, kad bet koks šios institucijos neveikimas neturėjo reikšmės, jeigu jai nebuvo pranešta
apie pagalbos schemą. Taigi šiuo atveju 43 mėnesių Komisijos neveikimas po to, kai Airija atsakė į paskutinį Komisijos prašymą
pateikti papildomos informacijos (žr. 70 punktą), priešingai, nei reikalaujama pagal protingo termino paisymo principą, atsižvelgiant
į taisyklių valstybės pagalbos srityje taikymą, vis dėlto neturi labai didelės reikšmės ginčijamai pagalbai. Todėl šiuo atveju
nepakanka konstatuoti tik išimtinių aplinkybių, galėjusių
Alcan
sukelti teisėtų lūkesčių dėl ginčijamos pagalbos teisėtumo atsižvelgiant į taisykles valstybės pagalbos srityje, buvimo.
Darytina išvada, kad šiuo atveju vien protingo termino paisymo principo pažeidimas priimant Sprendimą
Aliuminio oksidas I
nekliudė Komisijai tame sprendime nurodyti susigrąžinti ginčijamą pagalbą.
Taigi reikia atmesti argumentą dėl protingo termino nepaisymo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju Prancūzijos Respublika neįrodė, jog yra išimtinių
aplinkybių, galinčių leisti
Alcan
patikėti, kad Komisija nebeturi abejonių ir kad dėl ginčijamo atleidimo nuo mokesčio nėra prieštaravimų, kurios Komisijai
sudarytų kliūčių Sprendimo
Aliuminio oksidas I
5 konstatuojamojoje dalyje nurodyti susigrąžinti ginčijamą pagalbą.
Todėl reikia atmesti ieškinio pagrindą, susijusį su tuo, kad Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo
ir protingo termino paisymo principus, taigi ir visą šį ieškinį, grindžiamą vieninteliu pagrindu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 219 straipsnį Bendrojo Teismo sprendimuose ir nutartyse, priimamuose panaikinus
jo sprendimą ar nutartį ir grąžinus jam bylą, šis teismas sprendžia bylinėjimosi išlaidų, susijusių, pirma, su jo nagrinėtomis
bylomis ir, antra, su Teisingumo Teismo nagrinėtais apeliaciniais skundais, klausimus. Kadangi 19 punkte minėtame Sprendime
Komisija / Airija ir kt.
(EU:C:2009:742) ir 25 punkte minėtame Sprendime
Komisija / Airija ir kt.
(EU:C:2013:812) Teisingumo Teismas atidėjo klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą, Bendrasis Teismas šiame sprendime
taip pat turi nuspręsti dėl bylinėjimosi išlaidų, susijusių su šiais apeliaciniais procesais.
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimo išlaidos, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Tačiau pagal Procedūros reglamento 135 straipsnio 1 dalį, kai to reikalauja teisingumas, išimties tvarka
Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis, be savo išlaidų, padengia tik dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų.
Be to, pagal to paties reglamento 135 straipsnio 2 dalį Bendrasis Teismas gali iš šalies, net jei ji laimėjo bylą, priteisti
visas bylinėjimosi išlaidas arba jų dalį, jeigu tai atrodo pateisinama dėl jos elgesio, įskaitant elgesį iki proceso. Be kita
ko, Bendrasis Teismas gali priteisti bylinėjimosi išlaidas iš institucijos, kurios sprendimas nepanaikintas, dėl to sprendimo
nepakankamumo, galėjusio paskatinti ieškovę pareikšti ieškinį (pagal analogiją žr. 2010 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Evropaïki Dynamiki / Komisija
, T‑387/08, EU:T:2010:377, 177 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju Prancūzijos Respublikos reikalavimai nebuvo patenkinti. Tačiau iš 77 punkto matyti, kad priimdama ginčijamą sprendimą
Komisija pažeidė protingo termino paisymo principą, o tai galėjo paskatinti Prancūzijos Respubliką pareikšti šį ieškinį, kad
būtų konstatuotas minėtas pažeidimas. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas mano, kad bylose T‑56/06, T‑56/06 RENV I ir T‑56/06 RENV II
teisinga priteisti iš Prancūzijos Respublikos padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi
išlaidų, o iš Komisijos priteisti padengti ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų. Bylose C‑89/08 P ir C‑272/12 P, kadangi
kiekvienoje iš jų su Komisija bylinėjosi penkios šalys, reikia, taikant bylose T‑56/06, T‑56/06 RENV I ir T‑56/06 RENV II
pritaikytą paskirstymo tvarką, priteisti iš Prancūzijos Respublikos padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir tris dvidešimtadalius
Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o iš Komisijos priteisti padengti penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Prancūzijos Respublikos padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir tris ketvirtadalius Europos Komisijos bylinėjimosi
išlaidų bylose T‑56/06, T‑56/06 RENV I ir T‑56/06 RENV II ir tris dvidešimtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų bylose C‑89/08 P
ir C‑272/12 P.
3.
Priteisti iš Komisijos padengti ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų bylose T‑56/06, T‑56/06 RENV I ir T‑56/06 RENV II ir
penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų bylose C‑89/08 P ir C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Paskelbta 2016 m. balandžio 22 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.