CELEX: 62016TJ0026
ELGF un ELFLA
No finansējuma izslēgti izdevumi
Pārkāpumi, konstatējot prasījumu summas
Kavēšanās prasījumu atgūšanas procedūrā
Kompensācijas starp fondiem neesamība
Procentu apmēra noteikšana
Samērīgums
Vienotas likmes finanšu korekcija
Regulas (EK) Nr. 1290/2005 31.
33. pants
Atsevišķas situācijas

)
Tiesvedības priekšvēsture
Kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanas ietvaros Komisijai bija jāveic virknes prasītājas, Grieķijas Republikas, izdevumu pārbaudes. Sākotnēji pēc savas 2009. gada 10. februāra apsvērumu vēstules virknē atsevišķu gadījumu tā pārbaudīja dokumentus (IR/2009/017/GR) un pēc tam 2009. gada 8. un 10. septembrī tā veica pārbaudi uz vietas (IR/2009/004/GR).
2010. gada 4. janvāra apsvērumu vēstulē Komisija Grieķijas Republikai darīja zināmas nepilnības un pārkāpumus, kurus tā bija izsecinājusi šī pārbaudes uz vietas laikā un kuri bija saistīti, pirmkārt, ar kavēšanos atgūšanas procedūrā vai nu tādēļ, ka ir pagājuši vairāk par četriem gadiem starp pārbaudes ziņojuma datumu un pirmās administratīvās vai tiesas konstatācijas datumu, vai arī tādēļ, ka ir pagājis vairāk par gadu starp pirmo administratīvās vai tiesas konstatācijas datumu un atgūšanas rīkojuma izdošanas datumu, otrkārt, ar prasījumu kompensācijas starp Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) neesamību, treškārt, ar procentu summas kļūdainu noteikšanu, kā arī dažreiz maksājamo procentu neminēšanu, ja atgūšana nav īstenota, un, ceturtkārt, ar atsevišķiem gadījumiem, kuros ir secināma kavēšanās apgūšanā. Līdz ar to Komisija ierosināja no Eiropas Savienības finansējuma izslēgt un noteikt pienākumu Grieķijas Republikai segt EUR 11467310,85.
Ar 2010. gada 3. marta vēstuli Grieķijas Republika paziņoja, ka tā šai analīzei nepiekrīt. 2011. gada 1. aprīlī notikušajās divpusējās sarunās tika izstrādāts 2011. gada 12. jūlija protokols. Komisija izteica nožēlu, ka Grieķijas iestādes nav spējušas sniegt datus par visiem gadījumiem, kuros ir konstatēta kavēšanās atgūšanā, izņemot tās jau identificētajos atsevišķajos gadījumos. Savukārt Grieķijas Republika norādīja uz grūtībām saistībā ar kompensācijas starp fondiem procedūru un to, ka tā nav pārāk zemu novērtējusi maksājamo procentu summu. Runājot par atsevišķajiem gadījumiem, Grieķijas Republika paziņoja, ka tā uzskata, ka ar tiem saistītie izdevumi nevar tikt ņemti vērā to senuma un to apstrīdēšanas tiesā dēļ.
Ar 2013. gada 24. janvāra vēstuli Komisija Grieķijas Republikai grieķu valodā paziņoja savu ierosinājumu izslēgt no Savienības finansējuma EUR 11467310,85 (turpmāk tekstā – “paziņojums”). 2013. gada 7. martā Grieķijas Republika lūdza, lai tiktu iesaistīta Samierināšanas iestāde.
Samierināšanas procedūras laikā Samierināšanas iestāde 2013. gada 19. oktobra atzinumā vispirms norādīja, ka puses varētu vienoties it īpaši attiecībā uz ierosinātās vienotas likmes finanšu korekcijas aprēķina bāzi 10 % apmērā, pēc tam – ka, runājot par minētās korekcijas apmēru, tā nevarot pusēm palīdzēt, jo Grieķijas Republika nav iesniegusi to gadījumu tabulu, kuros nav ievērots termiņš, un visbeidzot esot jāvērš Komisijas uzmanība uz Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp
,) 33. panta 3. punkta c) apakšpunktu, saskaņā ar kuru, “šķiet kompensācija [bija] izslēgta, ja ELFLA izmaksātās summas ir [bijušas] atgūšanas priekšmets”. Attiecībā uz pārējo Samierināšanas iestāde norādīja, ka tai neesot iemesla apstrīdēt Komisijas dienestu izdarītos secinājumus.
Komisija, kura pa to laiku bija saņēmusi jaunu informāciju, 2015. gada 17. jūlija vēstulē (turpmāk tekstā – “2015. gada 17. jūlija vēstulē”), pirmkārt, palielināja 10 % vienotās likmes finanšu korekcijas aprēķina bāzi un, otrkārt, vienā gadījumā piekrita nenoteikt korekciju un citā gadījumā samazināt tās apmēru uz pusi. No tā izriet galīgās summas, kura atbilst no Savienības finansējuma izslēgtajiem izdevumiem, palielināšana, kas tagad ir EUR 11534827,97.
Ar 2015. gada 13. novembra Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/2098, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz ELGF un uz ELFLA (
OV 2015, L 303, 35. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija galu galā no Savienības finansējuma izslēdza
Organismos Pliromon kai Elegchou Koinotikon Enischyseon Prosanatolismou kai Eggyiseon
(Grieķijas Kopienas atbalsta virzības un garantiju maksājumu un kontroles aģentūra, turpmāk tekstā – “
Opekepe
”) izdevumus kopumā EUR 12647843,53 apmērā.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 22. janvārī, Grieķijas Republika cēla šo prasību.
[..]
2017. gada 16. februāra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieču mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Grieķijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tajā attiecībā uz prasītāju ir piemērojusi finanšu korekcijas EUR 11534827,97 apmērā;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
[..]
Par prasības pamatiem
Prasījumu atcelt tiesību aktu pamatojumam Grieķijas Republika izvirza piecus pamatus, kas saistīti attiecīgi ar:
–
juridiska pamata neesamība vienotas likmes finanšu korekcijas noteikšanai attiecībā uz nepilnībām, kas konstatētas saistībā ar nepamatoti izmaksātā atbalsta atgūšanas procedūru;
–
to, ka vienotas likmes finanšu korekcija, kas 2015. gadā piemērota par nepilnībām pārbaudes sistēmā, ir noteikta situācijās, kuras dažkārt ir bijušas pirms 2000. gada, pēc konstatējumiem, kuri tika veikti pirmo reizi 2011. gadā, un tādējādi tiekot pārkāptas prasītājas tiesības uz aizstāvību; tā arī apgalvo, ka Komisija tai ir uzlikusi nesamērīgu slogu un pārkāpusi vispārējo tiesiskās noteiktības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un saprātīga termiņa ievērošanas administratīvā procesa norisē principus;
–
pamatojuma nenorādīšanu un to, ka pastāv acīmredzama kļūda vērtējumā saistībā ar apgalvoto kavēšanos atgūšanas procedūrā ar kompensāciju starp fondiem palīdzību;
–
Komisijas veikto Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 1. un 5. punkta kļūdainu interpretāciju un piemērošanu attiecībā uz, pirmkārt, procentu aprēķinu, kuri ir samaksāti atbilstoši noteikumam par finanšu seku atgūšanas neesamības dēļ dalīšanu uz pusēm starp attiecīgo dalībvalsti un Savienības budžetu (turpmāk tekstā – “dalīšanas uz pusēm noteikums”), un, otrkārt, to neminēšanu Komisijas 2006. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 885/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2008. gada 21. oktobra Regulu (EK) Nr. 1034/2008 (
OV 2008, L 279, 13. lpp.
), III pielikuma tabulā;
–
pieļautajām kļūdām, kas skar dažādas atsevišķas situācijas.
Par pirmo pamatu
Grieķijas Republika pirmā pamata pamatojumam norāda, ka izskatāmajā lietā piemērotajai vienotas likmes finanšu korekcijai neesot juridiska pamata. Proti, konstatētie pārkāpumi neattiecoties uz pienākumu neizpildi saistībā ar to izdevumu atbilstības pārbaudēm, kuriem var tikt piemērota vienotas likmes finanšu korekcija atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktam, bet gan vēlāku pret tādu tiesisku maksājumu pārvaldi, kuriem var tikt piemērotas konkrētas korekcijas atbilstoši šīs pašas regulas 32. un 33. pantam. Vienīgi minētās regulas 31. panta 3. punkts esot piemērojams konkrētiem pārkāpumu gadījumiem, kas norādīti iepriekš minētajā 32. un 33. pantā, jo šajos divos pantos uz tiem ir skaidri formulēta atsauce. Vienotas likmes finanšu korekcija izrietot vienīgi no Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkta, kurš neesot piemērojams minētās regulas 32. un 33. pantā paredzētajiem pārkāpumiem. Šī analīze tiekot apstiprināta ar šīs pašas regulas 31. panta 4. un 5. punkta formulējumu. Grieķijas Republika atsaucas arī uz Regulas Nr. 1290/2005 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar minētās regulas 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punktu, kā arī preambulas 25. un 26. apsvērumu.
Turklāt, kā tas esot norādīts judikatūrā, it īpaši 2012. gada 13. decembra spriedumā lietā Garantija/Komisija (
T‑588/10
, nav publicēts
EU:T:2012:688
,
98.
punkts), Komisijas 1997. gada 23. decembra dokuments Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”) attiecoties vienīgi uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktā ieviestajiem kritērijiem. Tātad Komisija pati esot ierobežojusi savu rīcības brīvību un izskatāmajā lietā neesot iespējams piemērot apstrīdētajā lēmumā īstenoto vienotas likmes finanšu korekciju pat tad, ja būtu pierādīti attiecīgie pārkāpumi.
Uzsverot vienotas likmes finanšu korekcijas izmantošanas izņēmuma raksturu, Grieķijas Republika norāda, ka izskatāmajā lietā neatgūto summu faktiskais apmērs esot pilnībā nosakāms, it īpaši Regulas Nr. 885/2006 III pielikumā paredzēto tabulu dēļ, kuras dalībvalstis paziņo Komisijai, kā rezultātā vienotas likmes metode zaudējot jēgu.
Grieķijas Republika piebilst, ka, ja Komisijas veiktā atbilstošo tiesību normu interpretācija un piemērošana būtu pareiza, vienotas likmes finanšu korekciju noteikšana būtu iespējama arī valsts atbalsta vai valsts pienākumu neizpildes jomā, kas ir Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 5. punkta b) apakšpunktā minētais gadījums.
Komisija apstrīd Grieķijas Republikas argumentus.
Pirmā pamata izskatīšanai ir jāpārbauda, pirmkārt, vai Komisijai ir tiesiskais pamats piemērot vienotas likmes finanšu korekciju pārkāpuma konstatēšanas gadījumā atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. pantam, un, otrkārt, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šādas korekcijas piemērošana izskatāmajā lietā ir attaisnota, ņemot vērā konstatēto pienākumu neizpildi.
Vispirms ir jāprecizē, ka izskatāmajā lietā Komisijas rīcība, sākot no dokumentu pārbaudes un pārbaužu uz vietas veikšanas 2009. gadā līdz analīzei, kuru tā ir veikusi saistībā ar Samierināšanas iestādes 2013. gada 19. oktobrī sniegto atzinumu, bija reglamentēta tobrīd piemērojamajā Regulā Nr. 1290/2005. Apstrīdētā lēmuma 1. apsvērumā Komisija ir atsaukusies arī uz 52. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulā (ES) Nr. 1306/2013 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (
OV 2013, L 347, 549. lpp.
), kas saskaņā ar šīs pašas regulas 121. panta 2. punkta c) apakšpunktu bija piemērojama no 2015. gada 1. janvāra. Regulas Nr. 1306/2013 52. pantā būtībā ir pārņemts un pilnveidots Regulas Nr. 1290/2005 31. pants. Tātad, ciktāl lietas dalībnieki savus argumentus balsta uz šo pēdējo minēto regulu, risinājumam šajā lietā atliek pārbaudīt atbilstošās Regulas Nr. 1290/2005 tiesību normas.
Iespēja piemērot vienotas likmes finanšu korekciju izriet no Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 1. un 2. punktā lasot tos kopsakarā, piešķirtās plašās rīcības brīvības. Šajās pēdējās divās minētajās tiesību normās Komisijai ir dota iespēja, “ja 3. panta 1. punktā un 4. pantā paredzētie izdevumi nav veikti saskaņā ar [Savienības] noteikumiem, [pieņemt lēmumu] par to, kādas summas nav jāatmaksā no [Savienības] finansējuma”, un novērtēt “summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā, jo īpaši, konstatētās neatbilstības nopietnību” un “[ņemot] vērā pārkāpuma būtību un nopietnību, kā arī [Savienībai] nodarīto finansiālo kaitējumu” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 17. maijs, Grieķija/Komisija,
T‑294/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:261
,
150.
–
154.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tāpat ir jāatgādina, ka vienotas likmes korekcijas mehānisms un kritēriji, kas ietverti Pamatnostādnēs, ir atzīti par Savienības tiesībām atbilstošiem (šajā nozīmē skat., spriedumus, 2004. gada 9. septembrisGrieķija/Komisija,
C‑332/01
,
EU:C:2004:496
,
70.
punkts; 2004. gada 7. oktobris, Spānija/Komisija,
C‑153/01
,
EU:C:2004:589
,
73.
punkts, un 2013. gada 17. maijs, Grieķija/Komisija,
T‑294/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:261
,
155.
punkts), jo ar Komisijas atbilstoši Pamatnostādnēm pieņemto korekciju ir jānovērš tas, ka ELVGF un ELFLA jāsedz tādas summas, kas nav bijušas izdevumu pamatā attiecīgajā Savienības tiesiskajā regulējumā noteikta mērķa izpildei un kas tādējādi nav sankcija (spriedumi, 2011. gada 31. marts, Grieķija/Komisija,
T‑214/07
, nav publicēts,
EU:T:2011:130
,
136.
punkts, un 2013. gada 17. maijs, Grieķija/Komisija,
T‑294/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:261
,
175.
punkts). Saskaņā ar judikatūru Pamatnostādnēs paredzētās vienotās likmes vienlaicīgi ļauj ievērot Savienības tiesības un Savienības resursu pareizu pārvaldību, kā arī novērst to, ka Komisija savu rīcības brīvību varētu īstenot, nosakot dalībvalstīm pārmērīgas un nesamērīgas korekcijas (spriedumi, 2008. gada 10. septembris, Itālija/Komisija,
T‑181/06
, nav publicēts,
EU:T:2008:331
,
234.
punkts, un 2013. gada 17. maijs, Grieķija/Komisija,
T‑294/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:261
,
175.
punkts).
Runājot par to, vai pastāv tiesiskais pamats, ar kuru būtu atļauts piemērot vienotas likmes finanšu korekciju saistībā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. punktā minētajiem pārkāpumiem, ir jānorāda, ka nevienā minētās regulas tiesību normā, it īpaši tās 31.–33. pantā, nav izslēgta iespēja piemērot šīs pašas regulas 31. panta 2. punktu pēdējās minētās regulas 32. un 33. pantā norādītajiem pārkāpumiem.
Ir skaidrs, ka Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. pantā atsauce uz šīs pašas regulas 31. pantu ir sniegta vienīgi tādēļ, lai norādītu uz Komisijas pienākumu veikt minētās regulas “31. panta 3. punktā paredzētās procedūras”, kad tā, piemērojot minēto 32. un 33. pantu, nolemj, ka “atgūstamie līdzekļi jāsedz [..] dalībvalstij” (Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 4. punkts un 33. panta 5. punkts) vai “nefinansēt summas, ko paredzēts segt no [Savienības] budžeta” (Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 8. punkts). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šajā tiesību normā, kam ir vienīgi procesuāls raksturs, ir paredzēts, ka, “pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem”, un, “[ja puses nevar vienoties], dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu”. Izskatāmajā lietā ir ievērota tieši šī procedūra.
Tomēr tas, ka Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. punktā nav skaidri norādītas atsauces uz šīs pašas regulas 31. panta 3. punktu, nenozīmē, ka minētajā 32. un 33. pantā norādīto pārkāpumu gadījumā būtu izslēgta vienotas likmes finanšu korekcijas piemērošana.
Proti, no Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 5. punkta a) apakšpunkta formulējuma izriet, ka šīs pašas regulas 31. panta 4. punkts “neattiecas uz finansiālajām sekām, ko izraisa 32. un 33. pantā minētie pārkāpumi”, kas
a contrario
nozīmē, ka citi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta punkti, tostarp 2. punkts, ir piemērojami pārkāpumiem, kas minēti šīs pašas regulas 32. un 33. pantā.
Šāda interpretācija turklāt atbilst Regulas Nr. 1290/2005 preambulas 25. un 26. apsvērumā minētajam mērķim, kas ir aizsargāt Savienības finanšu intereses, kuras ir lauksaimniecības fondu budžeta pareizas izpildes kontroles noteikumu pamatā, atbilstoši minētās regulas IV sadaļai, kurā ietilpst tās 31.–33. pants. Proti, ja tiktu izslēgta iespēja piemērot vienotas likmes finanšu korekciju, pirmkārt, Komisijai tiktu atņemti jebkādi līdzekļi aizsargāt Savienības finanšu intereses gadījumos, kad tā nespētu precīzi noteikt no Savienības finansējuma atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. pantam izslēdzamās summas, jo attiecīgā dalībvalsts šajā ziņā tai nav sniegusi nepieciešamo informāciju, un, otrkārt, dalībvalstij tiktu dota iespēja izvairīties no saviem pienākumiem, gūstot priekšrocības pašai no savas pienākumu neizpildes.
Līdz ar to, pretēji Grieķijas Republikas apgalvotajam, Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. panta īstenošanas gadījumā vienotas likmes finanšu korekcijas piemērošana pati par sevi nav aizliegta.
Šo secinājumu nevar atspēkot ne ar vienu no Grieķijas Republikas izvirzītajiem argumentiem.
Pirmkārt, runājot par Grieķijas Republikas argumentu, kas minēts iepriekš 23. punktā un kas attiecas uz to, ka, ja vienotas likmes finanšu korekcijas noteikšana būtu iespējama saistībā ar pārkāpumu finansiālām sekām, kas minētas Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. pantā, tad tā būtu nosakāma arī gadījumā, kas minēts šīs pašas regulas 31. panta 5. punkta b) apakšpunktā un kas attiecas uz valsts atbalstu un valsts pienākumu neizpildi, atliek norādīt, ka izņēmuma, kuru ietver pēdējā minētā tiesību norma, mērķis ir precizēt, ka minētās regulas 31. panta 4. punktā paredzētais 24 mēnešu termiņš acīmredzami nav piemērojams procedūrās, kuras attiecas uz valsts atbalstu un valsts pienākumu neizpildi, kuri nav Regulas Nr. 1290/2005 priekšmets.
Otrkārt, Regulas Nr. 1290/2005 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts, 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punkts un preambulas 25. un 26. apsvērums, uz kuru atsaucas Grieķijas Republika, tomēr neiesniedzot konkrētus argumentus saistībā ar šīm tiesību normām, nešķiet taustāmi saistīti ar jautājumu par izskatāmajā lietā noteiktās vienotas likmes finanšu korekcijas juridisko pamatu un tātad tie šo jautājumu neietekmē.
Treškārt, nevar piekrist arī Grieķijas Republikas argumentiem, kuri attiecas uz Pamatnostādnēm.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Pamatnostādnēs nekādi netiek izslēgta Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkta piemērošana tādu pārkāpumu finansiālās sekās, kas minēti minētās regulas 32. un 33. pantā. No judikatūras izriet, ka minētajās Pamatnostādnēs “ir vienīgi precizēta metode un parametri, kurus Komisija izmantos no finansējuma izslēdzamo summu aprēķināšanai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu” (spriedums, 2012. gada 13. decembris, Grieķija/Komisija,
T‑588/10
, nav publicēts,
EU:T:2012:688
,
98.
punkts).
Turpinājumā no Pamatnostādņu 2. pielikuma izriet, ka, ja nav iespējams noteikt prettiesisko maksājumu faktisko summu un līdz ar to noteikt Savienībai nodarīto finansiālo zaudējumu apmēru, tiek piemērotas vienotas likmes korekcijas atbilstoši Savienības budžetam radīto zaudējumu riska trūkumu pārbaudēs dēļ novērtējumam. Šāda neiespējamība noteikt precīzu prettiesisko maksājumu summu var rasties gan izdevumu atbilstības pārbaužu kontekstā, gan to pārbaužu kontekstā, kas attiecas uz nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu, proti, kā ir norādīts pašās Pamatnostādnēs, tas tā ir “pašu
ex-post
pārbaužu rakstura” dēļ.
Visbeidzot un katrā ziņā, pat pieņemot, ka Pamatnostādnes nebūtu piemērojamas Regulas Nr. 1290/2005 32. un 33. pantā minētajiem pārkāpumiem, vienīgi šī apstākļa dēļ nevar tikt atņemts juridiskais pamats tam, ka tiek piemērota šāda vienotas likmes korekcija, jo šie pārkāpumi nevar tikt interpretēti pretēji atvasināto tiesību interpretācijai. Proti, Komisija, pamatojoties uz pašu Regulu Nr. 1290/2005 un it īpaši uz plašo rīcības brīvību, kāda tai šajā regulā ir atzīta, varēja noteikt vienotas likmes korekcijas, kas ietverta Pamatnostādnēs, mehānismu (skat. iepriekš 27. un 28. punktu).
Tātad ir jāsecina, ka pastāvēja juridiskais pamats, t.i., Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkts, kurš Komisijai ļāva piemērot vienotas likmes finanšu korekciju konstatēto pārkāpumu finansiālajām sekām atbilstoši minētās regulas 32. un 33. pantam, ja tai nebija iespējams noteikt precīzu neatgūto summu apmēru. Turklāt šādus pašus apsvērumus var attiecināt arī uz Regulas Nr. 1306/2013 52. pantu vēl jo vairāk tādēļ, ka šīs regulas 52. panta 2. punktā skaidri ir paredzēta iespēja piemērot vienotas likmes finanšu korekcijas, “ja konkrētā gadījuma būtības dēļ vai tāpēc, ka dalībvalsts nav iesniegusi Komisijai nepieciešamo informāciju, nav iespējams ar samērīgiem centieniem precīzāk noteikt Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu”.
Tagad ir jāpārbauda, vai šādas korekcijas piemērošana izskatāmajā lietā bija attaisnota, ņemot vērā konstatēto pienākumu neizpildi (skat. iepriekš 25. punktu).
Prima facie
ir jāatgādina dalībvalstīm uzliktais pienākums informēt Komisiju gan par dalībvalstu izdevumiem, kuri ir attiecināti uz ELGF, gan par izdevumiem, kuri ir attiecināti uz ELFLA. Gan Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 3. punkta pirmajā daļā, gan šīs pašas regulas 33. panta 4. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “dalībvalstis, nosūtot gada pārskatus, kā paredzēts 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punktā, vienlaikus iesniedz Komisijai kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas [vai piedziņas] procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu dēļ, šajā ziņojumā uzrādot vēl neatgūtos līdzekļus, tos sadalot pa administratīvām un/vai tiesvedības procedūrām, kā arī pa gadiem, kas atbilst pirmajai administratīvai vai tiesas konstatācijai”. Turklāt no Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 3. punkta otrās daļas izriet, ka “dalībvalstis dara Komisijai pieejamu sīki izstrādātu pārskatu par atsevišķām līdzekļu atgūšanas procedūrām, kā arī par atsevišķām summām, kas vēl nav atgūtas”.
Kā 2013. gada 19. oktobra atzinuma 6.2. punktā norāda Samierināšanas iestāde, “Grieķijas iestādes nav iesniegušas to gadījumu tabulu, kuros nav ievēroti termiņi”. Tādējādi, pretēji tam, ko prasības pieteikuma 32. punktā apgalvo Grieķijas Republika, Komisija nespēja precīzi noteikt neatgūtās summas, jo šī dalībvalsts, neraugoties uz vairākkārtējiem Komisijas lūgumiem šajā ziņā, nebija pienācīgi aizpildījusi Regulas Nr. 885/2006 III pielikuma tabulu. Kā izriet no kopsavilkuma ziņojuma 19.6.3. punkta, šī pienākumu neizpilde ietilpst galvenajās pārbaudēs, kuras “[netika] piemērotas vai [tika] piemērotas tik nelielā apmērā vai tik reti, ka tās bija pilnībā neatbilstošas, lai saskaņā ar [no tiesiskā regulējuma izrietošajām tiesību normām] tiktu noteikts sods par pārkāpumiem”. Šīs galvenās pārbaudes veidoja atbilstošas procedūras un pārbaudes, kuru mērķis ir nodrošināt, pirmkārt, ka nepamatoti izmaksātās summas tiktu savlaicīgi identificētas, piedzītas un atlīdzinātas fondiem, otrkārt, grāmatvedības dokumenti un dati saistībā ar datu pārvaldi būtu precīzi un, treškārt, reģistrācija parādnieku virsgrāmatā un Regulas Nr. 885/2006 III pielikums būtu pilnīgi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādnēm galveno pārbaužu neesamība vai to piemērošana nelielā apmērā vai reti var attaisnot vienotas likmes finanšu korekcijas piemērošanu.
Tātad, tā kā 2009. gadā veikto pārbaužu laikā Komisija, pārbaudot vairākas atsevišķas lietas, konstatēja atkārtotu attiecīgo fondu prasījumu atgūšanas neesamību vai nokavējumu, tā pamatoti varēja bažīties par līdzīgām nepilnībām attiecībā uz visām lietām, un tādējādi, ņemot vērā Pamatnostādnes, tā kā nebija iespējams precīzi nevērtēt Savienībai nodarītos zaudējumus, paredzēt vienotas likmes komisiju (šajā nozīmē un pēc analoģijas saistībā ar nepilnībām dalībvalstu veiktajās pārbaudēs skat. spriedumu, 2008. gada 24. aprīlis, Beļģija/Komisija,
C‑418/06 P
,
EU:C:2008:247
,
136.
punkts un tajā minēta judikatūra).
Tādējādi pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
[..]
Par trešo un ceturto pamatu
Trešajā pamatā Grieķijas Republika būtībā apstrīd vienotas likmes finanšu korekcijas pamatotību saistībā ar apgalvoto prasījumu kompensācijas starp lauksaimniecības fondiem neesamību un ceturtajā pamatā minētās korekcijas, kas balstīta uz pienākumu procentus iegrāmatot Regulas Nr. 885/2006 III pielikuma tabulā, pamatu uzskata par prettiesisku.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no paziņojuma skaidri izriet, ka vienotas likmes finanšu korekcija 10 % apmērā, kas paziņojuma pielikuma 1.1. punktā ir ierosināta sakarā ar kavēšanos atgūšanas procedūrās, “aptver arī 1.2. punktā (Kompensācija) un 1.3. punktā (Procentu norādīšana [Regulas Nr. 885/2006 III pielikuma tabulās]) aprakstīto risku”. Tāpat paziņojuma pielikuma 1.2. punkta beigās ir arī precizēts, ka “līdz ar to nav [tikusi] ierosināta neviena papildus korekcija” īpašas kompensācijas starp fondiem procedūras neesamības dēļ. Šādi paši apsvērumi ir minēti saistībā ar procentu nenorādīšanu Regulas Nr. 885/2006 III pielikuma tabulās, Komisijai paziņojuma pielikuma 1.3. punkta beigās norādot, ka ar to saistītā korekcija “ir aptverta ar vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, kas ierosināta 1.1. punktā (sakarā ar kavējumiem apgūšanas procedūrā)”.
2015. gada 17. jūlija vēstulē ir arī ietverts pielikums, kurā ir apkopota Komisijas nostāja pēc Samierināšanas iestādes iesaistīšanās. Tā 2. punkta otrajā ievilkumā Komisija uzsver, ka “vienotas likmes finanšu korekcija 10 % apmērā, kas ir ierosināta A punktā (kavēšanās atgūšanas procedūrā) aptver arī B un C punktu (kompensācija starp fondiem un procentu norādīšana [Regulas Nr. 885/2006] III pielikumā)”. Tas pats formulējums ir izmantots kopsavilkuma ziņojuma 19.6.5. punkta otrā ievilkuma beigās.
Turklāt šāda pieeja atbilst Pamatnostādnēm, saskaņā ar kurām, ja vienā un tajā pašā sistēmā atklāj vairākus trūkumus, attiecīgās vienotās likmes nesummē, pieņemot, ka visnopietnākais trūkums jau norāda uz riskiem, kas piemīt pārbaudes sistēmai kopumā.
Tātad no iepriekš minētajiem konstatējumiem skaidri izriet, ka abi trūkumi, kuri ir trešā un ceturtā pamata priekšmets, nav izraisījuši nekādu vienotas likmes finanšu korekcijas 10 % apmērā, kas noteikta prasījumu atgūšanas kavēšanās dēļ, palielināšanos. No tā izriet, ka no trešā un ceturtā pamata izskatīšanas nav izsecināmas nekādas sekas attiecībā uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
Proti, no judikatūras izriet, ka, ciktāl atsevišķs lēmumā norādīts pamatojums pats par sevi to pietiekami pamato, kļūdas citā lēmuma pamatojuma daļā nekādā ziņā neietekmē tā rezolutīvo daļu. Turklāt, ja Komisijas lēmuma rezolutīvā daļa tiek pamatota ar vairākiem argumentācijas pīlāriem, no kuriem katrs atsevišķi ir pietiekams šīs rezolutīvās daļas pamatojumam, šo tiesību aktu principā var atcelt tikai tad, ja katrs no šiem pīlāriem tiek atzīts par prettiesisku. Tādā gadījumā ar kļūdu vai citu nelikumību, kas ietekmē tikai vienu no pamatojuma pīlāriem, nepietiek, lai pamatotu apskatāmā lēmuma atcelšanu, ja šai kļūdai nevarēja būt izšķiroša ietekme uz iestādes, šī lēmuma autores, pieņemto rezolutīvo daļu (rīkojums, 2013. gada 26. februāris Castiglioni/Komisija,
T‑591/10
, nav publicēts,
EU:T:2013:94
,
44.
punkts; spriedumi, 2015. gada 15. janvāris, Francija/Komisija,
T‑1/12
,
EU:T:2015:17
,
73.
punkts, un 2016. gada 28. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑437/14
,
EU:T:2016:577
,
73.
punkts).
Līdz ar to trešais un ceturtais pamats ir jānoraida kā neefektīvi.
Par piekto pamatu
Piektajā pamatā Grieķijas Republika lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz deviņām atsevišķām situācijām un ciktāl tā uzskata, ka uz katru no šīm situācijām ir attiecināmi iebildumi, kas izskatāmi katrā atsevišķā gadījumā.
[..]
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, piektais pamats pilnībā ir jānoraida un tātad ir jānoraida arī prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Grieķijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Tomljenović
Marcoulli
Kornezov
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 25. oktobrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.