CELEX: 62019CJ0503
Előzetes döntéshozatal
Harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállása
2003/109/EK irányelv
A 6. cikk (1) bekezdése
Figyelembe veendő tényezők
Nemzeti szabályozás
E tényezők figyelembevételének hiánya
A »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás megszerzésének az érintett büntetett előélete miatti megtagadása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelv (
HL 2004. L 16., 44. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o.) 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkoznak.
Ezeket a kérelmeket az UQ (C‑503/19. sz. ügy) és a SI (C‑592/19. sz. ügy), valamint a Subdelegación del Gobierno en Barcelona (a kormányhivatal barcelonai kirendeltsége, Spanyolország) között, a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadása iránt az érintettek által benyújtott kérelmek elutasítása tárgyában folyamatban lévő két jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2003/109 irányelv „»Huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás valamely tagállamban” címet viselő II. fejezetében szerepel ezen irányelv 4–13. cikke. Az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A tagállamok harmadik országok olyan állampolgárainak adják meg a »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállást, akik közvetlenül a jogállásra irányuló kérelem benyújtását megelőzően jogszerűen és folyamatosan öt éven át a tagállam területén tartózkodtak.”
Ugyanezen irányelv 5. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok megkövetelik a harmadik országok állampolgáraitól annak bizonyítását, hogy maguk és eltartott családtagjaik számára rendelkeznek a következőkkel:
a)
stabil és rendszeres jövedelemforrások, amelyek elegendők önmaguk és családtagjaik eltartására anélkül, hogy az érintett tagállam szociális segélyezési rendszerére szorulnának. A tagállamok e forrásokat jellegük és rendszerességük szerint értékelik, valamint figyelembe vehetik a minimálbéreknek és ‑nyugdíjaknak a »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás kérelmezése előtti szintjét is;
b)
az érintett tagállam saját állampolgárainak egészségbiztosításához hasonló teljes körű egészségbiztosítás.
(2)   A tagállamok megkövetelhetik a harmadik országok állampolgáraitól, hogy a nemzeti jognak megfelelően feleljenek meg a társadalomba való beilleszkedésre vonatkozó követelményeknek [helyesen: feltételeknek].”
A 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„A tagállamok közrendi vagy a közbiztonsági okokra hivatkozva megtagadhatják a »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás megadását.
Az ezzel kapcsolatos döntés meghozatalakor a tagállam figyelembe veszi a közrendet vagy közbiztonságot sértő cselekmény súlyosságát vagy típusát, továbbá az érintett személy jelentette veszélyt, megfelelőképpen tekintetbe véve egyúttal a tartózkodás időtartamát és a tartózkodási hely szerinti országgal való kapcsolatok meglétét.”
Ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése értelmében, amennyiben a 4. és 5. cikkben előírt feltételek teljesülnek, és a személy az említett irányelv 6. cikke értelmében nem jelent veszélyt, úgy az érintett tagállam megadja a szóban forgó harmadik ország állampolgárának a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállást.
Ugyanezen irányelv 12. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében:
„(1)   A tagállamok kizárólag abban az esetben dönthetnek úgy, hogy kiutasítanak egy huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyt, ha az illető tényleges és kellően súlyos veszélyt jelent a közrendre vagy a közbiztonságra.
[…]
(3)   Mielőtt a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy kiutasításáról szóló döntést meghoznák, a tagállamoknak a következő tényezőket kell figyelembe venniük:
a)
a tagállam területén való tartózkodás időtartama;
b)
az érintett személy kora;
c)
következmények az érintett személy és családtagjai számára;
d)
a tartózkodási helye szerinti országhoz való kötődése vagy a származási országhoz fűződő kapcsolatok hiánya.”
A 2003/109 irányelv III. fejezete a „Tartózkodás más tagállamokban” címet viseli. Ezen irányelv e fejezetben található 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy megszerzi a jogot arra, hogy a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást számára megadó tagállamtól eltérő másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamot tartózkodjon, feltéve hogy az említett fejezetben megállapított feltételek teljesülnek.
Az említett irányelv ugyanezen fejezetbe tartozó 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok elutasíthatják a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személynek vagy családtagjainak tartózkodási engedély iránti kérelmét, ha az érintett személy veszélyt jelent a közrendre vagy a közbiztonságra.
Az erre vonatkozó döntés meghozatalakor a tagállam figyelembe veszi a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy vagy annak családtagja(i) által a közrend vagy a közbiztonság ellen elkövetett cselekmény súlyosságát vagy típusát vagy az érintett személy jelentette veszélyt.”
A spanyol jog
A 4/2000. sz. sarkalatos törvény
A 2000. január 11‑i ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (a Spanyolországban tartózkodó külföldiek jogairól és szabadságairól, valamint társadalmi beilleszkedésükről szóló 4/2000. sz. sarkalatos törvény; a BOE 2000. január 12‑i 10. száma, 1139. o.; a továbbiakban: 4/2000. sz. sarkalatos törvény) alapügyek tényállására alkalmazandó változata tartalmaz egy, az „Ideiglenes tartózkodás” címet viselő 31. cikket. E törvény 31. cikke (7) bekezdésének szövege a következő:
„Az ideiglenes tartózkodási engedély meghosszabbítása érdekében adott esetben meg kell vizsgálni
a) a büntetett előéletet, figyelembe véve a méltányossági intézkedések fennállását, valamint a büntetés feltételes elengedése, illetve a szabadságvesztés‑büntetés felfüggesztése eseteinek fennállását.
[…]
E meghosszabbítás céljából figyelembe veszik többek között a külföldi állampolgárnak a meghosszabbítás érdekében tett beilleszkedési törekvéseit, amelyet az autonóm közösség kedvező jelentésével kell bizonyítani […]”
A 4/2000. sz. sarkalatos törvény 32. cikke a huzamos tartózkodásra vonatkozik. Ez a cikk ekként rendelkezik:
„1.   A huzamos tartózkodás feljogosít a spanyol állampolgárokkal azonos feltételek melletti, a Spanyolországban való, határozatlan ideig történő tartózkodásra és munkavégzésre.
2.   Huzamos tartózkodásra azok jogosultak, akik Spanyolországban legalább öt évig, megszakítás nélkül ideiglenesen tartózkodtak, és akik esetében teljesülnek a rendeletben meghatározott feltételek. A huzamos tartózkodás céljából figyelembe veszik az uniós kékkártya birtokosként más tagállamokban eltöltött korábbi, megszakítás nélküli tartózkodás időszakait. A tartózkodás akkor is megszakítás nélkülinek minősül, ha a külföldi ideglenesen – üdülési céllal vagy rendeletben meghatározott egyéb okokból – kiutazott az országból.
3.   A valamely más uniós tagállamban huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező külföldiek a maguk számára Spanyolországban huzamos tartózkodási engedélyt kérhetnek és szerezhetnek, amennyiben munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként fognak tevékenységet végezni, illetve – rendeletben meghatározott feltételek mellett – más célból. Amennyiben azonban a valamely más uniós tagállamban huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező külföldiek az ebben az első tagállamban megszerzett »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállást akarják megtartani, Spanyolországban ideiglenes tartózkodási engedélyt kérhetnek és szerezhetnek.
[…]”
A 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendelete
A 4/2000. sz. sarkalatos törvény 2011. április 20‑i Real Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009 (a 2/2009. sz. sarkalatos törvénnyel módosított 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendeletének elfogadásáról szóló 557/2011. sz. királyi rendelet; a BOE 2011. április 30‑i 103. száma, 43821. o.) formájában elfogadott végrehajtási rendeletének 148. cikke a következőket írja elő:
„1.   A Spanyolországban jogszerűen és megszakítás nélkül öt évig tartózkodó külföldiek huzamos tartózkodási engedély megszerzésére jogosultak.
Uniós kékkártya birtokosaként az Európai Unióban ezen időszakban megszakítás nélküli tartózkodást bizonyító külföldiek szintén jogosultak ezen engedély megszerzésére, feltéve hogy a kérelmük benyújtását közvetlenül megelőző két évben Spanyolország területén tartózkodtak.
[…]”
A 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendeletének 149. cikke vonatkozik a huzamos tartózkodási engedély megszerzésére irányuló eljárásra. E rendelet 149. cikke (2) bekezdésének f) pontja akként rendelkezik, hogy az ezen engedély megszerzése iránti kérelmet – adott esetben – bűnügyi nyilvántartási kivonatnak, illetve a származási ország, vagy az utolsó öt évben a kérelmező tartózkodási helye szerinti ország vagy országok hatóságai által kiállított, ezzel egyenértékű dokumentumnak kell kísérnie, amelyből ki kell tűnnie, hogy a spanyol jogrendben előírt egyetlen bűncselekményért sem ítélték el a kérelmezőt.
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A C‑503/19. sz. ügy
UQ harmadik ország állampolgára, aki Spanyolországban ideiglenes tartózkodási engedéllyel rendelkezik.
2014. november 10‑én – ittas állapotban való járművezetés bűncselekmény 2014. november 2‑án történt elkövetése miatt –40 nap közérdekű munkavégzésre, valamint nyolc hónap és két nap járművezetéstől eltiltásra ítélték.
2018. február 2‑án UQ – aki a tartózkodási engedélye alapján eddig az időpontig már legalább öt éve jogszerűen tartózkodott Spanyolországban – a huzamos tartózkodási jog megszerzése iránti, a 4/2000. sz. sarkalatos törvény 32. cikke szerinti kérelmet nyújtott be az Oficina de Extranjeros de Barcelonához (barcelonai idegenrendészeti hivatal, Spanyolország).
2018. március 27‑i határozatával a barcelonai idegenrendészeti hivatal – UQ‑nak a jelen ítélet 15. pontjában említett büntetett előélete miatt – elutasította ezt a kérelmet. UQ e határozattal szemben közigazgatási keresetet terjesztett elő, amelyet a 2018. július 6‑i határozattal szintén elutasítottak.
Ezt követően UQ a 2018. július 6‑i határozattal szemben fellebbezést terjesztett elő a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság előtt.
Ez a bíróság jelzi, hogy a különféle spanyol bíróságok ítélkezési gyakorlata zavaros és ellentmondásos azt a kérdést illetően, hogy az érintett büntetett előélete önmagában elegendő‑e a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadásának megtagadásához, vagy hogy – éppen ellenkezőleg – a megtagadáshoz értékelni kell‑e minden egyes esetben a tényállást, annak meghatározása céljából, hogy az érintett valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent a társadalom valamely alapvető érdekére.
A C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) egy 2018. július 5‑i ítéletében eloszlatta az alsóbb fokú bíróságok zavaros ítélkezési gyakorlata révén felmerült kételyeket. Ebben az ítéletben a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) – többek között – a 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendelete 149. cikke (2) bekezdésének f) pontjára támaszkodott lényegében annak megállapítása céljából, hogy az érintett büntetett előéletének fennállása önmagában megakadályozza a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás érintett számára való megadását. A Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) egyebekben úgy vélte, hogy ez az értelmezés nem áll ellentmondásban sem a 2003/109 irányelv rendelkezéseinek értelmével, sem pedig azok céljával.
Elsősorban, a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azt illetően, hogy az előző pontban említett ítéletben a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) által elfogadott álláspont megfelel a 2003/109 irányelvnek.
Másodsorban, kétségei vannak a tekintetben is, hogy a spanyol szabályozás megfelel‑e ennek az irányelvnek, a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadása harmadik országbeli állampolgártól – az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően – közrendi vagy közbiztonsági okokból való megtagadásának lehetőségét illetően. Ez a rendelkezés a tagállamok számára lehetőségként, nem pedig kötelezettségként írja elő, hogy ezekre az okokra hivatkozva megtagadják a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását. A C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság szerint ahhoz, hogy egy tagállami szabályozás megfeleljen a 2003/109 irányelvnek, annak átláthatónak és érthetőnek kell lennie. Márpedig a Spanyol Királyság nem élt az említett lehetőséggel. A 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendelete 149. cikke (2) bekezdésének f) pontját nem lehet akként értelmezni, hogy az előír ilyen megtagadási okot.
Harmadsorban, a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a jelen ítélet 20. pontjában említett ítéletben a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) által elfogadott álláspont azt jelenti, hogy Spanyolországban egy harmadik országbeli állampolgár számára könnyebb meghosszabbítani ideiglenes tartózkodási engedélyét, mint „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást szereznie. A büntetett előélet ugyanis nem képezi abszolút akadályát az ideiglenes tartózkodási engedély meghosszabbításának, mivel a 4/2000. sz. sarkalatos törvény 31. cikke (7) bekezdésének a) pontja kizárólag azt írja elő, hogy a meghosszabbítás céljából a büntetett előéletet „meg kell vizsgálni”. Ez a bíróság választ akar kapni arra, hogy ez a helyzet összeegyeztethető‑e az uniós joggal, amennyiben a büntetett előéletű harmadik országbeli állampolgárt eltántorítja attól, hogy a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását kérje, aki így korlátlan ideig az ideiglenes tartózkodás helyzetében maradna.
E körülmények között a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság, a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
17 de Barcelona (barcelonai 17. sz. közigazgatási bíróság, Spanyolország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Összhangban áll‑e a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével és 17. cikkével a nemzeti bíróságok általi azon értelmezés, amely szerint bármely jellegű büntetett előélet elegendő ok a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismerésének megtagadására?
2)
A nemzeti bíróságnak a büntetett előélet mellett figyelembe kell‑e vennie egyéb tényezőket is, mint a büntetés súlyosságát és időtartamát, a kérelmező által a társadalomra jelentett veszélyt, korábbi jogszerű tartózkodásának időtartamát és az országgal kialakított kapcsolatát, mindezen tényezők együttes értékelése útján?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a [2003/109] irányelv 6. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az a nemzeti jogszabály, amely – a [2003/109 irányelv] 6. cikk[ének] (1) bekezdésében és […] 17. cikk[é]ben foglalt értékelési szempontok megállapítása nélkül – lehetővé teszi közrendi vagy közbiztonsági okokból a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismerésének megtagadását a 4. cikk alapján?
4)
Úgy kell‑e értelmezni a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkét, hogy a nemzeti bíróságnak – a Bíróságnak az irányelvek vertikális hatályára vonatkozó ítélkezési gyakorlatával összhangban – jogában áll és lehetősége nyílik arra, hogy a büntetett előélet értékelése céljából közvetlenül alkalmazza a[z ezen irányelv 6. cikk[ének] (1) bekezdésében és […] 17. cikk[é]ben foglaltakat, figyelembe véve a büntetés súlyosságát és időtartamát, valamint a kérelmező által a társadalomra jelentett veszélyt?
5)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismeréséhez való jogot, valamint az egyértelműség, az átláthatóság és az érthetőség elvét, hogy azokkal ellentétes [a 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendelete] 147–149. cikkének és a 4/2000. sz. sarkalatos törvény 32. cikkének a spanyol bíróságok általi azon értelmezése, amely szerint a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megtagadásának lehetnek közrendi és közbiztonsági okai, annak ellenére, hogy a megtagadás okaként szolgáló szabályokat nem állapítják meg egyértelműen és átláthatóan?
6)
Összhangban áll‑e a 2003/109 irányelv, és különösen 6. cikke (1) bekezdése hatékony érvényesülésének elvével az a nemzeti szabályozás és annak a bíróságok általi azon értelmezése, amely akadályozza a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megszerzését és az ideiglenes tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megszerzését segíti elő?”
A C‑592/19. sz. ügy
SI harmadik ország állampolgára. Ideiglenes tartózkodási engedéllyel rendelkezik Spanyolországban, ahol határozatlan idejű munkaszerződés keretében dolgozik és ahol társadalombiztosítással rendelkezik.
2016. október 17‑i ítéletében a Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (barcelonai 18. sz. körzeti büntetőbíróság, Spanyolország) SI‑t közokirat‑hamisítás bűntettének elkövetőjeként 2016. október 17‑től két évre felfüggesztett, tizenegy hónapos szabadságvesztésre ítélte a 2011. november 30‑án elkövetett cselekmények miatt.
SI a kormányhivatal barcelonai kirendeltségénél „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást kért. Ezt a kérelmet a kormányhivatal barcelonai kirendeltsége a 2017. október 30‑i határozatában – többek között SI büntetett előélete miatt – elutasította. Ezen utóbbi e határozattal szemben közigazgatási keresetet terjesztett elő, amelyet a 2018. március 13‑i határozattal szintén elutasítottak.
Ezt követően SI a 2018. március 13‑i határozattal szemben fellebbezést terjesztett elő a C‑592/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság előtt.
Ez a bíróság lényegében megismétli a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott és a jelen ítélet 19. és 20. pontjában összefoglalt információkat. Jelzi, hogy ha a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) jelen ítélet 20. pontjában említett ítéletében értelmezett módon kellene alkalmaznia a spanyol szabályozást, egyáltalán nem értékelhetné SI személyes helyzetét és spanyolországi beilleszkedését, a Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (barcelonai 18. sz. körzeti büntetőbíróság) jelen ítélet 26. pontjában említett ítéletében SI‑vel szemben kiszabott büntetés végrehajtásának állapotát, az elkövetett bűncselekményt vagy más körülményeket, mivel olyan helyzettel szembesülne, amelyben az érintett büntetett előéletét nem törölték a bűnügyi nyilvántartásból. Ennek a bíróságnak azonban kétségei vannak azt illetően, hogy ez a megközelítés összeegyeztethető‑e az uniós joggal, és különösen a 2003/109 irányelvvel.
E körülmények között a C‑592/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság, a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
5 de Barcelona (barcelonai 5. sz. közigazgatási bíróság, Spanyolország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2003/109] irányelv 4. cikkét és 6. cikkének (1) bekezdését, hogy a büntetett előélet elegendő indok a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogálláshoz való hozzáférés anélkül történő megtagadásához, hogy vizsgálni kellene a tartózkodás időtartamát és a tartózkodási hely szerinti országgal való kapcsolatok fennállását?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Elöljáróban pontosítani kell, amennyiben a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság az első, a harmadik és a negyedik kérdésében a 2003/109 irányelv 17. cikkére hivatkozott, hogy ez az említett irányelv „Tartózkodás más tagállamokban” címet viselő III. fejezetének részét képező cikk olyan harmadik országbeli állampolgárok helyzetére vonatkozik, akik „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást szereztek egy első tagállamban és akik egy másik tagállamban kívánnak tartózkodni.
Az említett cikk következésképpen nem bír relevanciával az alapeljárások alapjául szolgálóhoz hasonló helyzetben, amely eljárásokban arról van szó, hogy a tagállam olyan harmadik országbeli állampolgároktól tagadta meg a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását, akik jogszerűen és a kérelem benyújtását közvetlenül megelőző öt évben megszakítás nélkül tartózkodtak a tagállam saját területén.
Ennek pontosítását követően meg kell állapítani, hogy együttesen vizsgálandó kérdéseikkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében arra kívánnak választ kapni, hogy a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes – a tagállam bizonyos bíróságai általi értelmezésében – az a tagállami szabályozás, amely előírja, hogy a harmadik országbeli állampolgártól meg lehet tagadni a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását ebben a tagállamban pusztán e harmadik országbeli állampolgár büntetett előélete miatt, helyzetének – többek között – az általa elkövetett bűncselekmény jellegére, az általa esetlegesen a közrendre vagy közbiztonságra jelentett veszélyre, az említett tagállam területén való tartózkodásának időtartamára, valamint az e tagállammal fennálló kapcsolataira tekintettel történő konkrét vizsgálata nélkül.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a tagállamok számára lehetőségként, nem pedig kötelezettségként írja elő, hogy közrendi vagy a közbiztonsági okokra hivatkozva megtagadják a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását.
Márpedig a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében valamely irányelv rendelkezéseit vitathatatlan kötelező erővel, valamint a szükséges konkrétsággal, pontossággal és egyértelműséggel kell átültetni, hogy teljesüljön a jogbiztonság követelménye (2014. szeptember 11‑iBizottság kontra Portugália ítélet,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen ahhoz, hogy a tagállam helyesen ültesse át a 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdését, a jogbiztonság követelményének teljesüléséhez szükséges konkrétsággal, pontossággal és egyértelműséggel kell belső jogában előírnia a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás harmadik országbeli állampolgár számára való megadása közrendi vagy közbiztonsági okokból történő megtagadásának lehetőségét.
Következésképpen az EUMSZ 267. cikkben előírt eljárás keretében a nemzeti jog értelmezésére egyedül jogosult kérdést előterjesztő bíróságok feladata (lásd ebben az értelemben: 2015. június 16‑iGauweiler és társai ítélet,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
28.
pont; 2018. november 21‑iDe Diego Porras ítélet,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
80.
pont) vizsgálni azt, hogy a spanyol jog tartalmaz‑e a jelen ítélet előző pontjában említett jellemzőkkel bíró rendelkezést.
Azt a kérdést illetően, hogy egy ilyen rendelkezés előírhatja‑e, hogy az érintett büntetett előélete önmagában elengedő ahhoz, hogy tőle – közrendi vagy a közbiztonsági okokra hivatkozva – megtagadják a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását, magából a 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdése második albekezdésének szövegéből kitűnik, hogy annak megtagadása magával vonja bizonyos számú tényezőnek – azaz egyrészről az érintett személy által elkövetett bűncselekmény súlyosságának vagy típusának, az érintett személy által a közrendre vagy közbiztonságra jelentett veszélynek, és másrészről a fogadó tagállambeli tartózkodása időtartamának, valamint az e tagállammal fennálló esetleges kapcsolatainak – a figyelembevételét és azok egymáshoz képest történő mérlegelését.
E tényezők összességének figyelembevétele eseti értékeléssel jár, ami kizárja, hogy a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását kizárólag azon az alapon lehessen megtagadni az érintettől, hogy bármilyen jellegű büntetett előélettel rendelkezik.
A 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének ezt az értelmezését megerősíti a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlata, amely szerint a közrendi vagy közbiztonsági okokkal igazolt intézkedéseket csak akkor lehet hozni, ha az illetékes nemzeti hatóságok által esetről esetre végzett vizsgálatot követően bebizonyosodik, hogy az érintett egyén személyes magatartása közvetlenül, valódi és kellően súlyos veszélyt jelent a társadalom valamely alapvető érdekére (2018. május 2‑i K. és H. F. ítélet [Tartózkodási jog és állítólagosan elkövetett háborús bűncselekmények],
C‑331/16 és C‑366/16
,
EU:C:2018:296
,
52.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat].
A Bíróság ily módon a 2003/109 irányelv 12. cikkének (3) bekezdését illetően – amelynek szövege igen hasonló az ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdése második albekezdésének szövegéhez – megállapította, hogy nem lehet kiutasítási határozatot elfogadni egy huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgárral szemben kizárólag azon az alapon, hogy egy évet meghaladó szabadságvesztés‑büntetésre ítélték (2017. december 7‑iLópez Pastuzano ítélet,
C 636/16
,
EU:C:2017:949
,
28.
pont).
Ebből következik, hogy valamely tagállam illetékes hatóságai nem állapíthatják meg automatikusan, hogy a 2003/109 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően közrendi okok miatt meg kell tagadni a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását a harmadik országbeli állampolgártól pusztán azon az alapon, hogy ellene büntetőítéletet hoztak (lásd analógia útján: 2019. december 12‑iG. S. és V. G. ítélet [A közrendre jelentett veszély],
C‑381/18 és C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
,
65.
pont).
A fenti megfontolások összességére figyelemmel, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes – a tagállam egyes bíróságai általi értelmezésében – az a tagállami szabályozás, amely előírja, hogy a harmadik országbeli állampolgártól meg lehet tagadni a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását ebben a tagállamban pusztán e harmadik országbeli állampolgár büntetett előélete miatt, a helyzetének – többek között – az általa elkövetett bűncselekmény jellegére, az általa esetlegesen a közrendre vagy közbiztonságra jelentett veszélyre, az említett tagállam területén való tartózkodásának időtartamára, valamint az e tagállammal fennálló kapcsolataira tekintettel történő konkrét vizsgálata nélkül.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróságok előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ezek a bíróságok döntenek a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25‑i 2003/109/EK tanácsi irányelv 6. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes – a tagállam egyes bíróságai általi értelmezésében – az a tagállami szabályozás, amely előírja, hogy a harmadik országbeli állampolgártól meg lehet tagadni a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását ebben a tagállamban pusztán e harmadik országbeli állampolgár büntetett előélete miatt, a helyzetének – többek között – az általa elkövetett bűncselekmény jellegére, az általa esetlegesen a közrendre vagy közbiztonságra jelentett veszélyre, az említett tagállam területén való tartózkodásának időtartamára, valamint az e tagállammal fennálló kapcsolataira tekintettel történő konkrét vizsgálata nélkül.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.