CELEX: 62018CJ0348
Ennakkoratkaisupyyntö
Maito- ja maitotuotealan lisämaksu
Asetus (ETY) N:o 3950/92
2 artiklan 1 kohdan toinen alakohta
Kultakin tuottajalta perittävän lisämaksuosuuden vahvistaminen
Käyttämättömien viitemäärien uudelleenjako
Kansallinen toimenpide, jolla käyttämättömät määrät jaetaan uudelleen objektiivisten etuoikeusperusteiden mukaisesti

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maito- ja maitotuotealan lisämaksusta 28.12.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3950/92 (
EYVL 1992, L 405, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 17.5.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1256/1999 (
EYVL 1999, L 160, s. 73
) (jäljempänä asetus N:o 3950/92), 2 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice ja Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (maatalousalan tukiviranomainen, Italia) ja joka koskee maidon ja maitotuotteiden markkinointijakson 1.4.2000–31.3.2001 osalta suoritettavaa maitokiintiöiden kansallista tasaamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus N:o 3950/92
Asetuksen N:o 3950/92 johdanto-osan ensimmäisessä, kolmannessa, kuudennessa ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”maito- ja maitotuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (ETY) N:o 804/68 muuttamisesta 31 päivänä maaliskuuta 1984 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 856/84 [(
EYVL 1984, L 90, s. 10
)] perustetaan 2 päivästä huhtikuuta 1984 edellä mainitun alan lisämaksua koskeva järjestelmä; yhdeksäksi vuodeksi laaditun järjestelmän, jonka päättymispäivä on 31 päivä maaliskuuta 1993, tavoitteena on vähentää maidon ja maitotuotteiden tarjonnan ja kysynnän välistä epätasapainoa sekä siitä johtuvia rakenteellisia ylijäämiä; tämä järjestelmä säilyy tärkeänä tulevaisuudessa paremman markkinatasapainon saavuttamiseksi; tästä syystä olisi säädettävä kyseisen järjestelmän pidentämisestä seitsemällä peräkkäisellä 12 kuukauden pituisella jaksolla 1 päivästä huhtikuuta 1993,
– –
vuonna 1984 käyttöön otettu menetelmä, joka sisältää lisämaksun kerätyistä tai suoraan myydyistä tietyn takuukynnyksen ylittävistä maitomääristä on säilytettävä; mainittu kynnys ilmenee kussakin jäsenvaltiossa siten, että vahvistetaan taattu kokonaismäärä, jota tilakohtaiset myönnetyt määrät eivät saa ylittää toimitusten eikä suoramyynnin osalta; – –
– –
jäsenvaltiolle taatun jommankumman kokonaismäärän ylitys aiheuttaa sen, että ylitykseen vaikuttaneiden tuottajien on maksettava lisämaksu; – –
järjestelmän suhteellisen joustavan hallinnan säilyttämiseksi on tarpeen säätää ylitysten tasaamisesta kaikkien samankaltaisten tilakohtaisten viitemäärien osalta jäsenvaltion alueella; sellaisten toimitusten osalta, jotka edustavat melkein koko kaupan pidettävää määrää, lisämaksun soveltamiseksi täydellisen tehokkaasti kaikkialla yhteisössä on perusteltua säilyttää jäsenvaltioiden mahdollisuus valita kahden tilakohtaisten viitemäärien ylityksen tasaamismenetelmän välillä ottaen huomioon maidontuotannon ja maidon keräilyn erilaiset rakenteet; tästä syystä jäsenvaltioille olisi annettava oikeus olla myöntämättä uudelleen sellaisia viitemääriä, joita ei ole käytetty jakson lopussa kansallisella tasolla tai ostajien kesken, ja käyttää maksettavan lisämaksun ylittävä summa kansallisten rakenneuudistusohjelmien rahoittamiseen ja/tai palauttaa se tiettyihin luokkiin kuuluville tuottajille tai sellaisille tuottajille, jotka ovat poikkeuksellisessa tilanteessa.”
Asetuksen N:o 3950/92 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Otetaan käyttöön 1 päivästä huhtikuuta 2000 alkaen kahdeksan uuden peräkkäisen 12 kuukauden pituisen jakson ajaksi lisämaksu, jonka lehmänmaidon tuottajat maksavat maidosta tai maitomäärää vastaavasta tuotteesta, joka on toimitettu ostajalle tai myyty suoraan kulutukseen kyseisen 12 kuukauden pituisen jakson aikana, ja jonka määrä ylittää erikseen määritettävän määrän.
Lisämaksu on vahvistettu 115 prosentiksi maidon tavoitehinnasta.”
Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Lisämaksu peritään kaikesta kyseisen 12 kuukauden pituisen jakson aikana myydystä maidosta tai maitomäärää vastaavasta tuotteesta, jonka tuotanto ylittää jommankumman 3 artiklassa tarkoitetuista määristä. Lisämaksu jaetaan niiden tuottajien kesken, jotka ovat vaikuttaneet ylitykseen.
Jäsenvaltion päätöksen mukaisesti tuottajien osuus perittävästä lisämaksusta vahvistetaan, riippumatta siitä onko käyttämättömät viitemäärät jaettu uudelleen vaiko ei, joko ostajan tasolla sen suuruisen viitemäärän ylityksen perusteella, joka jää jäljelle, kun käyttämättömät viitemäärät on jaettu suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin tai kansallisella tasolla tuottajakohtaisten viitemäärien ylityksen perusteella.
– –
4.   Jos lisämaksu on maksettava ja peritty summa on liian korkea, jäsenvaltio voi käyttää liikaa perityn osan 8 artiklan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden rahoittamiseen ja/tai korvata sen tuottajille, jotka kuuluvat sellaisiin etuoikeutettuihin luokkiin, jotka jäsenvaltio on ottanut käyttöön määritettävien asiallisten perusteiden mukaisesti tai sellaisille tuottajille, jotka ovat joutuneet poikkeukselliseen tilanteeseen tähän järjestelmään kuulumattoman kansallisen säännöksen vuoksi.”
Kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädetään, että lisämaksun katsotaan kuuluvan maatalousmarkkinoiden tasapainottamiseen tarkoitettuihin interventioihin ja se käytetään maitoalan kulujen rahoittamiseen.
Asetus (ETY) N:o 536/93
Maito- ja maitotuotealan lisämaksun soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 9.3.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 536/93 (
EYVL 1993, L 57, s. 12
) johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”[asetuksen N:o 3950/92] 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti komission tehtävänä on vahvistaa perusteet, joiden mukaisesti etuoikeutetut tuottajaluokat voivat hyötyä lisämaksun korvaamisesta sen jälkeen, kun jäsenvaltio katsoo asianmukaiseksi olla jakamatta uudelleen kaikkia käyttämättömiä viitemääriä alueellaan; ainoastaan silloin, jos näitä perusteita ei jossakin jäsenvaltiossa pystytä soveltamaan täysin, jäsenvaltio voi ottaa käyttöön yhteisymmärryksessä komission kanssa muita perusteita.”
Asetuksen N:o 536/93 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Asetuksen [N:o 3950/92] 1 artiklassa tarkoitetun kunkin ajanjakson lopussa ostaja antaa jokaiselle tuottajalle tilityksen, jossa on, ottaen huomioon viitemäärän ja tuottajalla olevan edustavan rasvapitoisuuden, tuottajan vertailuajanjakson aikana toimittaman maidon ja maitomäärää vastaavan tuotteen määrä ja rasvapitoisuus.
– –
3.   Jäsenvaltio voi säätää, että toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava ostajalle sen lisämaksun suuruus, jonka hän on velvollinen maksamaan sen jälkeen kun hän on jäsenvaltion päätöksen mukaisesti joko jakanut tai jättänyt jakamatta kaikki käyttämättömät viitemäärät tai osan niistä joko suoraan asianomaisille tuottajille tai ostajille, jotka puolestaan jakavat ne asianomaisten tuottajien kesken.
– –”
Asetuksen N:o 536/93 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot määrittävät tarvittaessa asetuksen [N:o 3950/92] 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut etuoikeutetut tuottajaluokat seuraavilla yhdellä tai useammalla tärkeysjärjestyksessä lueteltavalla asiallisella perusteella:
a)
jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on virallisesti tunnustanut, että lisämaksu on kokonaan tai osittain aiheetta peritty;
b)
tilan maantieteellinen sijainti ja ensisijaisesti vuoristoalueet siten kuin ne on määritelty [vuoristoalueiden ja eräiden epäsuotuisien alueiden maataloudesta 28.4.1975 annetun] neuvoston direktiivin 75/268/ETY [(
EYVL 1975, L 128, s. 1
)] 3 artiklan 3 kohdassa;
c)
tilan eläinten enimmäismäärä, joka ilmaisee eläintuotannon laajaperäistämistä;
d)
tilakohtaisen viitemäärän ylitysmäärä;
e)
tuottajan käytettävissä oleva viitemäärä.
Jos edellä mainittujen perusteiden soveltaminen ei kuluta loppuun annetuksi ajaksi käytettävissä olevaa rahoitusta, muita jäsenvaltion antamia asiallisia perusteita vahvistetaan yhteisymmärryksessä komission kanssa.”
Asetus (EY) N:o 1788/2003
Asetus N:o 3950/92 kumottiin ja korvattiin 1 päivästä huhtikuuta 2004 maito- ja maitotuotealan maksun vahvistamisesta 29.9.2003 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1788/2003 (
EYVL 2003, L 270, s. 123
), joka puolestaan kumottiin ja korvattiin 1 päivästä huhtikuuta 2008 alkavin vaikutuksin maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä 22.10.2007 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) (
EUVL 2007, L 299, s. 1
).
Asetuksen N:o 1788/2003 johdanto-osan 2 ja 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)
Jotta saatua kokemusta voitaisiin hyödyntää ja järjestelmää yksinkertaistaa ja selkeyttää, asetus [N:o 3950/92] olisi kumottava ja pidennetyn järjestelmän hallinnointisäännöt järjesteltävä uudelleen ja niitä olisi selkeytettävä.
– –
(14)
Järjestelmän hallinnoinnin riittävän joustavuuden varmistamiseksi olisi jäsenvaltioille myönnettävä lupa jakaa uudelleen käyttämättömät viitemäärät jakson lopussa joko jäsenvaltiokohtaisesti tai ostajien välillä.”
Saman asetuksen 10 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin tuottajan maksuosuus vahvistetaan jäsenvaltion päätöksellä mahdollisen uudelleenjakamisen jälkeen joko suhteessa kunkin tuottajan tilakohtaisiin viitemääriin tai jäsenvaltioiden vahvistamin puolueettomin perustein toimituksiin varatun kansallisen viitemäärän käyttämättömästä osasta:
a)
joko jäsenvaltiokohtaisesti sen määrän perusteella, kuinka paljon kunkin tuottajan viitemäärä on ylittynyt,
b)
tai ensin ostajakohtaisesti ja tämän jälkeen tarvittaessa jäsenvaltiokohtaisesti.”
Italian oikeus
Kiireellisistä toimenpiteistä maitoalalla 1.3.1999 annetun asetuksen nro 43 (decreto-legge n. 43, Disposizioni urgenti per il settore lattiero-caseario) (GURI nro 50, 2.3.1999), joka on muutettuna muutettu laiksi 27.4.1999 annetulla lailla nro 118 (legge ordinaria n. 118), (GURI nro 100, 30.4.1999) (jäljempänä asetus nro 43/1999), 1§:n 8 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kansalliset hyvitykset suoritetaan jaksoilta 1995–1996, 1996–1997, 1997–1998 ja 1998–1999 seuraavien perusteiden mukaan ja seuraavassa järjestyksessä:
a)
tuottajille, joilla on direktiivissä [75/268] tarkoitettu vuoristoalueiden kiintiö
b)
tuottajille, joilla on A-kiintiö ja B-kiintiö ja joiden osalta on määrätty B-kiintiön pienentämisestä, pienennetyn kiintiön rajoissa
c)
tuottajille, joilla on kiintiö ja jotka ovat sijoittautuneet direktiivissä [75/268] tarkoitetuille epäsuotuisille alueille ja [rakennerahastojen päämääristä ja tehokkuudesta ja niiden toiminnan yhteensovittamisesta keskenään ja Euroopan investointipankin toiminnan sekä muiden rahoitusvälineiden kanssa annetun asetuksen (ETY) N:o 2052/88 muuttamisesta] 20.7.1993 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 2081/93 [(
EYVL 1993, L 193, s. 5
)] tarkoitetuille sellaisille alueille, joita tavoite 1 koskee
d)
tuottajille, joilla on ainoastaan kiintiö A ja jotka ovat ylittäneet oman kiintiönsä enintään 5 prosentilla kyseisestä kiintiöstä
e)
kaikille muille tuottajille, joilla on kiintiö
e-bis) kaikille muille tuottajille.”
Asetuksen nro 43/1999 1 §:n 8 momentissa säädettyjen perusteiden soveltamista laajennettiin kiireellisistä säännöksistä maidon kokonaismäärien kasvamisesta yhteisössä aiheutuvan lisäyksen jakamisesta ja maitoalan väliaikaisesta sääntelystä 4.2.2000 annetun asetuksen nro 8 (decreto-legge n. 8, Disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e per la regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario (GURI, nro 30, 7.2.2000), joka on muutettuna muutettu laiksi 7.4.2000 annetulla lailla nro 79 (legge n. 79) (GURI nro 82, 7.4.2000) (jäljempänä asetus nro 8/2000), 1 §:n 5 momentilla sitä seuraaviin maidon ja maitotuotteiden markkinointijaksoihin, joista yksi oli markkinointijakso 1.4.2000–31.3.2001.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Pääasian kantaja on maitoa tuottava maatalousyritys. Se ylitti jakson 1.4.2000–31.3.2001 aikana sen käytettävissä olleen viitemäärän.
AGEA ilmoitti 26.7.2001 tekemällään päätöksellä, jonka otsikko on ”Maitokiintiöitä koskeva järjestelmä – Kansallinen tasaaminen, jakso 2000/2001” tuottajille heidän tuotantonsa ylijäämästä ja tasaamistoimenpiteiden lopputuloksesta. Tämän päätöksen nojalla käyttämättömät tilakohtaiset viitemäärät jaettiin uudelleen sovellettavassa lainsäädännössä säädetyn luokkakohtaisen etuoikeusperusteen mukaan. Pääasian kantaja ei kuulunut tuottajiin, jotka saivat uudelleenjaoissa viitemääriä.
Pääasian kantaja riitautti Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Romassa (Lazion alueellinen hallintotuomioistuin, Rooman toimipaikka, Italia) kyseisen päätöksen laillisuuden; se riitautti myös maidon ja maitotuotteiden markkinointijakson 1.4.2000–31.3.2001 osalta suoritettavasta kansallisesta tasaamisesta AGEA:n asetuksen nro 8/2000 1 §:n 5 momentin nojalla tekemän päätöksen laillisuuden.
Pääasian kantajan kanne hylättiin, ja se haki ratkaisuun muutosta Consiglio di Statolta (ylin hallintotuomioistuin, Italia).
Pääasian kantaja katsoo, että siihen sovelletut säännökset, joissa annetaan uudelleenjakoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt, eli asetuksen nro 43/1999 1 §:n 8 momentti ja asetuksen nro 8/2000 1 §:n 5 momentti ovat asetuksen N:o 3950/92 ja N:o 536/93 vastaisia. Italian lainsäätäjä on nimittäin säätäessään käyttämättömien viitemäärien uudelleenjakamisen jälkeen suoritettavasta lisämaksun määrän määrittämisestä luokkakohtaisten etuoikeuksien mukaan rikkonut asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohtaa, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan soveltamaan siinä tapauksessa, että ne ovat valinneet käyttämättömien viitemäärien uudelleenjakamisen, tasapuolista ja suhteellista jakamisperustetta, josta ei saada poiketa.
Consiglio di Stato katsoo ensinnäkin, että asetuksen nro 43/1999 1 §:n 8 momentin sanamuodon tarkastelusta ja Italian valtion noudattamasta käytännöstä ilmenee, että Italian valtio on valinnut asetuksen N:o 3950/92 2 artiklassa käsitteellisesti sallitusta kahdesta tasaamisen muodosta asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn käyttämättömien viitemäärien uudelleenjakamisen. Tässä säännöksessä annettua mahdollisuutta käytettiin siten, että ylitettyjen kiintiöiden ja osittain käyttämättä jääneiden kiintiöiden välillä tehdyt hyvitystoimenpiteet ja käyttämättömien tilakohtaisten viitemäärien uudelleenjakaminen kiintiönsä ylittäneille tuottajille suoritettiin luokittain osoitetussa järjestyksessä eikä suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin.
Kyseinen tuomioistuin toteaa lisäksi, että jos pääasian kantajan käsitys olisi perusteltu, siitä seuraisi, – jollei muuta johdu alkuperäistä tuotannon ylijäämää koskevasta toteamuksesta –, että yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti käyttämättömien tilakohtaisten viitemäärien uudelleenjaossa määrätään viitemääriä saavat toimijat ja joiden seurauksena pääasian kantaja suljettiin näiden saajien joukosta, ovat lainvastaisia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa vielä, että vallitsevan kansallisen oikeuskäytännön mukaan asetuksessa N:o 3950/92 ei aseteta velvollisuutta noudattaa suhteellisuutta käyttämättömien kiintiöiden uudelleenjaossa ja että etuoikeusperusteet ovat lisäksi asetuksen N:o 1788/2003 säännösten mukaisia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee kuitenkin sitä, sopiiko tällainen kanta yhteen asetuksessa N:o 3950/92 ja asetuksessa N:o 536/93 ratione temporis säädetyn kanssa. Se pohtii erityisesti sitä, onko näitä asetuksia tulkittava siten, että käyttämättömien tilakohtaisten kiintiöiden uudelleenjaon on välttämättä perustuttava tasapuolisuuteen ja suhteellisuuteen vai saavatko jäsenvaltiot määrittää ne tuottajien luokat, jotka saavat viitemääriä etuoikeuden perusteella.
Tässä tilanteessa le Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”Onko asetuksen [N:o 3950/92] 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava – myös sen perusteella, mitä [unionin tuomioistuin] on jo todennut 5.5.2011 annetussa tuomiossa Kurt und Thomas Etling ym., [(
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
)] asetuksen [N:o 1788/2003] 10 artiklan 3 kohdasta – siten, että kansallisen toimituksiin tarkoitetun viitemäärän käyttämätön osa voidaan jakaa uudelleen jäsenvaltioiden vahvistamien objektiivisten etuoikeusperusteiden mukaisesti, vai onko sitä tulkittava siten, että tällaiseen tasaamisvaiheeseen on sovellettava yksinomaan suhteellisuusperustetta?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Italian hallitus väittää, ettei ennakkoratkaisupyyntö täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Sen mielestä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys on hypoteettinen, ja viittaa tältä osin siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomari hylkäsi pääasian kantajan nostaman kanteen sillä perusteella, että kun otetaan huomioon, että kantajan esittämät väitteet olivat luonteeltaan yleisiä, kantaja oli ainoastaan riitauttanut koko järjestelmän esittämättä kuitenkaan mitään näyttöä markkinointijaksona 1.4.2000–31.3.2001 tapahtuneesta erilaisesta maidontuotannosta tai oikeudesta muunlaisen kiintiön jakamiseen. Jos tämä vahvistettaisiin muutoksenhaussa, asetusta N:o 3950/92 ei olisi sovellettava eikä näin ollen olisi syytä pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan sitä.
Italian hallitus lisää, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt ainoatakaan tosiseikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että pääasian kantajan vaatimus muun tilakohtaisen viitemäärän saamisesta olisi tietyssä määrin uskottava tai että se ei vähintäänkään olisi täysin epäuskottava. Kyseinen tuomioistuin oli pääasiallisesti käsitellyt tätä asiaa ikään kuin siinä olisi yksistään kyse oikeudellisesta kysymyksestä vaikka – kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamasta ratkaisusta ilmenee – se koskee ennen kaikkea tosiseikkakysymystä. Kyseisen tuomioistuimen olisi pitänyt esittää unionin tuomioistuimelle edes vähimmäismäärä tosiseikkoja osoittaakseen, että pyydetty tulkinta on hyödyllinen tai vähintään potentiaalinen.
Tästä on todettava, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisun pyytämistä koskeva päätös sisältää yhtäältä tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat tarpeen, jotta unionin tuomioistuin voi antaa hyödyllisen vastauksen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
Toisaalta minkään asiakirja-aineistossa olevan seikan perusteella ei voida katsoa, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että se olisi luonteeltaan hypoteettinen.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy nimittäin ilmi, että ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa on vireillä asia, jossa pääasian kantaja väittää, että kansallinen lainsäädäntö, jossa annetaan käyttämättömien tilakohtaisten viitemäärien uudelleenjakoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt, ei sovi yhteen unionin oikeuden kanssa, ja jossa se kiistää sille määrätyn lisämaksun laillisuuden. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa nimenomaisesti ennakkoratkaisun pyytämistä koskevan päätöksen 9 kohdassa, että sen ennakkoratkaisupyyntö on merkityksellinen pääasiassa annettavan ratkaisun kannalta, koska jos pääasian kantajan käsitys olisi perusteltu, siitä seuraisi – jollei muuta johdu alkuperäistä tuotannon ylijäämää koskevasta toteamuksesta –, että yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti käyttämättömien tilakohtaisten viitemäärien uudelleenjaossa määrätään viitemääriä saavat toimijat ja joiden seurauksena pääasian kantaja suljettiin näiden saajien joukosta, ovat lainvastaisia.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään, onko asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että silloin kun jäsenvaltio päättää jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen, jako on suoritettava viitemääränsä ylittäneiden tuottajien kesken suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin, vai siten, että jako voidaan suorittaa kyseisen jäsenvaltion vahvistamien objektiivisten etuoikeusperusteiden mukaisesti.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 26.9.2018, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että jäsenvaltion päätöksen mukaisesti tuottajien osuus perittävästä lisämaksusta vahvistetaan, riippumatta siitä onko käyttämättömät viitemäärät jaettu uudelleen vai ei, joko ostajan tasolla sen suuruisen viitemäärän ylityksen perusteella, joka jää jäljelle, kun käyttämättömät viitemäärät on jaettu suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin, tai kansallisella tasolla tuottajakohtaisten viitemäärien ylityksen perusteella.
Tästä seuraa – kuten myös tämän asetuksen johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa on todettu –, että tässä säännöksessä annetaan jäsenvaltioille oikeus päättää jakaa uudelleen kokonaisviitemäärän käyttämättä jäänyt osa liikatoimituksia suorittaneiden maidontuottajien kesken ennen kuin ne vahvistavat kultakin tuottajalta perittävän maksuosuuden. Uudelleenjakamisesta tehty päätös on nimittäin vapaaehtoinen esivaihe kultakin tuottajalta perittävän maksuosuuden vahvistamiselle ja vaikuttaa viimeksi mainitun toimenpiteen tulokseen (ks. analogisesti tuomio 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling ym.,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
,
kohta).
Lisäksi asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta kuten myös asetuksen N:o 536/93 3 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltion on mahdollista jakaa uudelleen käyttämättömät viitemäärät jakson lopussa joko kansallisella tasolla suoraan asianomaisille tuottajille tai ostajien tasolla, jotka puolestaan jakavat ne asianomaisten tuottajien kesken.
Toisin kuin Italian hallitus väittää, on kuitenkin niin, että vaikka asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa annetaan jäsenvaltiolle mahdollisuus jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen jakson lopussa, siinä ei anneta niille lupaa päättää siitä, minkä perusteiden mukaan ne on jaettava uudelleen.
Tämän säännöksen sanamuodostakin ilmenee nimittäin, että jos jäsenvaltio päättää jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen, viitemäärät jaetaan ”suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin”.
Italian hallituksen argumentti, jonka mukaan kyseinen säännös ei koske itse uudelleenjakamisperusteita ja että siinä mainitaan suhteellisuusperuste ainoastaan sellaisia laskelmia varten, jotka ostajan on tehtävä silloin, jos sen on perittävä maksu tuottajilta, on nimenomaisesti vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä.
Unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut, että asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 artiklan toisen alakohdan kaikista kieliversioista käy selvästi ilmi, että juuri käyttämättömien viitemäärien jakaminen eli näiden määrien uudelleenjakaminen on suoritettava ”suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin” ja että tuottajien osuus perittävästä lisämaksusta puolestaan vahvistetaan tuottajakohtaisten viitemäärien ylityksen perusteella (tuomio 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling ym.,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
,
kohta).
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään siten perusteesta, jonka mukaan käyttämättömien viitemäärien uudelleenjako on suoritettava. Koska tässä säännöksessä ei mainita mitään muuta perustetta eikä viitata siihen, että jäsenvaltioilla olisi toimivalta määritellä omat perusteensa, tämän suhteellisen jakamisperusteen on katsottava olevan ainoa peruste, jonka mukaan käyttämättömien viitemäärien uudelleenjako on suoritettava.
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan asiayhteys tukee tätä tulkintaa. Kyseisen asetuksen 2 artiklan 4 kohdasta ei nimittäin voida johtaa, että käyttämättömiä viitemääriä olisi mahdollista jakaa uudelleen 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan säännöksen soveltamisen yhteydessä muiden perusteiden mukaan.
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 4 kohdasta, kuten myös asetuksen N:o 536/93 johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta seuraa, että kun jäsenvaltio katsoo asianmukaiseksi olla jakamatta kaikkia käyttämättömiä viitemääriä alueellaan uudelleen ja jos lisämaksu on maksettava ja peritty summa on liian korkea, jäsenvaltio voi käyttää liikaa perityn osan asetuksen N:o 3950/92 8 artiklan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden rahoittamiseen ja/tai korvata sen tuottajille, jotka kuuluvat sellaisiin etuoikeutettuihin luokkiin, jotka jäsenvaltio on ottanut käyttöön määritettävien asiallisten perusteiden mukaisesti, tai sellaisille tuottajille, jotka ovat joutuneet poikkeukselliseen tilanteeseen tähän järjestelmään kuulumattoman kansallisen säännöksen vuoksi. Jäsenvaltiot määrittelevät etuoikeutetut luokat asetuksen N:o 536/93 5 artiklassa säädetyn yhden tai useamman tärkeysjärjestyksessä olevan asiallisen perusteen perusteella.
Asetuksen 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyllä mahdollisuudella jakaa käyttämättömät viitemäärät tai osa niistä uudelleen ja jäsenvaltion käytettävissä siinä tapauksessa, ettei se jaa kaikkia käyttämättömiä viitemääriä uudelleen, olevalla mahdollisuudella päättää liikaa perityn maksun osan korvaamisesta tai korvaamatta jättämisestä tuottajille asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti, on eri logiikka.
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on nimittäin toisaalta pienentää suhteellisesti tuottajien viitemäärien ylitystä, jotta alennetaan myös tuottajien osuutta perittävästä maksusta. Sen sijaan kyseisen asetuksen 2 artiklan 4 kohdan tarkoituksena on määrittää liikaa perityn maksun osan käyttökohde, kun siinä säädetään, että kun jäsenvaltio päättää sen korvaamisesta, korvaus maksetaan sellaisille tuottajille, jotka kuuluvat komission määräämien asiallisten perusteiden mukaisesti määritettäviin etuoikeutettuihin luokkiin.
Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ja 2 artiklan 4 kohdassa säädettyjen mekanismien taustalla olevan eri logiikan takia viimeksi mainitussa säännöksessä vahvistettujen perusteiden ei voida olettaa olevan merkityksellisiä ensiksi mainitun säännöksen soveltamisen kannalta ja ne voisivat olla merkityksellisiä kyseisen soveltamisen kannalta ainoastaan, jos kyseisessä asetuksessa olisi tämänsuuntainen viittaus. Asetuksessa N:o 3950/92 tai asetuksessa N:o 536/93 ei kuitenkaan säädetä, että näitä perusteita olisi sovellettava asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan soveltamisen yhteydessä.
Italian hallituksen asetuksen N:o 1788/2003 10 artiklan 3 kohdasta esittämistä argumenteista on todettava, että tässä säännöksessä säädetään, että toimituksiin varatun kansallisen viitemäärän käyttämättömän osan uudelleenjakamisen on tapahduttava suhteessa liikatoimituksia suorittaneiden tuottajien tilakohtaisiin viitemääriin tai jäsenvaltioiden vahvistamien puolueettomien perusteiden mukaan (ks. vastaavasti tuomio 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling ym.,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
,
kohta).
On kuitenkin selvää, että 28.10.2003 voimaan tullut asetus N:o 1788/2003, jota sovellettiin 1.4.2004 alkaen, ei ole ajallisesti sovellettavissa pääasian oikeudenkäynnissä, joka koskee maidon ja maitotuotteiden markkinointijaksoa 1.4.2000–31.3.2001.
Koska asetuksella N:o 1788/2003 pyritään sen johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan järjestelemään uudelleen ja selkeyttämään asetuksessa N:o 3950/92 mainitut säännöt, se voidaan ottaa huomioon viimeksi mainitun asetuksen tulkinnassa. Unionin tuomioistuin on sitä paitsi todennut tältä osin, että asetuksen N:o 1788/2003 10 artiklan 3 kohdassa noudatetaan samaa logiikkaa kuin asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ja ettei vaikuta siltä, että asetuksen N:o 1788/2003 10 artiklan 3 kohdassa säädetty jäsenvaltioiden mahdollisuus jakaa uudelleen käyttämättömät viitemäärät jakson lopussa merkitsisi uudistusta aiemmin voimassa olleeseen järjestelmään nähden tai että lainsäätäjä olisi tältä osin toteuttanut merkittävän muutoksen tähän järjestelmään (ks. vastaavasti 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling ym.,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
,
–
kohta).
Vaikka on totta, että unionin tuomioistuin viittasi 5.5.2011 annetun tuomion Kurt und Thomas Etling ym. (
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
) 63 ja 64 kohdassa asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toiseen alakohtaan määrittääkseen asetuksen N:o 1788/2003 10 artiklan 3 kohdassa olevan ilmaisun ”suhteessa kunkin tuottajan tilakohtaisiin viitemääriin tai jäsenvaltioiden vahvistamin puolueettomin perustein” ulottuvuuden, se ei ottanut kantaa siihen kysymykseen, annetaanko asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa – kuten asetuksen N:o 1788/2003 10 artiklan 3 kohdassa – jäsenvaltiolle lupa jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen kyseisten valtioiden vahvistamin asiallisin perustein.
Tähän on lisättävä, että yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut pääasiallisesti, että siinä tapauksessa, että sanamuoto korvataan toisella sanamuodolla, on oletettava – jollei päinvastaista näyttöä ole –, että jokainen sanamuodossa oleva ero merkitsee erilaista ulottuvuutta, jos uusi sanamuoto johtaa erilaiseen tulkintaan (tuomio 1.6.1961, Simon v. yhteisöjen tuomioistuin,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Tästä seuraa, että siitä, että asetuksessa N:o 1788/2003 on annettu lupa jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen jäsenvaltioiden vahvistamin puolueettomin perustein, ei voida päätellä, että tällainen mahdollisuus oli olemassa jo asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan asiayhteydessä.
Maksun tavoitteesta on todettava, että lisämaksujärjestelmän tarkoituksena on maidontuotantoa rajoittamalla palauttaa tasapaino kysynnän ja tarjonnan välille maitomarkkinoilla, joille on tunnusomaista rakenteellinen ylijäämä. Tämä toimenpide liittyy siis maidontuotannon järkiperäistä kehittämistä koskeviin tavoitteisiin ja vakauttamalla asianomaisen maatalousväestön tuloja kyseisen väestön kohtuullisen elintason säilyttämistä koskeviin tavoitteisiin (tuomio 17.5.1988, Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
,
kohta ja tuomio 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi ym.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
,
kohta). Asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan mukaan mainitun asetuksen 1 artiklassa käyttöön otettu lisämaksu jaetaan niiden tuottajien kesken, jotka ovat vaikuttaneet viitemäärien ylitykseen (tuomio 24.1.2018, komissio v. Italia,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
,
kohta).
Kuten asetuksen N:o 3950/92 10 artiklasta selkeästi ilmenee, lisämaksu on osa maatalousmarkkinoiden tasapainottamiseen tarkoitettuja interventioita ja se käytetään maitoalan kulujen rahoittamiseen. Tästä seuraa, että lisämaksun ilmeisen päämäärän, joka koskee maidontuottajien velvoittamista noudattamaan niille myönnettyjä viitemääriä, lisäksi lisämaksulla on myös taloudellinen tarkoitus, koska sillä pyritään hankkimaan yhteisölle tarvittavat varat sen tuotannon myymiseksi, jonka tuottajat tuottavat kiintiönsä ylittäen (tuomio 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi ym.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
,
kohta).
Koska tuottajien viitemäärien ylitykset vähenevät ja perittävästä lisämaksusta koostuvat varat sen seurauksena pienentyvät, kun jäsenvaltio käyttää sille tunnustettua mahdollisuutta jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen, jäsenvaltio ei voi vapaasti päättää tavasta, jolla tämä uudelleenjako tehdään, koska unionin lainsäätäjä on rajannut tämän mahdollisuuden käyttämistä siten, että se on säätänyt sitä koskevista edellytyksistä.
Lisämaksun tavoite tukee näin ollen tulkintaa, jonka mukaan suhteellisen jakamisperusteen, josta on säädetty pelkästään asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa, on katsottava olevan ainoa peruste, jonka mukaan käyttämättömien viitemäärien uudelleenjakaminen on suoritettava. Sen sijaan teleologisesta tulkinnasta ei voida missään tapauksessa johtaa, että jäsenvaltio lisäksi saisi suorittaa uudelleenjakamisen muiden perusteiden mukaan myös silloin, kun sitä koskeva nimenomainen valtuutus puuttuu.
Kaikkien edellä olevien seikkojen valossa on hylättävä Italian hallituksen argumentit, joiden mukaan asetuksessa N:o 3950/92 tai asetuksessa N:o 536/93 ei ole nimenomaisesti kielletty käyttämästä muita perusteita, niiden käyttämisellä voidaan saavuttaa maitoalan tavoitteet eikä niiden käyttämisellä loukata mitään unionin oikeuden yleisistä oikeusperiaatteista, kuten suhteellisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta.
On nimittäin niin, että mikäli unionin oikeus ja sen yleiset periaatteet eivät sisällä yhteisiä sääntöjä, kansalliset viranomaiset noudattavat unionin oikeuden säännöstöä täytäntöönpannessaan kansallisen oikeutensa menettelytapaa koskevia ja aineellisoikeudellisia säännöksiä ja niiden on unionin säännöstön soveltamista koskevia toimenpiteitä toteuttaessaan käytettävä harkintavaltaansa siten, että ne noudattavat unionin oikeuden yleisiä periaatteita, joihin kuuluvat suhteellisuusperiaate, oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate (ks. vastaavasti tuomio 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi ym.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten tämän tuomion 40 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään perusteesta, jonka mukaan käyttämättömien viitemäärien uudelleenjako on suoritettava, ja siinä rajoitetaan siten jäsenvaltioiden harkintavaltaa.
Esitettyyn kysymykseen on kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella vastattava, että asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun jäsenvaltio päättää jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen, uudelleenjako on suoritettava viitemääränsä ylittäneiden tuottajien kesken suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Maito- ja maitotuotealan lisämaksusta 28.12.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3950/92, sellaisena kuin se on muutettuna 17.5.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1256/1999, 2 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun jäsenvaltio päättää jakaa käyttämättömät viitemäärät uudelleen, uudelleenjako on suoritettava viitemääränsä ylittäneiden tuottajien kesken suhteessa tuottajakohtaisiin viitemääriin.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.