CELEX: 62016TJ0643
Skupna zunanja in varnostna politika
Posebni omejevalni ukrepi, sprejeti proti osebam, skupinam in subjektom zaradi boja proti terorizmu
Zamrznitev sredstev
Možnost, da je organ tretje države opredeljen za pristojni organ v smislu Skupnega stališča 2001/931/SZVP
Dejanska podlaga odločb o zamrznitvi sredstev
Obveznost obrazložitve
Overitev aktov Sveta

Dejansko stanje in dejstva, ki so nastala po vložitvi obravnavane tožbe
Resolucija 1373 (2001) Varnostnega sveta Združenih narodov
Varnostni svet Združenih narodov je 28. septembra 2001 sprejel Resolucijo 1373 (2001) o določitvi široke strategije za boj proti terorizmu in zlasti proti financiranju terorizma. Točka 1(c) te resolucije med drugim določa, da vse države nemudoma zamrznejo denarna sredstva in drugo finančno premoženje ali gospodarske vire oseb, ki izvršujejo ali nameravajo izvršiti teroristična dejanja, jih omogočajo ali pri tem sodelujejo, subjektov, ki pripadajo tem osebam ali jih te nadzirajo, ter oseb ali subjektov, ki delujejo v imenu ali po navodilih teh oseb in subjektov.
Navedena resolucija ne določa seznama oseb, subjektov ali skupin, za katere je treba uporabiti te ukrepe.
Pravo Evropske unije
Ker je Svet Evropske unije menil, da je za izvajanje Resolucije 1373 (2001) potreben ukrep Evropske unije, je 27. decembra 2001 sprejel Skupno stališče 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 217). Člen 2 Skupnega stališča 2001/931 je določal zamrznitev denarnih sredstev in drugega finančnega premoženja ali gospodarskih virov oseb, skupin in subjektov, vpletenih v teroristična dejanja in vsebovanih na seznamu iz Priloge k temu skupnemu stališču.
Svet je za izvedbo ukrepov, navedenih v Skupnem stališču 2001/931, na ravni Unije istega dne sprejel Uredbo (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 207) in Sklep 2001/927/ES o določitvi seznama iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 (
UL 2001, L 344, str. 83
).
Svet je 2. maja 2002 uvrstil ime „‚Gama’a al-Islamiyya‘ (alias ‚Al Gama’a al-Islamiyya‘) (‚islamistična skupina‘ – ‚GI‘)“ na seznam, priložen skupnemu stališču 2002/340/SVZP o posodobitvi Skupnega stališča 2001/931 (
UL 2002, L 116, str. 75
), ter na seznam, vključen v Sklep 2002/334/ES o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in o razveljavitvi Sklepa 2001/927 (
UL 2002, L 116, str. 33
).
Ta seznama sta bila posodobljena na podlagi člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931 in člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001.
Svet je 21. decembra 2015 ohranil ime tožeče stranke na navedenih seznamih s Sklepom (SZVP) 2015/2430 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2015/1334 (
UL 2015, L 334, str. 18
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2015/2425 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2015/1325 (
UL 2015, L 334, str. 1
).
Svet je 22. decembra 2015 v
Uradnem listu Evropske unije
objavil Obvestilo osebam, skupinam in subjektom s seznama iz člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 (
UL 2015, C 430, str. 5
). S tem obvestilom so bili te osebe, skupine in subjekti obveščeni, da je bilo njihovo ime ohranjeno na seznamih za zamrznitev sredstev in da lahko Svetu pošljejo prošnjo za pridobitev obrazložitve te ohranitve.
Odvetnica tožeče stranka je 20. maja 2016 prosila Svet, naj ji pošlje obrazložitev, na podlagi katere je bilo ime njene stranke prvotno uvrščeno na seznama za zamrznitev sredstev in nato ohranjeno na teh seznamih z Izvedbeno uredbo 2015/2425, pri čemer je dvomila o tem, da se navedena seznama dejansko nanašata na njeno stranko.
Svet ji je 26. maja 2016 poslal enajst obrazložitev, pri čemer je navedel:
„Prilagamo obrazložitve, s katerimi sta utemeljena uvrstitev in ohranitev vaše stranke na seznamu iz [Izvedbene] uredbe 2015/2425 […] o izvajanju člena 2(3) Uredbe […] št. 2580/2001.“
Izpodbijani akti
Akta iz julija 2016
Svet je 12. julija 2016 sprejel Sklep (SZVP) 2016/1136 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa 2015/2430 (
UL 2016, L 188, str. 21
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2016/1127 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe 2015/2425 (
UL 2016, L 188, str. 1
) (v nadaljevanju skupaj: akta iz julija 2016). Ime tožeče stranke je bilo ohranjeno na seznamih, priloženih tema aktoma (v nadaljevanju: sporna seznama iz julija 2016).
Svet je z dopisom z dne 13. julija 2016 odvetnici tožeče stranke poslal obrazložitev, iz katere so razvidni razlogi za ohranitev njenega imena na spornih seznamih iz julija 2016, pri čemer jo je obvestil, da lahko zahteva preverjanje teh seznamov v okviru člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931. V tem dopisu je navedel tudi:
„Svet je menil, da v spisu ni bilo novih elementov, ki bi utemeljevali spremembo njegovega stališča. Zato meni, da razlogi, ki vam jih je predhodno sporočil v dopisu z dne 26. maja 2016, še vedno veljajo.“
Iz obrazložitve aktov iz julija 2016 izhaja, da vključitev imena tožeče stranke na sporna seznama temeljita na štirih nacionalnih odločbah.
Prva nacionalna odločba je bil sklep št. 1261 Secretary of State for the Home Department (ministrstvo za notranje zadeve, Združeno kraljestvo, v nadaljevanju: Home Secretary) z dne 29. marca 2001 o spremembi UK Terrorism Act 2000 (zakon Združenega kraljestva o terorizmu iz leta 2000) in o prepovedi tožeče stranke, ki se šteje za organizacijo, vpleteno v teroristična dejanja (v nadaljevanju: odločba Home Secretary).
Druga nacionalna odločba je bila odločba United States Secretary of State (državni sekretar ZDA) z dne 8. oktobra 1997, s katero je bila tožeča stranka za namene Immigration and Nationality Act (zakon ZDA o priseljevanju in državljanstvu) označena za „tujo teroristično organizacijo“ (v nadaljevanju: ameriška odločba iz leta 1997).
Tretjo nacionalno odločbo je sprejel državni sekretar ZDA 31. oktobra 2001 na podlagi Executive Order n
o
13224 (predsedniški odlok št. 13224) (v nadaljevanju: ameriška odločba iz leta 2001).
Četrta nacionalna odločba ima datum 23. januar 1995 in je bila sprejeta na podlagi Executive Order n
o
12947 (predsedniški odlok št. 12947) (v nadaljevanju: ameriška odločba iz leta 1995).
V glavnem delu obrazložitve aktov iz julija 2016 je Svet najprej ugotovil, da so te nacionalne odločbe odločbe pristojnega organa v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 in da te odločbe še vedno veljajo. Nato je navedel, da je preučil, ali ima dejstva, ki kažejo, da bi bilo treba ime tožeče stranke umakniti s spornih seznamov iz julija 2016, in ugotovil, da nima na voljo nobenega takega dejstva. Nazadnje je navedel, da razlogi za uvrstitev imena tožeče stranke na seznama za zamrznitev sredstev ostajajo veljavni, in ugotovil, da ga je treba na spornih seznamih iz leta 2016 ohraniti.
Obrazložitev aktov iz julija 2016 je poleg tega vsebovala Prilogo A, ki se je nanašala na „odločbo pristojnega organa Združenega kraljestva“, in Prilogo B, ki se je nanašala na „odločbe pristojnih organov Združenih držav“. Vsaka od teh prilog je vsebovala opis nacionalnih predpisov, na podlagi katerih so bile sprejete odločbe nacionalnih organov, predstavitev opredelitev pojmov terorizma, ki so jih vsebovali ti predpisi, opis postopkov za preverjanje teh odločb, opis dejstev, na katera so se ti organi oprli, in ugotovitev, da so ta dejanja teroristična dejanja v smislu člena 1(3) Skupnega stališča 2001/931.
Svet je v točki 16 Priloge A k obrazložitvi aktov iz julija 2016 navedel, da je Home Secretary novembra 2013 na podlagi razpoložljivih dokazov ugotovil, da „je skupina na drugačen način vpletena v terorizem in da je treba zato prepoved ohraniti“.
Svet je v točki 10 Priloge B k aktom iz julija 2016 navedel, da je bilo v ZDA najnovejše preverjanje označitve tožeče stranke za tujo teroristično organizacijo končano 15. decembra 2010 in da je ameriška vlada sklenila to označitev ohraniti. Poleg tega se je v točki 18 Priloge B skliceval na „upravna poročila (‚administrative records‘) zunanjega ministrstva o Gama’a al-Islamiyya iz let 2010 in 2003“.
Akta iz januarja 2017
Svet je 27. januarja 2017 sprejel Sklep (SZVP) 2017/154 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa 2016/1136 (
UL 2017, L 23, str. 21
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2017/150 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe 2016/1127 (
UL 2017, L 23, str. 3
) (v nadaljevanju skupaj: akta iz januarja 2017). Ime tožeče stranke je bilo ohranjeno na seznamih, priloženih tema aktoma (v nadaljevanju: sporna seznama iz januarja 2017).
Svet je z dopisom z dne 30. januarja 2017 odvetnici tožeče stranke poslal obrazložitev, iz katere so razvidni razlogi za ohranitev njenega imena na spornih seznamih iz januarja 2017, pri čemer jo je obvestil, da lahko zahteva preverjanje teh seznamov v okviru člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931.
Ta obrazložitev je bila enaka kot tista v zvezi z aktoma iz julija 2016.
Tožeča stranka se na ta dopis ni odzvala.
Akta iz avgusta 2017
Svet je 4. avgusta 2017 sprejel Sklep (SZVP) 2017/1426 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa 2017/154 (
UL 2017, L 204, str. 95
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2017/1420 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe 2017/150 (
UL 2017, L 204, str. 3
) (v nadaljevanju skupaj: akta iz avgusta 2017). Ime tožeče stranke je bilo ohranjeno na seznamih, priloženih tema aktoma (v nadaljevanju: sporna seznama iz avgusta 2017).
Svet je z dopisom z dne 7. avgusta 2017 odvetnici tožeče stranke poslal obrazložitev, iz katere so razvidni razlogi za ohranitev njenega imena na spornih seznamih iz avgusta 2017, pri čemer jo je obvestil, da lahko zahteva preverjanje teh seznamov v okviru člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931.
Ta obrazložitev je bila enaka kot tista v zvezi z aktoma iz julija 2016 in januarja 2017.
Tožeča stranka se na ta dopis ni odzvala.
Akta iz marca 2018
Svet je 21. marca 2018 sprejel Sklep (SZVP) 2018/475 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa 2017/1426 (
UL 2018, L 79, str. 26
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2018/468 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe 2017/1420 (
UL 2018, L 79, str. 7
) (v nadaljevanju skupaj: akta iz marca 2018). Ime tožeče stranke je bilo ohranjeno na seznamih, priloženih tema aktoma (v nadaljevanju: sporna seznama iz marca 2018).
Svet je z dopisom z dne 22. marca 2018 odvetnici tožeče stranke poslal obrazložitev, iz katere so razvidni razlogi za ohranitev njenega imena na spornih seznamih iz marca 2018, pri čemer jo je obvestil, da lahko zahteva preverjanje teh seznamov v okviru člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931.
Ta obrazložitev je bila enaka kot tista v zvezi z aktoma iz julija 2016 ter akti iz januarja in avgusta 2017.
Tožeča stranka se na ta dopis ni odzvala.
Akta iz julija 2018
Svet je 30. julija 2018 sprejel Sklep (SZVP) 2018/1084 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931, in razveljavitvi Sklepa 2018/475 (
UL 2018, L 194, str. 144
) ter Izvedbeno uredbo (EU) 2018/1071 o izvajanju člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 ter razveljavitvi Izvedbene uredbe 2018/468 (
UL 2018, L 194, str. 23
) (v nadaljevanju skupaj: akta iz julija 2018). Ime tožeče stranke je bilo ohranjeno na seznamih, priloženih tema aktoma (v nadaljevanju: sporna seznama iz julija 2018).
Svet je z dopisom z dne 31. julija 2018 odvetnici tožeče stranke poslal obrazložitev, iz katere so razvidni razlogi za ohranitev njenega imena na spornih seznamih iz julija 2018, pri čemer jo je obvestil, da lahko zahteva preverjanje teh seznamov v okviru člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 in člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931.
Ta obrazložitev je bila enaka kot tista v zvezi z aktoma iz julija 2016, akti iz januarja in avgusta 2017 ter aktoma iz marca 2018, razen nekaterih formalnih razlik in sklicevanja v točki 16 Priloge B na „pravico do učinkovitega sodnega varstva“ in ne več na „pravico do sodnega varstva“.
Tožeča stranka se na ta dopis ni odzvala.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 11. septembra 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo, v kateri predlaga razglasitev ničnosti aktov iz julija 2016 v delu, v katerem se nanašata nanjo.
Zadeva je bila 18. oktobra 2016 dodeljena petemu senatu Splošnega sodišča.
Predsednik petega senata Splošnega sodišča je 2. decembra 2016 v skladu s členom 69(d) Poslovnika Splošnega sodišča odločil, da se postopek prekine do odločitve Sodišča v zadevah C‑599/14 P, Svet/LTTE, in C‑79/15 P, Svet/Hamas.
Evropska komisija je 21. decembra 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za intervencijo v tem postopku v podporo predlogom Sveta.
Tožeča stranka je 27. marca 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 86 Poslovnika prilagodila tožbo, da bi upoštevala akta iz januarja 2017 v delu, v katerem se nanašata nanjo.
Stranke so bile z dopisom z dne 16. avgusta 2017 pozvane, naj predložijo svoja stališča v zvezi s posledicami, ki jih imajo ugotovitve iz sodb z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), in z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas (
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
), za to zadevo.
Tožeča stranka je 3. septembra 2017 odgovorila na ta poziv.
Svet je 18. septembra 2017 vložil odgovor na tožbo, ki je poleg tega vseboval odgovor na vlogo za prilagoditev z dne 27. marca 2017 in stališča iz točke 43 zgoraj.
Predsednik petega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 26. septembra 2017 dopustil intervencijo Komisije.
Tožeča stranka je 3. oktobra 2017 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 86 Poslovnika prilagodila tožbo, da bi upoštevala akta iz avgusta 2017.
Svet je 12. oktobra 2017 na poziv Splošnega sodišča odgovoril na vlogo za prilagoditev z dne 3. oktobra 2017.
Tožeča stranka je 8. novembra 2017 vložila repliko.
Komisija je 9. novembra 2017 vložila intervencijsko vlogo.
Svet je 28. novembra 2017 na poziv Splošnega sodišča predložil svoje stališče glede intervencijske vloge Komisije.
Svet je 15. januarja 2018 vložil dupliko.
Predsednik Splošnega sodišča je 13. aprila 2018 na podlagi člena 27(2) Poslovnika zaradi povezanosti predodelil zadevo drugemu sodniku poročevalcu, razporejenemu v prvi senat.
Tožeča stranka je 13. maja 2018 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 86 Poslovnika prilagodila tožbo, da bi upoštevala akta iz marca 2018.
Svet in Komisija sta z aktoma z dne 4. in 19. junija 2018 na poziv Splošnega sodišča odgovorila na vlogo za prilagoditev z dne 13. maja 2018.
Tožeča stranka je 14. septembra 2018 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 86 Poslovnika prilagodila tožbo, da bi upoštevala akta iz julija 2018.
Svet in Komisija sta z aktoma z dne 27. septembra in 17. oktobra 2018 na poziv Splošnega sodišča odgovorila na vlogo za prilagoditev z dne 14. septembra 2018.
Prvi senat Splošnega sodišča je na podlagi predloga sodnika poročevalca odločil, da začne ustni del postopka.
Stranki sta na obravnavi 6. novembra 2018 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
akte iz julija 2016, januarja in avgusta 2017 ter marca in julija 2018 v delu, v katerem se nanašajo nanjo (v nadaljevanju skupaj: izpodbijani akti), razglasi za nične;
–
Svetu naloži plačilo vseh stroškov.
Svet ob podpori Komisije Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka navaja osem tožbenih razlogov, ki se nanašajo na:
–
kršitev člena 1(5) Skupnega stališča 2001/931;
–
kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931;
–
napačno ugotovitev dejanskega stanja;
–
napačno presojo njenega statusa kot „teroristične skupine“;
–
kršitev člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931;
–
kršitev obveznosti obrazložitve;
–
kršitev pravice do obrambe in pravice do sodnega varstva;
–
neobstoj overitve obrazložitve.
Splošnemu sodišču se zdi primerno preučiti prvi, drugi, tretji in šesti tožbeni razlog v delu, v katerem tožeča stranka Svetu očita, da v izpodbijanih aktih ni navedel trdnih dokazov ali indicev v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ter osmi tožbeni razlog.
Šesti tožbeni razlog bo preučen po drugem.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 1(5) Skupnega stališča 2001/931
Tožeča stranka meni, da je Svet kršil člen 1(5) Skupnega stališča 2001/931, ker v njenem poimenovanju, kot je navedeno na spornih seznamih iz julija 2016, januarja in avgusta 2017 ter marca in julija 2018 (v nadaljevanju: sporni seznami), ni navedel kraja, kjer se nahaja, in sicer Egipta. V zvezi s tem navaja, da se je njeno poimenovanje v aktih Sveta sčasoma spreminjalo in da obstajajo številne skupine, katerih poimenovanje je podobno njenemu. Ta poimenovanja naj bi se razlikovala samo v nekaj črkah in naj bi v vseh primerih pomenila „islamistična skupina“. Trdi, da se je zaradi te nenatančnosti znašla v položaju negotovosti glede tega, ali se sporni seznami nanašajo nanjo.
Svet ob podpori Komisije izpodbija utemeljenost tega tožbenega razloga.
Uvodoma je treba poudariti, da je predmet tožbe omejen na izpodbijane akte, tako se lahko tožbeni razlog preuči le v delu, v katerem se nanaša nanje.
V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 1(5) Skupnega stališča 2001/931 določa:
„Svet deluje na način, ki zagotavlja, da so imena oseb ali organizacij, skupin ali organizacij, naštetih v Prilogi, opremljena s podrobnostmi, ki omogočajo učinkovito prepoznavo posebnih ljudi, pravnih oseb, organizacij ali teles ter omogočajo oprostitev tistih z enakimi ali podobnimi imeni.“
V obravnavanem primeru je Svet v vseh izpodbijanih aktih tožečo stranko poimenoval tako: „‚Gama’a al-Islamiyya‘ (ali ‚Al Gama’a al-Islamiyya‘) (‚islamistična skupina‘ – ‚GI‘)“.
Kot poudarja tožeča stranka, to poimenovanje ne vsebuje navedbe kraja, kjer je njena organizacija.
Vendar navedba tega podatka v skladu z določbo, navedeno v točki 68 zgoraj, ni potrebna, saj se zahteva le, da je poimenovanje, ki ga uporabi Svet, dovolj natančno, da se ne zameša z organizacijami z enakimi ali podobnimi imeni.
V obravnavanem primeru je poimenovanje tožeče stranke, navedeno v izpodbijanih aktih in ponovljeno v točki 69 zgoraj, dovolj posebno, ker se – vsaj delno – razlikuje od imen skupin in subjektov, katerih poimenovanje bi se lahko po njenem mnenju pomešalo z njenim, in sicer „Al-Jamâ’h al-Islâmiyah“, „Jemaah Islamiyah“, „Al-Jama’ah Al-Islamiyah“, „Jamaat al-Islamiya“ in „Jamaa Islamiya“.
Tudi če bi se predpostavljalo, da obstaja tveganje zamenjave, to tveganje – kot ugotavlja Svet – ni moglo škodovati tožeči stranki, ker se je lahko seznanila z izpodbijanimi akti in pri tem vedela, da se nanašajo nanjo, kot je razvidno iz dopisov Sveta z dne 13. julija 2016, 30. januarja in 7. avgusta 2017 ter 22. marca in 31. julija 2018 (glej točke 12, 23, 27, 31 in 35 zgoraj) ter procesnih aktov, s katerimi je predlagala njihovo razglasitev ničnosti.
V teh okoliščinah je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931
Tožeča stranka Svetu očita, da je kršil člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ker je odločbo Home Secretary ter ameriške odločbe iz let 1995, 1997 in 2001 (v nadaljevanju skupaj: ameriške odločbe) označil za odločbe, ki so jih sprejeli pristojni organi v smislu navedene določbe.
Ohranitev osebe ali subjekta na seznamu o zamrznitvi sredstev je v bistvu ohranitev prvotne uvrstitve, zato je pogoj zanjo ta, da še vedno obstaja tveganje vpletenosti zadevne osebe ali subjekta v teroristične dejavnosti, kot ga je na začetku ugotovil Svet na podlagi nacionalne odločbe, ki je bila podlaga za prvotno uvrstitev (sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
, in z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, točka
).
Ta tožbeni razlog je torej upošteven.
Preučiti je treba očitke, ki se nanašajo samo na odločbe ameriških organov, šele nato pa tiste, ki so skupni ameriškim organom in Združenemu kraljestvu.
Očitki, ki se nanašajo samo na odločbe ameriških organov
Tožeča stranka primarno meni, da Svet izpodbijanih aktov ne bi smel opreti na odločbe ameriških organov, ker so Združene države tretja država in ker načeloma organi teh držav niso „pristojni organi“ v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Glede tega tožeča stranka navaja, da sistem, vzpostavljen s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931, temelji na zaupanju v nacionalne organe, ki ima podlago v načelu lojalnega sodelovanja med Svetom in državami članicami Unije, skupnih vrednotah, vpisanih v pogodbah, ter na spoštovanju skupnih pravil, med katerimi sta tudi Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana v Rimu 4. novembra 1950, in Listina Evropske unije o temeljnih pravicah. Organi tretjih držav članic naj ne bi bili deležni tega zaupanja.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče že odločilo, da pojem „pristojni organ“, uporabljen v členu 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ne zajema zgolj organov držav članic, temveč lahko načeloma vključuje tudi organe tretjih držav (sodba z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
Razlaga, ki jo je sprejelo Sodišče, je upravičena, po eni strani, z besedilom člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ki pojma „pristojni organi“ ne omejuje zgolj na organe držav članic, in, po drugi strani, s ciljem tega skupnega stališča, ki je bilo sprejeto za izvajanje Resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov 1373 (2001), katere namen je okrepitev boja proti terorizmu na svetovni ravni s sistematičnim in tesnim sodelovanjem vseh držav (sodba z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
Tožeča stranka podredno, za primer, da se dopusti, da je tudi organ tretje države lahko pristojni organ v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, navaja, da je veljavnost aktov, ki jih sprejme Svet, odvisna tudi od preverjanj, ki jih mora Svet opraviti, da bi se prepričal, med drugim, da je ameriška zakonodaja skladna s pravico do obrambe in pravico do učinkovitega sodnega varstva.
V obravnavani zadevi pa naj bi Svet v obrazložitvi izpodbijanih aktov v bistvu le opisal postopke preverjanja in ugotovil, da obstaja možnost pritožbe, ne da bi preveril, ali sta pravica do obrambe in pravica do učinkovitega sodnega varstva zagotovljeni.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da mora Svet po mnenju Sodišča, kadar se opira na odločbo tretje države, predhodno preveriti, ali je bila ta odločba sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva (glej v tem smislu sodbo z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
Svet mora v obrazložitve svojih aktov vključiti navedbe, na podlagi katerih je mogoče šteti, da je to preverjanje opravil (glej v tem smislu sodbo z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
S tem namenom mora Svet v teh obrazložitvah navesti razloge, iz katerih meni, da je bila odločba tretje države, na katero se opira, sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva (sodba z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
V skladu s sodno prakso so lahko navedbe, ki morajo biti vključene v obrazložitve v zvezi s to presojo, če je ustrezno, jedrnate (glej v tem smislu sodbo z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
Trditve tožeče stranke glede spoštovanja, po eni strani, pravice do učinkovitega sodnega varstva in, po drugi strani, pravice do obrambe je treba preučiti z vidika sodne prakse, navedene v točkah od 85 do 88 zgoraj.
Splošno sodišče meni, da je primerno začeti z drugonavedenim vprašanjem.
Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da Svet v obrazložitvah izpodbijanih aktov ni podal navedb v zvezi z razlogi, zaradi katerih je po preverjanju štel, da je v okviru upravnih postopkov, ki se nanašajo na opredelitev organizacij kot terorističnih organizacij, v Združenih državah spoštovanje pravice do obrambe zagotovljeno.
Ameriška zakonodaja naj ne bi zahtevala, da se odločbe, ki jih sprejmejo organi na tem področju, vročijo, in tudi ne, da so obrazložene. Tožeča stranka meni, da čeprav člen 219 zakona ZDA o priseljevanju in državljanstvu, ki je podlaga za ameriško določbo iz leta 1997, vsebuje obveznost objave odločbe o uvrstitvi v zveznem registru, to ne velja za predsedniški odlok št. 13224, ki je podlaga za ameriško odločbo iz leta 2001 in ne določa nobenega ukrepa te vrste.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso načelo spoštovanja pravice do obrambe zahteva, da se naslovnikom odločb, ki močno posegajo v njihove interese, omogoči, da učinkovito izrazijo svoja stališča glede obremenilnih elementov zoper njih, na katerih temeljijo zadevne odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, Texdata Software,
C‑418/11
,
EU:C:2013:588
, točka
in navedena sodna praksa).
V primeru ukrepov, s katerimi se imena oseb ali subjektov vpišejo na seznam za zamrznitev sredstev, to načelo pomeni, da se razlogi za te ukrepe sporočijo tem osebam ali subjektom hkrati z njihovim sprejetjem ali takoj potem (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, točka
).
Svet v točki 16 Priloge B k obrazložitvi izpodbijanih aktov navaja:
„V zvezi s postopki preverjanja in opisom razpoložljivih pravnih sredstev Svet meni, da zakonodaja Združenih držav zagotavlja spoštovanje pravice do obrambe […]“.
Informacije, ki jih je Svet v obrazložitvi izpodbijanih aktov navedel glede posamičnih ameriških odločb, se nato razlikujejo.
Po eni strani, v zvezi s predsedniškima odlokoma št. 12947 in 13224, na katerih temeljita ameriški odločbi iz leta 1995 in 2001, v splošni obrazložitvi, ki jo je navedel Svet, ni navedena nobena obveznost obveščanja zadevnih strank o razlogih in tudi ne obveznost objave teh odločb.
Iz tega izhaja, da spoštovanje pravice do obrambe za ti odločbi ni bilo zagotovljeno, zaradi česar v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 85 do 88 zgoraj, ne moreta biti podlaga izpodbijanim aktom.
Po drugi strani, glede ameriške odločbe iz leta 1997 iz točk 10 in 11 Priloge B k izpodbijanim aktom res izhaja, da se v skladu z zakonom Združenih držav o priseljevanju in državljanstvu uvrstitve tujih terorističnih organizacij ali odločbe, s katerimi je ugodeno predlogu za izbris teh uvrstitev, objavijo v zveznem registru. Vendar Svet nikjer ne navaja, ali je v tej zadevi objava ameriške odločbe iz leta 1997 vsebovala kakršno koli obrazložitev. Poleg tega iz obrazložitve izpodbijanih aktov tudi ne izhaja, da bi bila tožeči stranki, razen izreka odločbe, kakor koli zagotovljena kakršna koli obrazložitev.
V teh okoliščinah je treba preučiti, ali navedba, da je bila odločba objavljena v uradnem listu tretje države, zadostuje, da bi se štelo, da je Svet v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 85 do 88 zgoraj, izpolnil svojo obveznost, da preveri, ali je bila v tretji državi, iz katere izhajajo odločbe, ki so podlaga izpodbijanim aktom, spoštovana pravica do obrambe.
V zvezi s tem je treba upoštevati zadevo, v kateri sta bili izdani sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), in z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet (
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
). V tej zadevi je Svet v obrazložitvi enega od aktov, na katerega se sodba nanaša, navedel, da so bile odločbe organov zadevne tretje države objavljene v uradnem listu te države, ne da bi navedel kakšne druge informacije (sodba z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
V sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točki
in
), je Sodišče ob upoštevanju sklopa vseh informacij v zvezi z odločbami organov tretje države, ki so bile navedene v obrazložitvi uredbe Sveta, presodilo, da ne zadostujejo za ugotovitev, da je ta institucija opravila preverjanje, ki se zahteva v zvezi s spoštovanjem načela glede pravice do obrambe v tej tretji državi.
V obravnavani zadevi je treba iz istih razlogov sprejeti enak sklep glede edine navedbe v obrazložitvi izpodbijanih aktov, da je bila ameriška odločba iz leta 1997 v Združenih državah objavljena v zveznem registru.
Iz istih razlogov in ne da bi bilo treba preučiti vprašanje pravice do učinkovitega sodnega varstva, je treba šteti, da v obravnavani zadevi obrazložitev v zvezi z ameriškimi odločbami ni zadostna, tako da te odločbe ne morejo biti podlaga izpodbijanim aktom.
Ker člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931 ne določa, da morajo akti Svet temeljiti na več odločbah pristojnih organov, pa bi se lahko izpodbijani akti, v zvezi z uvrstitvijo imena tožeče stranka na sporne sezname, sklicevali samo na odločbo Home Secretary, tako da je treba preučitev tožbe nadaljevati tako, da se ta omeji na izpodbijane akte v delu, v katerem izvirno temeljijo na zadnjenavedeni odločbi.
Očitki, ki se nanašajo na odločbe organov Združenega kraljestva in odločbe ameriških organov
Tožeča stranka trdi, da odločbe ameriških organov in organov Združenega kraljestva, na katerih temeljijo izpodbijani akti, niso „odločbe pristojnih organov“ v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Ti razlogi bodo preučeni v nadaljevanju v delu, v katerem se nanašajo na odločbo Home Secretary, v skladu s točko 105 zgoraj.
–
Prednost, ki bi morala biti dana sodnim organom
Tožeča stranka trdi, da se lahko Svet v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 na upravne odločbe opre le, kadar sodni organi nimajo nobene pristojnosti na področju boja proti terorizmu. To naj v obravnavani zadevi ne bi bilo tako, ker imajo v Združenem kraljestvu sodni organi pristojnosti na tem področju. Svet naj torej v izpodbijanih aktih ne bi smel upoštevati odločbe Home Secretary.
Svet ob podpori Komisije izpodbija utemeljenost te trditve.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v skladu s sodno prakso to, da je odločba upravna in ne sodna, ni odločilno za uporabo člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ker že iz besedila te določbe izrecno izhaja, da se lahko organ, ki ni sodni, opredeli za pristojni organ v smislu te določbe (sodbi z dne 23. oktobra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, točki
in
, ter z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
Čeprav je iz člena 1(4), drugi pododstavek, Skupnega stališča 2001/931 razvidna prednost za odločbe sodnih organov, ta člen nikjer ne izključuje upoštevanja odločb upravnih organov, če so ti na eni strani po nacionalnem pravu dejansko pristojni za sprejetje omejevalnih odločb zoper združenja, ki so vpletena v terorizem, in če se na drugi strani ti organi, čeprav so le upravni, lahko štejejo za „enakovredne“ sodnim organom (sodba z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
V skladu s sodno prakso je treba upravne organe šteti za enakovredne sodnim organom, kadar je zoper njihove odločbe mogoče zahtevati sodno varstvo (sodba z dne 23. oktobra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, točka
).
Zato dejstvo, da imajo sodišča zadevne države pristojnosti na področju zatiranja terorizma, ne preprečuje tega, da bi Svet upošteval odločbe, ki jih je sprejel nacionalni upravni organ, pristojen za sprejetje omejevalnih ukrepov na področju terorizma (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
V obravnavanem primeru iz informacij, ki jih je predložil Svet, izhaja, da je zoper odločbe Home Secretary mogoče vložiti pritožbo na Proscribed Organisations Appeal Commission (komisija za pritožbe v zvezi s prepovedanimi organizacijami, Združeno kraljestvo), ki odloča na podlagi načel, ki veljajo za sodni nadzor, in da lahko vsaka stranka vloži pritožbo zoper odločbo komisije za pritožbe v zvezi s prepovedanimi organizacijami glede pravnega vprašanja na višjem sodišču, če pridobi dovoljenje te komisije ali, če ga ne, dovoljenje višjega sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Svet,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, točka
).
V teh okoliščinah kaže, da je mogoče zoper odločbe Home Secretary vložiti pravno sredstvo, tako da je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 111 in 112 zgoraj, ta upravni organ šteti za enakovreden sodnemu organu in torej za pristojni organ – kot trdi Svet – v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 v skladu s sodno prakso, v kateri so bile že večkrat izrečene odločitve v tem smislu (sodbi z dne 23. oktobra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, točka
, in z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točke od 120 do 123).
Iz zgoraj navedenega izhaja, da izpodbijanih aktov ni mogoče razglasiti za nične iz razloga, da se je Svet v obrazložitvi skliceval na odločbo Home Secretary, ki je upravni organ.
–
Dejstvo, da odločba Home Secretary pomeni uvrstitev na seznam terorističnih organizacij
Tožeča stranka navaja, da je naloga pristojnih organov, na katere se nanašata izpodbijana akta, med drugim Home Secretary, v praksi uvrščanje na sezname terorističnih organizacij z namenom, da bi se jim naložilo omejevalne ukrepe. To uvrščanje na sezname naj ne bi pomenilo represivne pristojnosti, ki bi jo bilo mogoče izenačiti z „začetkom preiskave ali pregonom“ ali z „obsodbo“, če se navedejo pooblastila, ki naj bi jih v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 imel „pristojni organ“.
Svet ob podpori Komisije izpodbija utemeljenost te trditve.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se v skladu s sodno prakso s Skupnim stališčem 2001/931 ne zahteva, da mora biti odločba pristojnega organa sprejeta v okviru kazenskega postopka
stricto sensu
, ampak mora biti cilj zadevnega nacionalnega postopka – ob upoštevanju ciljev, ki se jih želi doseči s Skupnim stališčem 2001/931 v okviru izvrševanja Resolucije 1373 (2001) Varnostnega sveta Združenih narodov – boj proti terorizmu v širokem pomenu (sodba z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
V tem smislu je Sodišče štelo, da ne gre za poseg v varstvo zadevnih oseb, če odločitev nacionalnega organa ni sprejeta v postopku, katerega namen je naložitev kazenskih sankcij, temveč v postopku, katerega predmet so preventivni ukrepi (sodba z dne 15. novembra 2012, Al-Aqsa/Svet in Nizozemska/Al-Aqsa,
C‑539/10 P in C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, točka
).
V obravnavanem primeru odločba Home Secretary določa ukrepe prepovedi proti organizacijam, ki se štejejo za teroristične, in torej v skladu z zahtevo iz sodne prakse spada v okvir nacionalnega postopka, ki se primarno nanaša na naložitev preventivnih ali represivnih ukrepov proti tožeči stranki zaradi boja proti terorizmu (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
Glede okoliščine, da dejavnost zadevnega organa pripelje do vzpostavitve seznama oseb ali subjektov, vpletenih v terorizem, je treba poudariti, da sama po sebi ne pomeni, da ta organ ni opravil posamične presoje za vsako od teh oseb ali subjektov pred njihovo uvrstitvijo na te sezname niti da je ta presoja nujno samovoljna ali neutemeljena (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
Ne gre torej toliko za okoliščino, da dejavnost zadevnega organa vodi do vzpostavitve zadevnega seznama oseb ali subjektov, vpletenih v terorizem, ampak za to, ali se ta dejavnost opravlja z zadostnimi jamstvi, ki Svetu omogočajo, da se nanjo opre kot na podlago za svoj sklep o uvrstitvi na seznam (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, LTTE/Svet,
T‑208/11 in T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, točka
).
Zato tožeča stranka napačno trdi, da bi bilo, če bi se dopustilo, da je lahko pooblastilo za uvrščanje na sezname značilnost pristojnega organa, to že v načelu v nasprotju s Skupnim stališčem 2001/931.
Z drugimi trditvami tožeče stranke ni mogoče izpodbiti te ugotovitve.
Tožeča stranka na prvem mestu trdi, da lahko Svet v skladu s členom 1(4) Skupnega stališča 2001/931 upošteva le sezname, ki jih je sestavil Varnostni svet Združenih narodov.
Tej trditvi ni mogoče pritrditi, ker je namen zadnjega stavka člena 1(4), prvi pododstavek, Skupnega stališča 2001/931 le ta, da se da Svetu možnost, da na seznam uvrsti tudi dodatne vpise, poleg tistih, ki jih lahko opravi na podlagi odločb nacionalnih pristojnih organov.
Tožeča stranka na drugem mestu poudarja, da je seznam Unije – ker povzema sezname, ki jih predlagajo pristojni organi – le seznam seznamov, s čimer se na ta seznam razširja področje uporabe nacionalnih upravnih ukrepov, sprejetih, odvisno od primera, s strani organov tretjih držav, ne da bi bile zadevne osebe o njih obveščene in ne da bi se te lahko učinkovito branile.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je navedla tožeča stranka, da se Svet pri opredelitvi oseb ali subjektov, zoper katere je treba uporabiti ukrepe zamrznitve sredstev, opre na ugotovitve pristojnih organov.
V okviru Skupnega stališča 2001/931 je bila med organi držav članic in evropskimi institucijami vzpostavljena posebna oblika sodelovanja, ki za Svet vključuje obveznost, da se, kolikor je mogoče, sklicuje na presojo pristojnih nacionalnih organov (glej v tem smislu sodbi z dne 23. oktobra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, točka
, in z dne 4. decembra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Svet,
T‑284/08
,
EU:T:2008:550
, točka
).
Svet načeloma ni pristojen, da se izreče o spoštovanju temeljnih pravic zainteresirane osebe s strani organov držav članic, temveč je to pristojnost pristojnih nacionalnih sodišč (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2007, Sison/Svet,
T‑47/03
, neobjavljena,
EU:T:2007:207
, točka
).
Splošno sodišče mora le izjemoma, če tožeča stranka na podlagi konkretnih dokazov trdi, da organi držav članic niso spoštovali temeljnih pravic, preveriti, ali so bile te pravice dejansko spoštovane (glej po analogiji sodbo z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti pravosodnega sistema),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, točka
).
Kadar pa so vpleteni organi tretjih držav, mora Svet, kot je bilo navedeno v točkah 85 in 86 zgoraj, po uradni dolžnosti preveriti, ali so bila ta jamstva dejansko zagotovljena, in svojo odločbo glede tega obrazložiti.
–
Neobstoj trdnih in zaupanja vrednih dokazov ali indicev, na katerih temelji odločba Home Secretary
Tožeča stranka meni, da bi moral Svet, ker se je oprl na upravno in ne na sodno odločbo, dokazati, da je ta odločba temeljila na „trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih“, kot to zahteva člen 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Ker se ta trditev ne nanaša na opredelitev „odločitve, ki so jo sprejeli pristojni organi“, v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, ki je predmet tega tožbenega razloga, bo preučen v okviru drugega in šestega tožbenega razloga v delu, v katerem se nanašata na trdne in zaupanja vredne indice v smislu navedene določbe.
Glede na vse zgoraj navedeno in s pridržkom preučitve trditev iz točke 134 zgoraj je treba drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi in šesti tožbeni razlog v delu, v katerem se nanašata na trdne in zaupanja vredne indice v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931
Tožeča stranka v okviru drugega in šestega tožbenega razloga trdi, da bi moral Svet v obrazložitvi izpodbijanih aktov navesti „trdne in zaupanja vredne dokaze in indice“, na katerih temeljijo odločbe pristojnih organov. Dejstva naj bi bila sicer v njej omenjena. Vendar naj bi bila navedena nejasno in abstraktno.
Kot izhaja iz točke 134 zgoraj, tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga meni tudi, da Svet ni predložil nobenega dokaza glede dejstev, navedenih v izpodbijanih aktih.
Ob upoštevanju odločitve iz točke 105 zgoraj je treba ta tožbeni razlog preučiti le v delu, v katerem se nanaša na odločbo Home Secretary.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so v skladu s členom 1(4), prvi pododstavek, Skupnega stališča 2001/931 seznami o zamrznitvi sredstev sestavljeni na podlagi točnih podatkov ali gradiva iz spisa, iz katerih izhaja, da je odločitev glede zadevnih oseb in subjektov sprejel pristojni organ, pri čemer ni pomembno, ali gre za začetek preiskave ali pregon zaradi terorističnega dejanja, poskusa ali omogočanja takega dejanja ali sodelovanja pri njem „s podlago na trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih“ ali za obsodbo za taka dejanja.
Iz splošne sistematike te določbe izhaja, da se zahteva – za katero mora Svet preveriti, ali je izpolnjena, pred uvrstitvijo imen oseb ali subjektov na sezname za zamrznitev sredstev na podlagi odločb, ki jih sprejmejo pristojni organi – da imajo te odločbe „podlago na trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih“, nanaša le na odločbe o začetku preiskave ali pregona, ne uporablja pa se za obsodbe.
Razlikovanje med obema vrstama odločb izhaja iz uporabe načela lojalnega sodelovanja med institucijami in državami članicami, to je načela, ki velja za sprejemanje omejevalnih ukrepov na področju boja proti terorizmu in na podlagi katerega mora Svet uvrstitev imen ali subjektov, povezanih s terorizmom, na sezname za zamrznitev sredstev opreti na odločbe, ki jih sprejmejo nacionalni organi, pri čemer nima obveznosti in tudi ne možnosti, da bi preizkušal njihovo pravilnost.
Tako opredeljeno načelo lojalnega sodelovanja se uporablja za nacionalne odločbe, ki vsebujejo obsodbo, zaradi česar Svet pred uvrstitvijo imena oseb ali subjektov na sezname za zamrznitev sredstev ne sme preverjati, ali te odločbe temeljijo na trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih, ter mora glede tega sprejeti presojo nacionalnega organa.
V zvezi z nacionalnimi odločbami o začetku preiskave ali pregona je treba ugotoviti, da se že po naravi sprejemajo na začetku ali med potekom postopka, ki še ni bil končan. Zaradi učinkovitosti boja proti terorizmu je bilo sprejeto stališče, da je koristno, da se lahko Svet pri sprejetju omejevalnih ukrepov na take odločbe opre, čeprav imajo zgolj pripravljalno naravo, pri čemer je bilo zaradi varstva oseb, na katere se ti postopki nanašajo, določeno, da mora Svet pri taki uporabi teh odločb preveriti, ali temeljijo na trdnih in zaupanja vrednih dokazih ali indicih.
V obravnavani zadevi je odločba Home Secretary dokončna v tem smislu, da ni potrebno, da bi ji sledila preiskava. Poleg tega je predmet te odločbe, da se tožeča stranka v Združenem kraljestvu prepove, s kazenskimi posledicami za osebe, ki imajo z njo tesne ali daljne povezave.
V teh okoliščinah odločba Home Secretary ni odločba o začetku preiskave ali pregona, temveč jo je treba enačiti z obsodbo, tako da na podlagi člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931 Svetu v obrazložitvi izpodbijanih aktov ni bilo treba navesti trdnih dokazov in indicev, na katerih temelji odločba tega organa.
V zvezi s tem dejstvo, da je Home Secretary upravni organ, ni pomembno, ker je, kot izhaja iz točk 114 in 115 zgoraj, zoper njegove odločbe mogoče sodno varstvo, zaradi česar ga je treba šteti za enakovrednega sodnemu organu.
Zato Svetu ni mogoče očitati, da v obrazložitvah izpodbijanih aktov ni navedel „trdnih in zaupanja vrednih dokazov in indicev“, na katerih temelji odločba Home Secretary.
Ker jih ni treba navesti, jih
a fortiori
ni treba dokazati.
Drugi in šesti tožbeni razlog v delu, v katerem se nanašata na trdne in zaupanja vredne indice v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, je torej treba zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: napačna ugotovitev dejanskega stanja
Tožeča stranka izpodbija dejstva, ki jih je Svet navedel v obrazložitvah izpodbijanih aktov, ker so navedena preveč nenatančno, ker niso dokazana in ker so preveč stara, da bi utemeljila uvrstitev njenega imena na sporne sezname.
Ta tretji tožbeni razlog je treba preučiti le v delu, v katerem se nanaša na dejstva, na katera se je Svet oprl za ohranitev imena tožeče stranke na spornih seznamih. Kot izhaja iz preučitve tožbenega razloga zgoraj, dejstev, na katerih temelji odločba Home Secretary, v izpodbijanih aktih ni treba navesti.
V zvezi z ohranitvijo uvrstitve imena tožeče stranke na sporne sezname, je Svet v točki 7 obrazložitve izpodbijanih aktov poudaril, da v obravnavanem primeru odločbe pristojnih organov, na katere se je oprl pri prvotni uvrstitvi, še vedno veljajo.
Iz sodne prakse izhaja, da kadar je med nacionalno odločbo, na kateri temelji prvotna uvrstitev, in sprejetjem aktov, ki se nanašajo na ohranitev te uvrstitve, poteklo znatno obdobje, se Svet pri ugotavljanju, ali še vedno obstaja tveganje vpletenosti zadevne osebe ali subjekta v teroristične dejavnosti, ne more omejiti na ugotovitev, da navedena odločba še vedno velja, temveč mora opraviti posodobljeno presojo položaja ob upoštevanju najnovejših dejstev, ki kažejo na to, da navedeno tveganje ostaja (glej v tem smislu sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točki
in
, ter z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, točki
in
).
Iz sodne prakse, navedene v točki 154 zgoraj, izhaja tudi, da lahko najnovejša dejstva, na katerih temelji ohranitev imena osebe ali subjekta na seznamih za zamrznitev sredstev, izhajajo iz drugih virov, kot so nacionalne odločbe, ki so jih sprejeli pristojni organi (glej v tem smislu sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
, in z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, točka
).
V obravnavanem primeru je bila prvotna odločba Home Secretary sprejeta leta 2001, izpodbijani akti pa med julijem 2016 in julijem 2018.
Glede na znatno dolžino obdobja med prvotno odločbo Home Secretary in izpodbijanimi akti, ki je znašala od petnajst do sedemnajst let, se Svet v skladu s sodno prakso iz točke 154 zgoraj ne bi smel zadovoljiti z ugotovitvijo, da odločba Home Secretary še vedno velja, ne da bi navedel najnovejše elemente, ki kažejo na to, da tveganje vpletenosti tožeče stranke v teroristične dejavnosti ostaja.
Svet je v zvezi s takimi elementi, na prvem mestu, v točki 16 Priloge A k obrazložitvi izpodbijanih aktov glede postopka preverjanja leta 2013 v Združenem kraljestvu navedel:
„Home Secretary je novembra 2013 na podlagi razpoložljivih dokazov ugotovilo, da je skupina na drugačen način vpletena v terorizem, ker je posedovala orožje in je ostala odločena, da uporabi nasilje za dosego svojega cilja vzpostavitve islamske države […]“.
Po mnenju tožeče stranke je to dejstvo preveč nenatančno, da bi utemeljilo ohranitev uvrstitve njenega imena na spornih seznamih.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče menilo, da mora sodišče Unije pri poznejših odločbah o zamrznitvi sredstev po eni strani preveriti spoštovanje obveznosti obrazložitve iz člena 296 PDEU in po drugi strani to, ali so ti razlogi potrjeni z dokazi (sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
, in z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, točka
).
Glede obveznosti obrazložitve je treba spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki se zahteva s členom 296 PDEU, jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zainteresirana oseba seznani z utemeljitvijo sprejetih ukrepov in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor (glej sodbo z dne 15. novembra 2012, Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
in navedena sodna praksa).
V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba zadostnost obrazložitve presojati ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodbi z dne 15. novembra 2012, Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
, in z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
).
Natančneje, akt, ki posega v položaj, je dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo (sodbi z dne 15. novembra 2012, Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
, in z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da Svet s tem, da v točki 16 Priloge A k obrazložitvi izpodbijanih aktov navaja, da je „[tožeča stranka] posedovala orožje in je ostala odločena, da uporabi nasilje za dosego svojega cilja vzpostavitve islamske države“, ne izpolnjuje obveznosti obrazložitve, kot je bila pravkar opredeljena.
Svet se namreč v taki izjavi po eni strani zgolj na splošno sklicuje na posedovanje orožja, ne da bi ga časovno in krajevno opredelil. Po drugi strani tožeči stranki pripisuje namen, ki ni ne določeno ne določljivo dejstvo.
V teh okoliščinah je tožeča stranka v zvezi s tem dejstvom v položaju, v katerem ne more niti v okviru konteksta ugotoviti, kaj ji je očitano, Splošno sodišče pa je v položaju, v katerem iz istega razloga ne more opraviti nadzora, ki ga zahteva Sodišče.
Obrazložitev tega dejstva torej ne izpolnjuje pogojev, ki jih določa sodna praksa, navedena v točkah od 160 do 163 zgoraj.
Na drugem mestu je Svet v točki 18 Priloge B k obrazložitvi izpodbijanih aktov naštel dejstva, ki izhajajo iz „upravnih poročil (‚administrative records‘) zunanjega ministrstva o Gama’a al-Islamiyya iz let 2010 in 2003“, pri čemer je v točki 10 iste priloge navedel, da je bilo najnovejše preverjanje uvrstitve tožeče stranke kot tuje teroristične organizacije končano 15. decembra 2010.
Ta dejstva so:
–
„[tožeča stranka] je zagovarjala poskus umora egiptovskega predsednika Hosnija Mubaraka junija 1995“;
–
„leta 1997 je [tožeča stranka] napadla turiste v Luksorju (Egipt), pri čemer je bilo 58 žrtev“;
–
„[Federal Bureau of Investigation (FBI, zvezni preiskovalni urad, ZDA)] je v obvestilu iz leta 2006 organe oblasti opozoril, da je Rahman, odgovorna oseba [tožeče stranke], pozval, naj se, če bo umrl v zaporu, kot povračilni ukrepi izvedejo atentati. V obvestilu so bile navedene Rahmanove zadnje želje in oporoka, razširjene med konferenco Al-Kaide leta 1998.“
Kot kaže na podlagi sodne prakse, navedene v točkah od 154 do 155 zgoraj, lahko taka dejstva utemeljijo ohranitev imena tožeče stranke na seznamu za zamrznitev sredstev, vir, uporabljen za poročanje o njih, pa ni pomemben, ker je za Svet bistveno, da ima na voljo dovolj nove elemente, da lahko oblikuje svoje stališče.
Med temi dejstvi sta prvi dve nastali pred odločbo Home Secreary, na kateri temelji prvotna uvrstitev tožeče stranke. Torej ju ni mogoče upoštevati pri utemeljitvi ohranitve te uvrstitve.
Glede tretjega dejstva tožeča stranka trdi, da je navedeno preveč nenatančno in da zlasti ime Rahman ni jasno identificirano. Dodaja, da izjav te osebe ni mogoče pripisati njeni organizaciji in da je to dejstvo, tako kot ostala, omenjena v izpodbijanih aktih, preveč staro.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba stopnjo obrazložitve, ki se zahteva od Sveta, presojati glede na okoliščine, v katerih je bil sprejet izpodbijani akt, in vedenja, ki ga ima lahko o teh okoliščinah tožeča stranka. V obravnavanem primeru je javno znano, da je bila odgovorna oseba tožeče stranke Omar Abdel Rahman, da je bil zaprt v ZDA leta 1993 po atentatih, storjenih na ameriškem ozemlju, in da je tam ostal do smrti leta 2017.
Glede na te znane okoliščine je treba šteti, da je bilo to dejstvo opisano dovolj natančno za izpolnitev obveznosti obrazložitve.
Konkretno, ime Rahman je bilo lahko identificirati in glede na njegov položaj ni bilo nerazumno njegovih izjav pripisati tožeči stranki.
Kljub temu navedeno dejstvo samo po sebi ne zadostuje za utemeljitev ohranitve imena tožeče stranke na spornih seznamih.
Tiskovna konferenca, med katero naj bi bile razširjene zadnje želje Rahmana, je bila namreč leta 1998 in torej pred odločbo Home Secretary, sprejeto leta 2001. Obvestilo FBI je bilo razširjeno leta 2006, kar je deset let pred sprejetjem izpodbijanih aktov.
Zgornjo analizo izpodbija Svet, po mnenju katerega Splošno sodišče ne more izvajati nadzora, opisanega v točki 160 zgoraj, glede dejstev, navedenih v obrazložitvi izpodbijanih aktov, ker izhajajo iz odločb, ki so jih sprejeli pristojni nacionalni organi v okviru revizije odločb, ki so jih izvirno sprejeli ti organi zaradi prvotne uvrstitve tožeče stranke.
Po mnenju Sveta bi morale biti te odločbe o reviziji izenačene s tistimi iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, tako da dejstva, na katerih temeljijo te odločbe, ne bi smela biti predmet nadzora Splošnega sodišča v zvezi z njihovo obrazložitvijo in resničnostjo, čeprav se ti izpodbijata.
Ta trditev nima ne dejanske ne pravne podlage.
Na prvem mestu je glede dejstev, navedenih v točki 16 Priloge A k obrazložitvi izpodbijanih aktov, treba naprej ugotoviti, da je Svet v okviru vprašanj, ki jih je postavilo Splošno sodišče, navedel, da je novembra 2013 odločbo Home Secretary preverila medministrska skupina, pristojna za preverjanje prepovedi. Vendar je na obravnavi formalno priznal, da po tem preverjanju organi Združenega kraljestva niso sprejeli konkretnega akta, ki bi ga bilo mogoče predložiti Splošnemu sodišču. Torej ne obstaja odločba, ki bi jo bilo mogoče enačiti z odločbo pristojnega organa v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Poleg tega je treba v zvezi z dejstvi, navedenimi v točki 18 Priloge B k obrazložitvi izpodbijanih aktov, poudariti, da ni bila jasno dokazana natančna povezava z odločbo o preverjanju, sprejeto v Združenih državah. V navedeni točki 18 so namreč samo navedena dejstva, ugotovljena v „administrative records“, ne da bi bil status zadnjenavedenih pojasnjen glede na preveritev, navedeno v točki 10 iste priloge, datum enega od „records“ pa se ne ujema z datumom navedene preveritve.
Poleg tega je treba spomniti, da ameriške odločbe, ki jih navaja Svet v izpodbijanih aktih, ne morejo biti podlaga za zadnjenavedene, ker ta institucija v obrazložitvi ni preverila, ali so zahteve glede spoštovanja pravice do obrambe izpolnjene v skladu s sodno prakso Sodišča.
Iz teh različnih elementov izhaja, da se Svet ne more sklicevati na nacionalne odločbe o preverjanju, s katerimi naj bi bili izpolnjeni pogoji iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Na drugem mestu, tudi če bi bilo preverjanje odločb pristojnih organov, ki so bile podlaga za prvotno uvrstitev, predmet odločb, ki izpolnjujejo pogoje iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, bi bilo treba ugotoviti, da te odločbe nikakor niso bile podlaga za prvotno uvrstitev v smislu navedene določbe, temveč za odločbo o ohranitvi uvrstitve v smislu člena 1(6) istega skupnega stališča.
Sodišče je razsodilo, da lahko zadevna oseba ali subjekt v okviru tožbe, vložene zoper odločbo o ohranitvi uvrstitve njegovega imena, izpodbija vse elemente, na katere se Svet opre, da bi dokazal, da tveganje njegove vpletenosti v teroristične dejavnosti še vedno obstaja, ne glede na to, ali so bili ti elementi pridobljeni iz nacionalne odločbe, ki jo je sprejel pristojni organi, ali iz drugih virov (sodbi z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
, in z dne 26. julija 2017, Svet/Hamas,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, točka
).
Okoliščina, da bi bila dejstva, navedena v točki 16 Priloge A in točki 18 Priloge B k obrazložitvi izpodbijanih aktov, podlaga za novejše odločbe nacionalnih organov, ki bi izpolnjevale pogoje iz člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931, torej ne bi odpravila pravice tožeče stranke, da izpodbija njihovo obrazložitev in resničnost, ter obveznosti Splošnega sodišča, da nad tema opravi nadzor v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 160 zgoraj.
V točkah od 161 do 177 zgoraj je torej ustrezno preučiti obrazložitev in resničnost dejstev, na katera se sklicuje Svet za ohranitev uvrstitve imena tožeče stranke na sezname za zamrznitev sredstev, čeprav izhajajo iz nacionalne odločbe o preverjanju.
Glede tega preverjanja je treba v obravnavanem primeru šteti, da dejstva, ki jih je Svet navedel v obrazložitvah izpodbijanih aktov, ne omogočajo utemeljitve ohranitve imena tožeče stranke na spornih seznamih.
Tretji tožbeni razlog je torej treba šteti za utemeljen.
Splošno sodišče kljub temu meni, da je ustrezno preučiti osmi tožbeni razlog.
Osmi tožbeni razlog: neobstoj overitve obrazložitve izpodbijanih aktov
Tožeča stranka v tožbi navaja, da obrazložitev izpodbijanih aktov, poslanih njeni odvetnici v dopisih Sveta z dne 26. maja in 13. julija 2016, 30. januarja in 7. avgusta 2017 ter 22. marca in 31. julija 2018, ni podpisal predsednik navedene institucije ter da torej niso bile overjene v skladu z zahtevo iz člena 15 Poslovnika navedene institucije, kot je bil sprejet s Sklepom 2009/937/EU z dne 1. decembra 2009 (
UL 2009, L 325, str. 35
).
Tožeča stranka trdi, da ker ni take overitve, ne more biti gotova, da obrazložitve, ki so ji bile poslane, točno ustrezajo tistim, ki jih je sprejel Svet, in da so bile navedene v celoti, ne da bi bile po sprejetju spremenjene.
V zvezi s tem tožeča stranka navaja, da so bile obrazložitve, poslane z dopisom z dne 26. maja 2016, vse opremljene z datumom 24. maj 2016, kar pomeni, da so bile spremenjene, vsaj glede njihovega datuma, saj so bile sprejete na različne datume, ne da bi bilo mogoče ugotoviti, ali je bila ta sprememba edina.
Uvodoma je treba ugotoviti, da je tožbeni razlog v celoti upošteven le v delu, v katerem se nanaša na obrazložitve izpodbijanih aktov. Zato obrazložitev, ki so bile sporočene z dopisom z dne 26. maja 2016 in se nanašajo na akte pred tem, ni mogoče ustrezno upoštevati.
Glede vsebine je treba spomniti, da člen 297(2), prvi odstavek, PDEU določa:
„Nezakonodajne akte, sprejete v obliki uredb, direktiv in sklepov, v katerih ni določeno, na koga so naslovljeni, podpiše predsednik institucije, ki jih sprejme.“
Poleg tega člen 15 Poslovnika Sveta določa:
„Besedila […] aktov, ki jih sprejme Svet, podpišeta predsednik, ki v času njihovega sprejetja izvršuje svoj mandat, in generalni sekretar. Generalni sekretar lahko pooblastilo za podpis prenese na generalne direktorje generalnega sekretariata.“
Sodišče je v sodbi z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi (
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
, točka
), ki jo je navedla tožeča stranka, glede odločbe, ki jo je sprejela Komisija, razsodilo, da overitve, ki jo določa poslovnik te institucije, ni mogoče analizirati zgolj kot formalnosti, namenjene zagotovitvi arhiviranja, temveč je njen namen zagotoviti pravno varnost s tem, da se besedilo, ki ga sprejme kolegij, trdno določi v verodostojnem jeziku.
Po mnenju Sodišča overitev, ki jo določa poslovnik Komisije, omogoča, da se v primeru izpodbijanja preveri natančno ujemanje vročenih ali objavljenih besedil z besedilom, ki ga je sprejela institucija, ter s tem z namenom njenega avtorja (sodba z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi,
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
, točka
).
Iz tega izhaja, da po mnenju Sodišča overitev, določena v poslovniku Komisije, v smislu člena 263 PDEU pomeni bistveno postopkovno pravilo, katerega kršitev je lahko razlog za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti (sodba z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi,
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
, točka
).
Ta pravila, navedena v sodbi z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi (
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
, točki
in
), v zvezi z akti Komisije, je treba prenesti na akte Sveta.
Tako kot pri aktih Komisije načelo pravne varnosti namreč zahteva, da imajo tretje osebe na voljo sredstvo, da preverijo, ali se vročeni ali objavljeni akti Sveta ujemajo s tistimi, ki so bili sprejeti.
Enako velja tudi, če Svet drugače kot Komisija ne sestavi kolegija. V sodbi z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi (
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
), se je Sodišče pri utemeljitvi obveznosti overitve aktov namreč oprlo na to, da je treba zagotoviti pravno varnost s tem, da se v primeru izpodbijanja preveri natančno ujemanje vročenih ali objavljenih besedil z besedilom, ki ga je sprejela institucija. Pravna varnost je splošno načelo prava, ki se uporablja za vse institucije, ne glede na njihovo naravo, zlasti kadar – kot v obravnavanem primeru – sprejmejo akte, ki naj bi vplivali na pravni položaj pravnih ali fizičnih oseb.
Poleg tega za akte Sveta, kot pri Komisiji, zlasti v skladu s členom 215 PDEU, veljajo pravila o večini, pri katerih je pomembno, da je mogoče preveriti, da so bila spoštovana.
V obravnavanem primeru ni sporno, da obrazložitve izpodbijanih aktov, poslane tožeči stranki, ne vsebujejo podpisa, temveč imajo obliko natipkanih dokumentov brez glave in kakršne koli navedbe, niti datuma, ki bi omogočala njihovo identifikacijo kot aktov Sveta in ugotovitev datuma, na katerega so bili sprejeti.
Svet je v odgovoru na tožbo pojasnil, da so bile obrazložitve, poslane tožeči stranki, vzete iz obvestil, naslovljenih na Odbor stalnih predstavnikov (Coreper), preden je Svet odobril izpodbijane akte v skladu z veljavnim postopkom. Poleg tega je predložil Prilogo B 25, ki je vsebovala:
–
obvestilo 10272/16, predloženo Coreper 17. junija 2016, v prilogi katerega sta obrazložitvi aktov iz julija 2016;
–
začasni dnevni red 2591. seje Coreper dne 21. in 22. junija 2016; v točki 25 začasnega dnevnega reda Coreper dne 21. junija 2016 so bili med točkami I osnutki aktov iz julija 2016 s sklicem na obvestilo 10272/16 in druge dokumente;
–
dnevni red 3480. seje Coreper dne 12. julija 2016 v zvezi s točkami A; v točki 21 tega dnevnega reda so bili omenjeni osnutki aktov iz julija 2016 s sklicem na obvestilo 10272/16 in dokumente, navedene v dnevnem redu Coreper, ter druge dokumente.
Splošno sodišče je 29. junija 2018 z ukrepom procesnega vodstva od Sveta zahtevalo, naj mu pošlje izpodbijane akte, podpisane v skladu s členom 297(2), prvi odstavek, PDEU in členom 15 njegovega poslovnika.
Svet je 20. julija 2018 Splošnemu sodišču poslal izpodbijane akte z datumom in podpisom njegovega predsednika in generalnega sekretarja, vendar ti akti niso vsebovali obrazložitve, ki bi utemeljevala njihovo sprejetje.
Dokončno je Svet na obravnavi priznal, da njegov predsednik in generalni sekretar nista podpisala obrazložitev izpodbijanih aktov.
Tako kaže, da je bilo pri sprejemanju izpodbijanih aktov kršeno bistveno postopkovno pravilo in da je treba zato izpodbijane akte razglasiti za nične.
To analizo Svet izpodbija.
Na prvem mestu Svet navaja, da so bili akti podpisani, kot določa Poslovnik, in da podpis manjka samo na obrazložitvah. Ker je bila ta formalnost spoštovana pri aktih, ti ne bi smeli biti razglašeni za nične.
V zvezi s tem je treba poudariti, da Svet v svoji trditvi ločuje akte in njihovo obrazložitev, kar ni sprejemljivo.
V skladu s členom 296 PDEU morajo biti akti, ki jih sprejme Svet, obrazloženi, saj ta določba v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da zadevna institucija navede razloge, iz katerih jih je sprejela, da se lahko zainteresirana oseba seznani z utemeljitvijo sprejetih ukrepov in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor (glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2012, Svet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, točka
in navedena sodna praksa).
Izrek akta je mogoče razumeti in določiti področje njegove uporabe le glede na njegovo obrazložitev. Ker sta izrek in obrazložitev nedeljiva celota (sodbi z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi,
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
, točka
, in z dne 18. januarja 2005, Confédération Nationale du Crédit Mutuel/Komisija,
T‑93/02
,
EU:T:2005:11
, točka
), mora institucija sprejeti oba hkrati.
Glede na zgoraj navedeno pri uporabi določb, ki zahtevajo overitev akta, ni mogoče razlikovati med obrazložitvijo in izrekom akta. Kadar sta – kot v obravnavanem primeru – akt in obrazložitev v ločenih dokumentih, morata biti overjena oba, kot zahtevajo te določbe, ne da bi se lahko zaradi prisotnosti podpisa na enem predpostavljalo – če je to mogoče izpodbijati ali ne – da je bil tudi drugi overjen.
Na drugem mestu Svet trdi, da so v obravnavani zadevi okoliščine drugačne od tistih v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 15. junija 1994, Komisija/BASF in drugi (
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
), ker je v obravnavani zadevi izpodbijane akte in njihove obrazložitve v celoti sprejela zadevna institucija.
V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso kršitev bistvenega postopkovnega pravila pomeni že samo neoveritev akta, ne da bi bilo treba poleg tega dokazati, da ima akt še kakšno drugo pomanjkljivost ali da je neoveritev škodovala tistemu, ki se nanjo sklicuje (sodbi z dne 6. aprila 2000, Komisija/ICI,
C‑286/95 P
,
EU:C:2000:188
, točka
, in z dne 6. aprila 2000, Komisija/Solvay,
C‑287/95 P in C‑288/95 P
,
EU:C:2000:189
, točka
).
Ker v obravnavanem primeru obrazložitev ni bila overjena, ni bilo spoštovano bistveno postopkovno pravilo, kar mora voditi do razglasitve ničnosti izpodbijanih aktov, ne da bi bilo treba raziskati, ali se dokumenti, poslani tožeči stranki, natančno ujemajo s tistimi, ki jih je sprejel Svet.
Na tretjem mestu, Svet trdi da mora v skladu s sodno prakso v okviru Skupnega stališča 2001/931 ločiti obrazložitve od aktov samih. V zvezi z omejevalnimi ukrepi, ki jih je sprejel Svet, naj bi torej sedanji položaj, v katerem so akti podpisani, obrazložitve pa ne, izhajal iz same sodne prakse, tako da mu glede tega ni mogoče ničesar očitati in da aktov zato ni mogoče razglasiti za nične.
V zvezi s tem je treba poudariti, da morajo biti v skladu s členom 296, drugi odstavek, PDEU vsi akti obrazloženi in da – kot je bilo poudarjeno v točki 215 zgoraj – izrek in obrazložitev odločbe pomenita nedeljivo celoto.
Res je, da je bilo – glede na dejstvo, da lahko podrobna objava obremenilnih očitkov proti zadevnim osebam in subjektom nasprotuje nujnim razlogom splošnega interesa in škodi njihovim legitimnim interesom – priznano, da zadostuje, da se v
Uradnem listu
objavita izrek in splošna obrazložitev ukrepov zamrznitve sredstev, pri čemer se razume, da mora biti posebna in konkretna obrazložitev te odločbe formalizirana ter da morajo biti zainteresirane osebe z njo seznanjene na drug ustrezen način (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Svet,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, točka
).
Vendar se ta toleranca nanaša le na objavo aktov in ne na akte same ter na obveznost, ki jo določa člen 15 Poslovnika Sveta, da se podpišejo.
Na četrtem mestu Svet trdi, da je postopek, uporabljen pri njegovem delovanju, v obravnavanem primeru omogočal, da se na drugačen način kot s podpisom preveri, da se obrazložitve, poslane odvetnici tožeče stranke, ujemajo s tistimi, ki jih je Svet sprejel.
Svet meni, da je to dokazal, ko je 5. oktobra 2018 v odgovor na vprašanja, ki mu jih je postavilo Splošno sodišče, predstavil postopek, ki ga je uporabil pri sprejetju aktov iz julija 2016, in predložil vrsto dokumentov v zvezi s temi akti, iz katerih je sklepal, da se obrazložitve, ki jih je poslal tožeči stranki, ujemajo s tistimi, ki jih je odobril.
Iz tega utemeljevanja izhaja, da lahko institucije uporabijo alternativo podpisu, kadar menijo, da je to koristno ali potrebno.
Take trditve ni mogoče sprejeti.
Kadar Pogodba in poslovnik institucije zahtevata, da ta v nekem okviru opravi neko določeno formalnost, ta institucija te zahteve ne more nadomestiti s praksami, ki niso določene v pravilih, ki se zanjo uporabljajo. Ker so institucije, katere koli že so, v službi Unije, ki temelji na pravni državi, se ne morejo izogniti pravilom, ki se zanje uporabljajo.
Svet nikakor ni dokazal, da se lahko tretja oseba prepriča, da se obrazložitve, ki so nanjo naslovljene, ujemajo s tistimi, ki jih je sprejel.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugoditi tretjemu in osmemu tožbenemu razlogu ter izpodbijane akte razglasiti za nične v delu, v katerem se nanašajo na tožečo stranko, ne da bi bilo treba preučiti četrti, peti in sedmi tožbeni razlog ter dele šestega tožbenega razloga, ki se ne nanašajo na trdne in zaupanja vredne indice v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker Svet ni uspel, se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži, da nosi lastne stroške in stroške tožeče stranke.
Poleg tega na podlagi člena 138(1) Poslovnika institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
Komisija torej nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
razsodilo:

1.
Sklep Sveta (SZVP) 2016/1136 z dne 12. julija 2016 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, in razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2015/2430, in Izvedbena uredba Sveta (EU) 2016/1127 z dne 12. julija 2016 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2015/2425), Sklep Sveta (SZVP) 2017/154 z dne 27. januarja 2017 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, in razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2016/1136, in Izvedbena uredba Sveta (EU) (EU) 2017/150 z dne 27. januarja 2017 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2016/1127, Sklep Sveta (SZVP) 2017/1426 z dne4. avgusta 2017 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, in razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2017/154, in Izvedbena uredba Sveta (EU) 2017/1420 z dne 4. avgusta 2017 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2017/150, Sklep Sveta (SZVP) 2018/475 z dne 21. marca 2018 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, in razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2017/1426, in Izvedbena uredba Sveta (EU) 2018/468 z dne 21. marca 2018 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2017/1420, Sklepa Sveta (SZVP) 2018/1084 z dne 30. julija 2018 o posodobitvi seznama oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo členi 2, 3 in 4 Skupnega stališča 2001/931/SZVP o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, ter o razveljavitvi Sklepa (SZVP) 2018/475, ter Izvedbena uredba Sveta (EU) 2018/1071 z dne 30. julija 2018 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu ter razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) 2018/468, se razglasijo za nične v delu, v katerem se ti akti nanašajo na „‚Gama’a al-Islamiyya‘ (alias ‚Al Gama’a al-Islamiyya‘) (‚islamistična skupina‘ – ‚GI‘)“.

2.
Svet Evropske unije nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Al-Gama’a al - Islamiyya Egypt.

3.
Evropska komisija nosi svoje stroške.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. aprila 2019.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.