CELEX: 62015TJ0462
Dömping
A Kambodzsában, Pakisztánban és a Fülöp‑szigeteken feladott kerékpárok behozatala
A Kínából származó kerékpárok behozatalára kivetett végleges dömpingellenes vámnak az e behozatalra való kiterjesztése
(EU) 2015/776 rendelet
Kijátszás
Átrakodás
Az 1225/2009/EK rendelet 13. cikkének (1) és (2) bekezdése és 18. cikkének (3) bekezdése (jelenleg az (EU) 2016/1036 rendelet 13. cikkének (1) és (2) bekezdése és 18. cikkének (3) bekezdése)

)
A jogvita előzményei
A Kínai Népköztársaságból származó kerékpárok a Közösségbe történő behozatalára [helyesen: A Kínai Népköztársaságból származó kerékpárok Közösségbe történő behozatalára] végleges dömpingellenes vám kivetéséről és az ideiglenes dömpingellenes vám végleges beszedéséről szóló, 1993. szeptember 8‑i 2474/93/EGK tanácsi rendelettel (
HL 1993. L 228., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 51. kötet, 3. o.) az Európai Unió Tanácsa 30,6%‑os végleges dömpingellenes vámot vetett ki a Kínából származó kerékpárok behozatalára.
Az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (
HL 1996. L 56., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.) (helyébe lépett az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30‑i 1225/2009/EK tanácsi rendelet [
HL 2009. L 343., 51. o.
; helyesbítések:
HL 2010. L 7., 22. o.
,
HL 2016. L 44., 20. o.
; a továbbiakban: alaprendelet], amely utóbbi helyébe lépett az Európai Unióban tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2016. június 8‑i (EU) 2016/1036 európai parlamenti és tanácsi rendelet [
HL 2016. L 176.
, 21. pont]) alapján megindított hatályvesztési felülvizsgálatot követően, és különösen a 384/96 rendelet 11. cikke (2) bekezdésének (jelenleg az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése) megfelelően a Tanács a Kínai Népköztársaságból származó kerékpárok behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2000. július 10‑i 1524/2000/EK tanácsi rendeletben (
HL 2000. L 175., 39. o.
) úgy határozott, hogy a fent említett dömpingellenes vámot fenntartja.
A 384/96 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése (jelenleg az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése) szerinti időközi felülvizsgálatot követően a Tanács a Vietnamból származó kerékpárok behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és az 1524/2000/EK rendelet módosításáról szóló, 2005. július 12‑i 1095/2005/EK rendeletben (
HL 2005. L 183., 1. o.
) a Kínából származó kerékpárok behozatalára vonatkozó dömpingellenes vámot 48,5%‑ra emelte.
A 384/96 rendelet 11. cikke (2) bekezdésének megfelelően megindított hatályvesztési felülvizsgálatot követően a Tanács a Kínából származó kerékpárok behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2011. október 3‑i 990/2011/EU végrehajtási rendeletben (
HL 2011. L 261., 2. o.
) úgy határozott, hogy a hatályos, 48,5%‑os dömpingellenes vámot fenntartja.
A Tanács 2013 májusában az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése) szerinti időközi felülvizsgálatot követően elfogadta a 990/2011 végrehajtási rendelet módosításáról szóló, 2013. május 29‑i 502/2013/EU rendeletet (
HL 2013. L 153., 17. o.
), és úgy határozott, hogy fenntartja a hatályos, 48,5%‑os dömpingellenes vámot, kivéve azokat a kerékpárokat, amelyeket három olyan vállalkozás exportál, amelyek esetében egyéni vámtételt állapítottak meg.
A Tanács az alaprendelet 13. cikke (jelenleg a 2016/1036 rendelet 13. cikke) alapján lefolytatott kijátszás elleni vizsgálatot követően elfogadta a 990/2011 végrehajtási rendelettel kivetett végleges dömpingellenes vámnak az Indonéziában, Malajziában, Srí Lankán és Tunéziában feladott, akár Indonéziából, Malajziából, Srí Lankáról és Tunéziából származóként, akár nem ilyenként bejelentett kerékpárok behozatalára történő kiterjesztéséről szóló, 2013. május 29‑i 501/2013/EU végrehajtási rendeletet (
HL 2013. L 153., 1. o.
).
Az Európai Bizottság, miután 2014‑ben új panasszal fordultak hozzá, ezúttal a dömpingellenes vámoknak Kambodzsában, Pakisztánban és a Fülöp‑szigeteken székhellyel rendelkező kerékpárokat gyártó és exportáló vállalkozások általi esetleges kijátszására vonatkozóan, elfogadta a Kínából származó kerékpárok behozatalára vonatkozó 502/2013 tanácsi rendelet által elrendelt dömpingellenes intézkedéseknek a Kambodzsában, Pakisztánban és a Fülöp‑szigeteken feladott, akár Kambodzsából, Pakisztánból és a Fülöp‑szigetekről származóként, akár nem ilyenként bejelentett kerékpárok behozatala által megvalósuló esetleges kijátszására vonatkozó vizsgálat kezdeményezéséről és az ilyen behozatalok nyilvántartásba vételének elrendeléséről szóló, 2014. szeptember 2‑i 938/2014/EU végrehajtási rendeletet (
HL 2014. L 263., 5. o.
; helyesbítés:
HL 2014. L 341., 31. o.
). E vizsgálat során, amely a 2011. január 1‑jétől 2014. augusztus 31‑ig tartó időszakra vonatkozott, a felperes, az Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd a Bizottságtól megkapta a „[v]ámok esetleges kiterjesztése alóli mentesítést kérelmező vállalatoknak szóló nyomtatványt” (a továbbiakban: nyomtatvány), amelyet kitöltött, és 2014. október 10‑én visszaküldött.
Az iratokból kitűnik, hogy a felperes 2013 májusában alapított, kambodzsai jog szerinti egyszemélyes korlátolt felelősségű társaság, amelynek a Cronus International Co. Ltd nevű Hong Kong‑i székhelyű vállalat a kizárólagos tulajdonosa, amely utóbbi vállalat a Guangzhou Cronus Bicycle Fashion Sports Co. Ltd nevű kínai kerékpárgyártó 100%‑os tulajdonában áll. Ez utóbbi vállalat pedig úgyszintén 100%‑os tulajdonosa a kerékpárokat, vázakat és festett vázakat gyártó Cronus Bicycles Co. Ltd nevű kínai vállalatnak, amely kapcsolatban áll egy másik kínai kerékpárgyártóval, a Shine Wheel Bicycle Co. Ltd‑vel, amely 2014. június 1‑jén befejezte a termelését. Mivel a felperes a nyomtatványhoz mellékelt D 5 és D 6 táblázatban nem közölte, hogy a Shine Wheel Bicycle‑lel is kapcsolatban áll, az e beszállítóra vonatkozó adatokat csak 2014. október 27‑én szolgáltatta, azaz a Bizottság 2014. október 16‑i kiegészítő információk iránti kérelmére válaszolva.
A felperes kifejti, hogy tekintettel a létrehozásának időpontjára és a tényleges tevékenységének 2014. januári újraindítására, az általa a nyomtatványon és az ahhoz mellékelt táblázatokban szolgáltatott adatok a 2013. szeptember 1‑jétől 2014. augusztus 31‑ig tartó időszakot (a továbbiakban: referencia-időszak) közvetlenebbül érintik, mint a vizsgálati időszakot (lásd a fenti 7. pontot). A nyomtatványból kitűnik, hogy a felperes a tevékenységét úgy határozta meg, hogy az a Cronus márkájú kerékpárok és kerékpárvázak – különösen kis megrendelésekre történő – gyártásából és eladásából áll.
A nyomtatványhoz mellékelt F 2 táblázatban – amely a mentesítést kérelmező valamennyi félkésztermék‑vásárlását felsorolja – a felperes a „Shine Wheel Bicycle Co. Ltd‑t (Guangzhou)” jelölte meg majdnem kizárólagos beszállítóként, a vázfestéket beszállító vietnami vállalat és egy másik kínai vállalat mellett.
A 2014. október 27‑i válaszában a felperes felülvizsgált F 2 táblázatot nyújtott be. Ebben a táblázatban a Shine Wheel Bicycle a felperessel kapcsolatban álló vállalatként jelenik meg, amelynek a referencia-időszakban a felperes felé irányuló eladásai ezen időszak során a felperes vásárlásainak jelentős többségét teszik ki. A táblázatban – a referencia-időszak során bizonyos ügyletek vonatkozásában – a Guangzhou Cronus Bicycles szintén a felperessel kapcsolatban álló vállalatként szerepel.
A vizsgálat lehetővé tette a Bizottság számára hat olyan vállalat azonosítását, amelyek Kambodzsából kerékpárokat exportálnak. E vállalatok egyike 2013 végén Kambodzsából Pakisztánba távozott, a többi öt kerékpárgyártó – amelyek e terméktípus tekintetében az ebből az országból az Európai Unióba irányuló import 94%‑át képviselik – együttműködött, és mentesség iránti kérelmet terjesztett elő.
A Bizottság elemezte az ezen öt vállalat – köztük a felperes – által közölt információkat. 2014. november 11‑én a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy helyszíni ellenőrző látogatást kíván tenni. Erre a látogatásra 2014. december 8‑án és 9‑én került sor a felperes telephelyén, Tai Sengben (Kambodzsa).
E helyszíni ellenőrzés, és a többi együttműködő gyártónál lefolytatott ellenőrzések végén a Bizottság úgy ítélte meg, hogy három vállalat jogosult az alaprendelet 13. cikkének (4) bekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 13. cikkének (4) bekezdése) alapján a mentesítésre, kettő azonban, köztük a felperes, annak igénylésére nem jogosult.
E látogatás során a Bizottság számos szabálytalanságot állapított meg, és ezek tárgyában meghallgatta a felperes további magyarázatait, és megvizsgálta az általa benyújtott iratokat.
A Bizottság először is azt jegyezte meg, hogy a felperesnek nincs könyvelési szoftvere, és a könyvelését Excel típusú számítógépes fájlokban vezeti. A felperes csak 2014. október hónaptól kezdett el részletes gyártási jelentéseket készíteni.
Továbbá a Bizottság szerint a nyomtatványból és az ahhoz mellékelt táblázatokból az tűnik ki, hogy a felperes csak 2014. január 1‑jétől volt képes a hegesztő‑ és festőműhelyeiben kerékpárokat gyártani, és hogy ezen időszak kezdetén nem gyártott vázat. A Bizottságban ezért kétség merült fel az Unióba (a jelen esetben Görögországba) 2014. január 27‑én exportált 1099 kerékpár eredetével kapcsolatban, amelyek a felperes által benyújtott CI‑15295‑PM számú számlán a következő leírással szerepeltek: 380 kerékpár 26 hüvelykes alumíniumvázzal, 240 kerékpár szintén 26 hüvelykes acélvázzal, 120 kerékpár 24 hüvelykes acélvázzal, 119 kerékpár „hi‑ten 700C” elnevezésű acélvázzal, 130 kerékpár 20 hüvelykes összehajtható acélvázzal és 120 kerékpár 20 hüvelykes acélvázzal. Az ezen exportálás körülményeire vonatkozó kérdésekre a felperes benyújtotta a 2014. január 17‑én kelt KYD‑CN‑F01 számú számlát, amelyből az tűnik ki, hogy a Kim Y Dinh Trading Service One Member Co. Ltd nevű vietnami vállalattól 1098 darab 26 hüvelykes acélvázat vett. Annak megállapítását követően, hogy az utóbbi nem kerékpár‑, illetve kerékpárváz‑gyártó, hanem egyszerű kereskedő, a Bizottság még azon tény miatt is meglepetését fejezte ki, hogy úgy tűnik, hogy csak acélból készült kerékpárvázakat megvételére került sor, holott a CI‑15295‑PM. számú számla 380 alumíniumvázas kerékpár eladásáról szól, és az említett vázak mérete (26 hüvelyk) csak részben felel meg az Unióba exportált kerékpárok méretének.
A felperest felhívták arra, hogy ezekre az ellentmondásokra adjon magyarázatot, és az a látogatás során a KYD‑CN‑F01. számú számlán szereplő kerékpárvázakról a vietnami kereskedelmi minisztérium által az említett kereskedő nevére kiállított FORM „A” származási bizonyítványt mutatott be. A Bizottság mindazonáltal azt állapította meg, hogy a származási bizonyítvány is csak az acélvázakat tartalmazza, jóllehet a fenti 17. pontban említett, Unióba irányuló export az alumíniumvázakra is vonatkozott, amit később a felperes is elismert, jelezve, hogy az említett bizonyítvány tévesen tüntette fel pusztán az acélvázakat. Ezenkívül a felperes az Unióba exportált, és a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárokra vonatkozóan egyáltalán nem tudott a saját nevére szóló FORM „A” származási bizonyítványt benyújtani.
A Bizottság tehát úgy ítélte meg, hogy mivel a felperes a tevékenysége elindulásának kezdetén nem saját maga gyártotta a kerékpárvázakat, az egyetlen lehetséges magyarázat az, hogy a kérdéses kerékpárokat nem a felperes szerelte össze, hanem azokat a felperessel kapcsolatban álló vállalatoktól egyszerűen átrakodták.
A Bizottság ezenkívül az ellenőrző látogatása során a nyomtatványon szereplő egyes információk tekintetében feltételezett következetlenségekre és hiteltelenségre is rámutatott. Ezen intézmény szerint bizonyos gyártási költségek nem feleltek meg az összeszerelés, illetve a gyártás befejezése során beszerelt alkatrészekhez hozzáadott értéknek, és azokat mesterségesen növelték meg annak érdekében, hogy megfeleljen az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdése b) pontjának (jelenleg a 2016/1036 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja). Egyes költségeknek (amortizáció, bérleti díj, villamosenergia‑költség) a kerékpárvázak gyártására való elszámolása tehát nem felelt meg a gyártott kerékpárok mennyiségének, az e gyártáshoz felhasznált festékfogyasztást a valódi kerékpárgyártók által szolgáltatott adatokhoz képest túlbecsülték, és a munkaerő költsége is túl magas volt a gyártott kerékpárvázakhoz, és az összeszerelt kerékpárokhoz képest, legalábbis a valódi gyártók által alkalmazott munkabérekkel összehasonlítva. A Bizottság tehát ennek alapján rekonstruálta a felperes gyártási költségeit, és megállapította egyrészt, hogy a Kínából származó kerékpáralkatrészek több mint 60%‑át tették ki az összeszerelt termék alkatrészei teljes értékének (77%), másrészt, hogy az összeszerelési tevékenység során beszerelt alkatrészek hozzáadott értéke jóval 25% alatt volt (2%).
2015. március 13‑án a Bizottság közölte a felperessel a megállapításait, amelyek először is a kambodzsai kijátszásra irányuló gyakorlat fennállására vonatkoztak (általános megállapítások), másodszor az e gyakorlatban a felperes által játszott szerepre (konkrét megállapítások).
E közlésre válaszolva a felperes 2015. március 31‑én írásban és egy meghallgatás során néhány kifogást terjesztett elő. Először is a felperes vitatta többek között azt a megállapítást, amely szerint részt vett az átrakodásban. A felperes ebben a tekintetben úgy érvelt, hogy a helyszíni ellenőrzés során összegyűjtött adatokból következően az a valószínűbb magyarázat, hogy a kerékpárvázak Vietnamból származnak. A felperes a kerékpárvázak vietnami eredetének igazolása céljából a CI‑15295‑PM. számú számlához kapcsolódó kiegészítő iratokat terjesztett elő. A felperes jelzi, hogy benyújtotta ily módon többek között a kerékpárvázak készítéséhez felhasznált acél és alumínium vásárlására vonatkozó számlát, az acélból kerékpárvázakat készítő vietnami vállalat számláját, kerékpárvázak beszállítóinak 2014. január 17‑i, KYD‑CN‑F01. referenciaszámú számláját, az említett vázak ugyanezen a napon kelt csomagolási listáját, és e számla kiegyenlítésének igazolását, valamint a szállított kerékpárvázak teljes tömegének (körülbelül három tonna) feltüntetését, amely megfelel az F 2 táblázatban megadott adatoknak. A felperes az eggyel kevesebb exportált kerékpárvázra (1098 helyett 1099) azzal adott magyarázatot, hogy egy kerékpárvázat, mintaként, ő vont le a beszállítójánál. Másodszor, a felperes vitatta a gyártási költségeire vonatkozóan – az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti 25%‑os hozzáadottérték‑küszöb kiszámítása érdekében – a Bizottság által tett kiigazításokat.
A Bizottság 2015. május 18‑án elfogadta az 502/2013/EU tanácsi rendelettel a Kínai Népköztársaságból származó kerékpárok behozatalára kivetett végleges dömpingellenes vámnak a Kambodzsában, Pakisztánban és a Fülöp‑szigeteken feladott, akár Kambodzsából, Pakisztánból és a Fülöp‑szigetekről származóként, akár nem ilyenként bejelentett kerékpárok behozatalára történő kiterjesztéséről szóló, (EU) 2015/776 végrehajtási rendeletet (
HL 2015. L 122., 4. o.
; helyesbítés:
HL 2017. L 160., 37. o.
; a továbbiakban: megtámadott rendelet).
A Bizottság a megtámadott rendelet (69), (71), (73) és (74) preambulumbekezdésében többek között a következőket állapította meg:
„(69)
Az öt együttműködő vállalat közül az egyik nem tudta hozzárendelni a Kínából beszerzett váz típusára vonatkozó adatokat az Unióba értékesített kerékpár típusára vonatkozó adatokhoz; a vállalat ugyanakkor nem gyártott vázakat ebben az időszakban. Ezért a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a kerékpárok küldése átrakodás útján történt.
[…]
(71)
Emlékeztetni kell arra, hogy a helyszíni vizsgálat során a vállalat által benyújtott információk alapján a Bizottság nem tudta összeegyeztetni a beszerzett vázak típusát az Unióba exportált kerékpárok típusával, mivel a vállalat acélvázak beszerzését igazolta, holott különböző méretű, acélból és alumíniumból készült vázakkal felszerelt kerékpárokat exportált. Ez azt jelenti, hogy az exportált kerékpárokat nem Kambodzsában szerelték össze. Ezenkívül a helyszíni vizsgálat során a vállalat által az említett vázak eredetének bizonyítására benyújtott egyetlen bizonyíték a vietnami hatóságok által a vietnami kereskedő nevében kiállított A formanyomtatvány/származási bizonyítvány volt. A nyilvánosságra hozatalt követően a vállalat azt állította, hogy az A formanyomtatvány/származási bizonyítvány hibásan jelezte, hogy valamennyi váz acélból készült, mikor azok részben alumíniumból készültek. A vállalat által a nyilvánosságra hozatalt követően vietnami és kínai nyelven benyújtott, angol fordításban csak részben hozzáférhető új dokumentumok számos következetlenséget tartalmaztak (a beszerzett vázak mennyisége nem volt összeegyeztethető az exportált kerékpárok számával, amint az a helyszíni vizsgálat során megállapítást nyert; egy dokumentumot számlaként nyújtottak be, ám az nem tartalmazott árat; nem nyújtottak be bizonyítékot a vázra vonatkozó többi gyártási lépésről (például a vágásról, a kialakításról, a stancolásról és a festésről). Az új dokumentumokat ezért hiányosnak és elégtelennek tekintették annak bizonyítására, hogy a szóban forgó vázakat Vietnamban állították elő.
[…]
(73)
Ezenkívül a vállalat nem tudta benyújtani a szóban forgó kerékpárokra vonatkozó, a kambodzsai kereskedelmi minisztérium által kiállított A formanyomtatványt/származási bizonyítványt. Emiatt, valamint egyéb rendelkezésre álló információ hiányában a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó alkatrészek Kínából származtak. […]
(74)
Ezért a fent felsorolt bizonyítékok alapján megállapításra került a Kínából származó termékek Kambodzsában megvalósuló átrakodására vonatkozó gyakorlat megléte az alaprendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében.”
A megtámadott rendelet (80) és azt követő preambulumbekezdéseiben a Bizottság elutasította a felperes azon kifogásait is, amelyek gyártási költségeknek az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti 25%‑os hozzáadottérték‑küszöb kiszámítása érdekében való kiigazításaira vonatkoztak.
A Bizottság tehát elutasította a felperes által előterjesztett mentességi kérelmet (a megtámadott rendelet (161) preambulumbekezdése). A Bizottság a megtámadott rendelet 1. cikkében úgy határozott, hogy a Kínából származó, kerékpár‑behozatalra alkalmazandó, és a fenti 3. pontban említett 48,5% végleges dömpingellenes vámot kiterjeszti a többek között Kambodzsában feladott kerékpárok importjára, és a felperest nem veszi fel a vám alól mentes vállalatok közé. Az említett cikk (3) bekezdése szerint „[a] Kambodzsában, Pakisztánban és a Fülöp‑szigeteken feladott, a 938/2014/EU rendelet 2. cikkének, valamint az 1225/2009/EK rendelet 13. cikke (3) bekezdésének és 14. cikke (5) bekezdésének megfelelően nyilvántartásba vett importszállítmányok után – függetlenül attól, hogy azokat Kambodzsából, Pakisztánból és a Fülöp‑szigetekről származóként jelentették‑e be, vagy sem – be kell szedni az e cikk (1) bekezdésével kiterjesztett vámot, kivéve az (1) bekezdésben felsorolt vállatok által gyártott termékek behozatalát”.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2015. augusztus 11‑én benyújtott keresetlevelével a felperes megindította a jelen keresetet.
[omissis]
A Törvényszék a 2017. november 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait.
A tárgyalás során a felperes és Bizottság néhány észrevételt terjesztett elő a tárgyalásra készített jelentésre vonatkozóan, amely a tárgyalásról készült jegyzőkönyvben rögzítésre került.
A jogkérdésről
[omissis]
Az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének – a kijátszás fennállását és a rendelkezésre álló tények jellegét illetően a Bizottság által állítólag elkövetett „nyilvánvaló jogi és ténybeli mérlegelési hibából” eredő – megsértésén alapuló első jogalapról
Az első jogalap keretében a felperes arra hivatkozik, hogy az átrakodási gyakorlatra vonatkozó megállapítás, valamint az említett megállapításból eredő jogi következmények tévesek. A felperes szerint az érintett kerékpárokat vietnami eredetű vázakból és anyagokból gyártották, és a Bizottság nem rendelkezik arra vonatkozó bizonyítékkal, hogy ez nincs így. A Bizottság sem az alaprendelet, sem az ítélkezési gyakorlat alapján nem következtethetett automatikusan az átrakodási gyakorlatra. A felperes úgy véli, hogy az alkatrészek vietnami eredetét a jogilag megkövetelt módon bizonyította olyan bizonyítékok útján, amelyeket a Bizottság nem utasíthatott volna el úgy, ahogyan azt tette. A felperes kifejti, hogy a CI‑15295‑PM. számú számlán minden egyes modell saját referenciaszáma szerepel, ami alapján meg lehetett határozni a vázat alkotó anyagot. A felperes ehhez hozzáteszi, hogy a fenti 22. pontban említett kiegészítő iratokat benyújtotta. A felperes jelzi, hogy ezenkívül azt a módot is vitatta, ahogyan a Bizottság a vietnami hatóságok által kiállított FORM „A” származási bizonyítványokat értékelte, mivel ez a bizonyítvány feltüntette a szállító számlaszámát, e számla keltét, az érintett tételek számát, a szállítmány bruttó tömegét, továbbá azt, hogy a szállítmányt a Vietnamot Kambodzsától elválasztó határ átlépésekor megvizsgálták. Következésképpen az említett bizonyítványban egyedül az „acélból készült kerékpárvázakra” vonatkozó hivatkozás téves, amire a felperes már magyarázatot adott utalva arra, hogy a szállító által elkövetett egyszerű tévedésről van szó.
A felperes ehhez hozzáteszi, hogy az általa benyújtott bizonyítékokban az egyedüli következetlenség a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárok, a KYD‑CN‑F01. számú vásárlási számlán szereplő vázak és a FORM „A” származási bizonyítványok eltérő leírásához kapcsolódott, mivel az összes többi adat azt mutatta, hogy a felperes vietnami eredetű kerékpárvázakat vásárolt. A Bizottság elemzése tehát azt jelenti, hogy a kínai kerékpárgyártókkal kapcsolatban álló összes nem kínai gyártó esetében abból kell kiindulni, hogy – a jelen ügy tényállásától függetlenül az ügy tényállásától – átrakodást követtek el.
A felperes szerint tehát a Bizottság „ténybeli és jogi” mérlegelési hibát követett el az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének alkalmazása során.
A Bizottság az első jogalap elutasítását kéri.
Előzetes megfontolások
[omissis]
Az alaprendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerint a dömpingellenes intézkedések kijátszásának a fennállása akkor bizonyított, ha négy feltétel teljesül. Először is a valamely harmadik ország és az Unió, vagy az intézkedések hatálya alá tartozó ország egyes vállalkozásai és az Unió közötti kereskedelem szerkezetének meg kell változnia. Másodszor e változásnak olyan gyakorlat, eljárás vagy munka eredményeként kell előállnia, amelynek a vám kivetésén kívül semmilyen más megfelelő magyarázata vagy gazdasági indoka nem volt. Harmadszor fenn kell állniuk olyan tényezőknek, amelyek bizonyítják, hogy az uniós ágazat tekintetében kár következik be, vagy a dömpingellenes vám javító hatásait aláássák. Negyedszer bizonyítékoknak kell rendelkezésre állniuk a dömping fennállására vonatkozóan (2017. január 26‑iMaxcom kontra Chin Haur Indonesia ítélet,
C‑247/15 P, C‑253/15 P és C‑259/15 P
,
EU:C:2017:61
,
55.
pont; 2017. január 26‑iMaxcom kontra City Cycle Industries,
C‑248/15 P, C‑254/15 P és C‑260/15 P
,
EU:C:2017:62
,
57.
pont).
Az alaprendelet 13. cikkének szövegéből és szerkezetéből az következik, hogy a kijátszás fennállásának a megállapítása érdekében az érintett intézmények feladata a globális értékelés elvégzése, amely a kijátszásra vonatkozó vizsgálat által érintett harmadik országra teljes egészében vonatkozik. Ezzel szemben ezen intézményeknek az ilyen kijátszás bizonyításához nem kell elemezniük minden egyes egyéni exportáló‑gyártó helyzetét, ez az elemzés az egyéni exportáló‑gyártók feladata az e rendelet 13. cikkének (4) bekezdése alapján előterjesztett kérelmek keretében (2017. január 26‑iMaxcom kontra Chin Haur Indonesia,
C‑247/15 P, C‑253/15 P és C‑259/15 P
,
EU:C:2017:61
,
57.
pont; 2017. január 26‑iMaxcom kontra City Cycle Industries ítélet,
C‑248/15 P, C‑254/15 P és C‑260/15 P
,
EU:C:2017:62
,
59.
pont).
Így az alaprendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerint a dömpingellenes intézkedések kijátszása fennállásának a megállapítására vonatkozó bizonyítás az uniós intézmények részéről az említett harmadik ország teljessége vonatkozásában történik, és az egyes egyéni exportáló‑gyártók feladata annak a bizonyítása, hogy a konkrét helyzetük igazolja az e rendelet 13. cikkének (4) bekezdése szerinti mentesség megadását (2017. január 26‑iMaxcom kontra Chin Haur Indonesia ítélet,
C‑247/15 P, C‑253/15 P és C‑259/15 P
,
EU:C:2017:61
,
59.
pont; 2017. január 26‑iMaxcom kontra City Cycle Industries ítélet,
C‑248/15 P, C‑254/15 P és C‑260/15 P
,
EU:C:2017:62
,
61.
pont).
Egyébiránt, amint arra Mengozzi főtanácsnok a 2016. szeptember 26-iMaxcom és társai kontra Chin Haur Indonesia egyesített ügyekre vonatkozó indítványában (
C‑247/15 P, C‑253/15 P és C‑259/15 P
,
EU:C:2016:712
,
7.
és
67.
pont) emlékeztetett, az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének második albekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése) tartalmazza az előző albekezdésben említett gyakorlatok, eljárások vagy munkák nem kimerítő felsorolását, amelyek többek között magukban foglalják „az intézkedések hatálya alá tartozó termékek harmadik országokon keresztül való szállítását” és „a (2) bekezdés szerinti körülmények között az alkatrészeknek [az Unióban] vagy egy harmadik országban történő összeszerelésére irányuló tevékenységet”. Ahogyan azt a Bizottság a 2017. szeptember 22‑i pervezető intézkedésre adott 2017. október 13‑i válaszában (lásd a fenti 38. és 39. pontot) helyesen megjegyzi, az említett 13. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében felsorolt különböző típusú kijátszásra irányuló gyakorlatok csak példálózó jelleggel kerültek feltüntetésre, amint azt a „többek között” kifejezés is mutatja.
Ebből következik, hogy elég a kijátszásra irányuló gyakorlatok egyetlen típusának megállapítása ahhoz, hogy a fenti 53. pontban említett második feltétel teljesüljön, ami azonban nem akadályozza meg, hogy az érintett intézmények is megállapíthassanak más típusú kijátszására irányuló gyakorlatokat, ha úgy vélik, hogy azok fennállnak.
A jelen esetre történő alkalmazás
A megtámadott rendeletből kitűnik, hogy a Bizottság a fenti 53. pontban hivatkozott négy feltételt megvizsgálta Kambodzsa tekintetében azelőtt, hogy egyrészt helyt adott volna az öt együttműködő kambodzsai vállalat közül három által előterjesztett egyéni mentességi kérelemnek, másrészt elutasította volna a másik két vállalat, köztük a felperes által előterjesztett kérelmet.
Először is a Bizottság megállapította, hogy az első, harmadik és negyedik feltétel teljesült, amit a felperes nem vitat.
Ezt követően a második feltételt, nevezetesen a kambodzsai kijátszásra irányuló gyakorlat, azaz olyan gyakorlat eljárás vagy munka fennállását illetően, amelynek a vám kivetésén kívül semmilyen más megfelelő magyarázata és gazdasági indoka nincs, a Bizottság azt állapította meg, hogy sem az átrakodási gyakorlat, sem az összeszerelési tevékenység fennállása nem felel meg az alaprendelet 13. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeknek.
A megtámadott rendelet (69)–(74) preambulumbekezdéséből kétségtelenül kitűnik, hogy Kambodzsa tekintetében az átrakodási gyakorlat fennállásának megállapítása kizárólag a felperes egyéni helyzetén alapul. Hangsúlyozni kell azonban, hogy a Bizottság is rámutatott arra, hogy két kambodzsai vállalat, köztük a felperes esetében a kambodzsai összeszerelési tevékenység nem felel meg az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdése feltételeinek, amint az a megtámadott rendelet (75)–(88) preambulumbekezdéséből kitűnik.
Következésképpen még ha feltételezzük is, hogy a felperes nem vett részt az átrakodási gyakorlatban, ami Kambodzsa tekintetében cáfolná az ilyen gyakorlatok fennállását, a megtámadott rendeletnek az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdésének feltételeit nem teljesítő összeszerelési tevékenységre vonatkozó indokai alapján akkor is érvényes maradna az erre az országra vonatkozó, a kijátszásra irányuló gyakorlattal kapcsolatos megállapítás, legalábbis a másik kambodzsai vállalatot illetően, mivel a megtámadott rendeletben szereplő vele kapcsolatos megállapítások nem képezik a jelen jogvita tárgyát.
Az első jogalap tehát nem teheti érvénytelenné a megtámadott rendeletben szereplő megállapítást, amely szerint Kambodzsa tekintetében az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése szerinti kijátszásra irányuló gyakorlatok állnak fenn.
Ezen a ponton azt kell megvizsgálni, hogy az első jogalap megalapozott‑e, amennyiben az annak bizonyítására irányul, hogy a felperes részéről került sor átrakodási gyakorlat alkalmazására.
A megtámadott rendeletből ebben a tekintetben az tűnik ki, hogy a Bizottság a felperes mentesség iránti kérelmét mind az átrakodási gyakorlat fennállása, mind az alaprendelet 13. cikke (2) bekezdése feltételeinek meg nem felelő összeszerelési tevékenység miatt utasította el.
Hangsúlyozni kell, hogy amint az a fenti 55. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, az egyes egyéni exportáló‑gyártók feladata annak a bizonyítása, hogy a konkrét helyzetük igazolja az alaprendelet 13. cikkének (4) bekezdése szerinti mentesség megadását. E rendelkezés szerint a mentesség iránti kérelemnek „megfelelő bizonyítékokkal alátámasztottnak” kell lennie, és amennyiben a kijátszásra irányuló gyakorlatra, eljárásra vagy munkára az Unión kívül kerül sor, lehetővé kell tenniük, hogy az érintett „bizonyítani tudja, hogy nem áll kapcsolatban az intézkedés hatálya alá tartozó gyártóval”, továbbá hogy „nem vesz részt az intézkedéseknek az [említett] cikk (1) és (2) bekezdése szerinti kijátszásában”.
Következésképpen, ha a mentességet kérelmező nem tudja bizonyítani, hogy az említett mentesség megadását a sajátos helyzete indokolja – például az átrakodási gyakorlatokat igazoló bizonyítékok fennállása –, a Bizottság jogszerűen tagadja meg ezt a mentességet.
A jelen esetben először is a Bizottság megállapította, hogy 2014 januárjában a felperes a gyártási tevékenységének csak a kezdeti szakaszában volt, és hogy nem ő gyártotta a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárvázakat, amelyeket 2014. január 27‑én exportáltak az Unióba, amit a felperes nem vitat.
Másodszor, a 2014. január 27‑én az Unióba exportált kerékpárok számát és típusát tartalmazó, CI‑15295‑PM. számú számla, és az Unióba exportált kerékpárok gyártásához állítólag felhasznált kerékpárvázak vásárlására vonatkozó, KYD‑CN‑F01. referenciaszámú számla összehasonlítása alapján a Bizottság kétféle következetlenséget állapított meg. Egyrészt, a KYD‑CN‑F01. számú számla szerint a vietnami kereskedőtől vásárolt vázak acélból készültek, míg – a CI‑15295‑PM. számú számla szerint – az Unióba exportált kerékpárok közül egyeseknek acél‑, másoknak alumíniumvázuk volt. Másrészt, noha a KYD‑CN‑F01. számú számla szerint 26 hüvelykes kerékpárvázakról van szó, az Unióban eladott és a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpároknak három különböző méretük volt, nevezetesen 26, 24 és 20 hüvelyk. A felperes nem vitatja e következetlenségek valóságát.
Harmadszor, a vietnami hatóságok által az említett kerékpárvázakra kiállított FORM „A” származási bizonyítványból úgyszintén kitűnik az első következetlenség, amennyiben az csak acélból készült vázakat tüntet fel.
Meg kell tehát állapítani, hogy a felperes által szolgáltatott bizonyítékok nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a felperes az állítólag Vietnamban vásárolt kerékpárvázakból képes lett volna legyártani az Unióba exportált, és a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárokat.
A felperes az így megállapított következetlenségeket azzal próbálja megmagyarázni, hogy a vietnami szállító egyszerűen „tévedett”. Ezt az álláspontot azonban nem lehet elfogadni.
Rá kell ugyanis mutatni arra, hogy az említett következetlenségek a vázaknak mind az anyagára, mind a méretére vonatkoznak, amelyek minden kerékpár lényeges jellemzőjét képezik, mivel azok határozzák meg a kerékpár típusát és minőségét, valamint az árát. Nem lehet tehát azt állítani, hogy az ilyen lényeges eltéréseket a szállító egyszerű „tévedésével” meg lehetne magyarázni, annál is inkább, mert úgy tűnik, hogy a feltételezett „tévedés” többször is előfordult, és az nemcsak az anyagot (acél vagy alumínium), hanem három különböző vázméretet is érint.
A felperes által – a Bizottság megállapításainak nyilvánosságra hozatalát követően, valamint a jelen eljárás során – előterjesztett egyes dokumentumok és információk ezenfelül további kétségeket vetnek fel a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárok Unióba történő exportálásának körülményeivel kapcsolatban.
Így először is a Törvényszék a Bizottsághoz hasonlóan azt állapítja meg, hogy a CI‑15295‑PM. számú számla, amelyet a helyszíni vizsgálat során bemutattak, megvizsgáltak és arról fénymásolatok készítettek, és amely a B 5. mellékletben szerepel, nem felel meg a felperes által a jelen eljárásban, az A 11. mellékletben (200. o.) előterjesztett számlának. Ugyanez vonatkozik az ugyanezen A mellékletben szereplő csomagolási listára (201. o.), amely nem pontos másolata a helyszíni ellenőrző látogatás során bemutatott listának.
Másodszor a felperes azt állítja, hogy a vámhatóságok a Vietnam és Kambodzsa közötti határ átlépésekor a szóban forgó kerékpárváz‑szállítmányt megvizsgálták. Márpedig nem lehet azt állítani, hogy az említett hatóságoknak nem tűnt fel, hogy az említett szállítmány nem felel meg az áruknak a FORM „A” származási bizonyítványon, vagy egyébiránt a KYD‑CN‑F01. számú számlán szereplő leírásának, annál is inkább, mivel a szóban forgó következetlenségek ezen áruk lényeges tulajdonságait érintik, azaz a vázak anyagát és azok méretét.
Harmadszor a Bizottsághoz hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy a felperes által a nyilvánosságra hozott megállapításokra válaszként benyújtott megrendelőlap (lásd: A 12. melléklet, 231. o.) nem tartalmaz árat, ami kétségbe vonja a megbízhatóságát. A felperes ebben a tekintetben kifejti, hogy az ár hiányának az az oka, hogy a vietnami szállítójával a végleges árra vonatkozó tárgyalások még folyamatban voltak az említett megrendelőlap benyújtásának időpontjában (a válasz 43. pontja). A felperes ugyanakkor azt állítja, hogy ezt a szállítót éppen amiatt választotta, hogy ő „tette a legolcsóbb ajánlatot” (a válasz 45. pontja). Ezek a magyarázatok tehát ellentmondásosnak tűnnek.
Negyedszer a Bizottság a megtámadott rendelet (71) preambulumbekezdésében azt állapította meg, hogy „nem nyújtottak be bizonyítékot a vázra vonatkozó többi gyártási lépésről (például a vágásról, a kialakításról, a stancolásról és a festésről)”. Noha a keresetlevélben a felperes úgy érvelt, hogy a megvásárolt kerékpárvázakat az üzemében kész, exportálható kerékpárrá alakította át, egyáltalán nem nyújtott be bizonyítékokat a szóban forgó vázak különböző gyártási lépéseire vonatkozóan. A felperes a tárgyaláson erre vonatkozóan feltett kérdésre megerősítette, hogy ilyen bizonyítékokat nem terjesztett elő, amint arra a Bizottság a megtámadott rendelet (71) preambulumbekezdésében rámutatott.
Ötödször, nem vitatott, hogy a felperes az Unióba exportált és a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő kerékpárokról nem nyújtott be FORM „A” származási bizonyítványt.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hiba elkövetése nélkül állapíthatta meg, hogy tekintettel az üzemének 2014. januári állapotára, a kerékpárvázak gyártásának többi lépésére vonatkozó bizonyíték teljes hiányára és bármely más elfogadható magyarázat hiányára, a Görögországba exportált 1099 kerékpárt Kínából rakodták át, hiszen ezeket nem lehetett összeszerelni az alapvető jellemzőiknek meg nem felelő kerékpárvázakból.
A felperes ebben a tekintetben nem róhatja fel a Bizottságnak, hogy az „automatikusan” arra következtetett, hogy a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő, Unióba exportált kerékpárokat Kínából rakodták át.
A fenti 55. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az egyes egyéni exportáló‑gyártók feladata annak a bizonyítása, hogy a sajátos helyzetük igazolja az e rendelet 13. cikkének (4) bekezdése szerinti mentesség megadását. Márpedig tekintettel a fenti 68–80. pontban szereplő megfontolásokra, meg kell állapítani, hogy a felperesnek nem sikerült bizonyítania, hogy az említett kerékpárokat vietnami eredetű vázakból gyártotta.
A megtámadott rendelet (72) preambulumbekezdéséből, valamint a felperes által az F 2 táblázatban előterjesztett információkból ezenfelül az tűnik ki, hogy a felperes a referencia-időszak során a kerékpáralkatrészek nagy részét kínai kerékpár‑ és kerékpáralkatrész‑gyártóktól importálta, amelyekkel tőkekapcsolatban állt (lásd a fenti 11. pontot). E körülmények között, és bármely más, megbízható bizonyítékokkal alátámasztott elfogadható magyarázat hiányában a Bizottság téves jogalkalmazás nélkül állapíthatta meg, hogy a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő, Unióba exportált kerékpárokat Kínából rakodták át.
Ez a megállapítás elegendő annak bizonyításához, hogy felperes nem teljesítette az alaprendelet 13. cikkének (4) bekezdésében foglalt feltételeket, és ezért a Bizottság helyesen utasította el a mentesség iránti kérelmét.
Egyrészt ugyanis, amint az a fenti 57. pontból következik, a kijátszásra irányuló gyakorlatok egyetlen típusa is elég annak megállapításához, hogy a mentességet kérelmező részt vesz az e rendelkezés szerinti kijátszásban.
Másrészt a Törvényszék megállapítja, hogy a szóban forgó átrakodás csak a CI‑15295‑PM. számú számlán szereplő, 1099 kerékpár Unióba történő exportálására vonatkozik, amint azt a felek a pervezető intézkedésekre adott válaszaikban megerősítették. Mindazonáltal az alaprendelet 13. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy az érintett gyártónak kell bizonyítania, hogy „nem vesz részt az intézkedések […] kijátszásában”. Márpedig ez a rendelkezés e gyakorlatok tekintetében sem mennyiségi feltételeket, sem minőségi követelmények nem határoz meg. E rendelkezés nem követeli meg többek között azt, hogy a referencia‑időszak alatt az említett gyakorlatokat az Unióba irányuló minden egyes exportálás vonatkozásában megállapítsák.
Ezenkívül azt is meg kell állapítani, hogy a jelen esetben ez az exportügylet, amely távolról sem elhanyagolható, amint arra a Bizottság rámutatott, a referencia-időszakban a felperes Unióba irányuló teljes exportjának 18%‑át tette ki.
Következésképpen, mivel a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a felperes ilyen átrakodási műveletben vett részt, még ha csak a fenti 86. pontban említett exportálást illetően is, téves jogalkalmazás nélkül utasíthatta el a mentesség iránti kérelmét. Az első jogalapot tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
[omissis]
A fentiek összességére tekintettel a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék az Asia Leader International (Cambodia) Co. Ltd‑t kötelezi a költségek viselésére.

Tomljenović
Marcoulli
Kornezov
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. április 19‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen szöveg 56. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.
(
)	A jelen szöveg 2. lábjegyzete az első elektronikus közzétételt követően törlésre került.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.