CELEX: 62016TJ0763
Šķīrējklauzula
Eiropas Savienības starptautisko misiju darbinieki
Strīdi, kas attiecas uz darba līgumiem
Iekšējās izmeklēšanas procedūras
Cietušo, kuri ziņo par vardarbību, aizsardzība
Līgumiskā atbildība

Tiesvedības priekšvēsture
EUCAP Sahel Niger
(turpmāk tekstā – “Misija”) ir kopējās drošības un aizsardzības politikas (KDAP) misija, kas izveidota ar Padomes Lēmumu 2012/392/KĀDP (2012. gada 16. jūlijs) par Eiropas Savienības KDAP misiju Nigērā (
EUCAP Sahel Niger
) (
OV 2012, L 187, 48. lpp.
), kas pēdējo reizi grozīts ar Padomes Lēmumu (KĀDP) 2017/1253 (2017. gada 11. jūlijs) (
OV 2017, L 179, 15. lpp.
).
Saskaņā ar Lēmuma 2012/392, kā tas grozīts ar Padomes Lēmumu (KĀDP) 2016/1172 (2016. gada 18. jūlijs) (
OV 2016, L 193, 106. lpp.
), 2. pantu, lai īstenotu Eiropas Savienības stratēģiju attiecībā uz drošību un attīstību Sāhelā, Misijas mērķis ir dot Nigēras iestādēm iespēju definēt un īstenot savu valsts drošības stratēģiju. Misijas mērķis ir sniegt arī ieguldījumu integrētas, daudzdisciplīnu, saskaņotas, ilgtspējīgas un uz cilvēktiesībām balstītas pieejas izstrādē starp dažādiem Nigēras drošības spēkiem saistībā ar terorisma un organizētās noziedzības apkarošanu. Turklāt Misija palīdz Nigēras centrālajām un vietējām iestādēm un drošības spēkiem izstrādāt politiku, paņēmienus un procedūras, lai labāk kontrolētu un apkarotu nelikumīgu migrāciju.
Saskaņā ar Lēmuma 2012/392 7. panta 3. punktu, ja dalībvalstu norīkotais personāls nenodrošina vajadzīgās funkcijas, Misija uz līguma pamata pieņem darbā starptautisku un vietēju personālu. Minētā lēmuma 7. panta 4. punktā ir noteikts, ka starptautiskā un vietējā personāla nodarbināšanas kārtību un tiesības un pienākumus nosaka līgumos, ko Misijas vadītājs noslēdz ar personāla locekļiem.
Lēmuma 2012/392 12.a pantā, kas ieviests ar Padomes Lēmuma 2014/482/KĀDP (2014. gada 22. jūlijs), ar ko groza Lēmumu 2012/392 (
OV 2014, L 217, 31. lpp.
), 1. panta 6. punktu, ir paredzēts, ka, ja tas vajadzīgs, lai īstenotu šo pēdējo lēmumu, Misijai ir spēja veikt pakalpojumu un piegāžu iepirkumus, slēgt līgumus un administratīvas vienošanās, nodarbināt personālu, turēt bankas kontus, iegādāties un atsavināt aktīvus, izpildīt saistības un būt par pusi tiesas procesos.
Prasītājs
PY
ir Misijas bijušais darbinieks. 2014. gada 31. janvārī prasītājs ar Misiju parakstīja darba līgumu attiecībā uz darbinieka, kas atbildīgs par apgādi, amatu uz laikposmu no 2014. gada 30. janvāra līdz 2014. gada 15. jūlijam. Pēc tam prasītājs parakstīja otru darba līgumu uz laikposmu no 2014. gada 16. jūlija līdz 2015. gada 15. jūlijam ieskaitot un tad – trešo darba līgumu uz laikposmu no 2015. gada 16. jūlija līdz 2016. gada 15. jūlijam.
Saskaņā ar prasītāja darba līgumu noteikumiem Misijas Uzvedības un disciplīnas kodekss (turpmāk tekstā – “Uzvedības kodekss”) ir neatņemama minēto līgumu sastāvdaļa.
Uzvedības kodeksā ir noteiktas, pirmkārt, vairākas uzvedības normas, kas jāievēro visiem Misijas personāla locekļiem (1.–6. punkts), tostarp prasība nepakļaut citus kolēģus vardarbībai (2.5. punkts) un iebiedēšanai (2.6. punkts), un, otrkārt, procedūra, kas jāievēro šo normu pārkāpuma gadījumā (7. un 8. punkts).
Uzvedības kodeksa 2.5. punkts ir formulēts šādi:
“Vardarbība atšķiras no seksuālas uzmākšanās ar to, ka tā noteikti nav pamatota ar dzimumu. Atšķirībā no iebiedēšanas vienkāršs starpgadījums var tikt uzskatīts par vardarbību, un to ilustrē vairāki rīcības veidi. Šajā dokumentā par vardarbību uzskata: visus aktus vai rīcību, tostarp vārdus, žestus vai rakstu, fotogrāfiju vai jebkādu citu materiālu izstrādi, izvietošanu un izplatīšanu, ja darbinieks šo aktu vai rīcību nevēlas un ja tie saprātīgi var tikt uzskatīti par apvainojošiem, pazemojošiem vai iebiedējošiem.”
7.1. punktā “Ziņošana par pārkāpumiem” ir noteikts:
“Neatbilstīgas rīcības gadījumi var izraisīt disciplinārus pasākumus un disciplināru uzraudzību, un ir jāievieš piemērotas procedūras. [..] Katram Misijas loceklim ir tiesības un pienākums ar rakstisku sūdzību informēt Misijas vadītāju [..] par visiem apgalvotiem neatbilstīgas rīcības, pārkāpumu vai nekompetences gadījumiem.”
Saskaņā ar Uzvedības kodeksa 8.4.1. punktu aplūkojamo normu “paziņota vai konstatēta” apgalvota pārkāpuma gadījumā Misijas vadītāja vietnieks pārrauga sākotnējo izmeklēšanu un ieceļ par lietas izskatīšanu atbildīgo darbinieku. Saskaņā ar Uzvedības kodeksa 8.4.2. punktu šis pēdējais veic apgalvotā starpgadījuma pārbaudi, apkopojot attiecīgi sūdzības iesniedzēja, liecinieku un cietušo sniegtās versijas par šo starpgadījumu. Saskaņā ar Uzvedības kodeksa 8.4.4. punktu desmit dienu laikā sākotnējais izmeklēšanas ziņojums ir jāiesniedz Misijas vadītāja vietniekam. Gadījumā, ja šis ziņojums apstiprina aplūkojamo noteikumu pārkāpumu, tiek uzsākta padziļināta izmeklēšana atbilstoši Uzvedības kodeksa 8.5. punktam un par to tiek sagatavots izmeklēšanas beigu ziņojums. Ja šis ziņojums apstiprina, ka ir noticis aplūkojamo normu pārkāpums, tiek izveidota disciplinārlietu padome, lai vērtētu, kādas disciplināras sekas ir jāpiemēro.
Saskaņā ar prasītāja otrā un trešā darba līguma 21. pantu strīdi, kas izriet no šiem līgumiem vai ir ar tiem saistīti, ir Eiropas Savienības Tiesas kompetencē saskaņā ar LESD 272. pantu.
2014. gada 15. un 16. decembrī notika Misijā izveidotas vērtēšanas komitejas sapulces par sarunu procedūru saistībā ar ietvara līgumu par gaisa pārvadājumu pakalpojumiem Misijai. Prasītājs tās vadīja.
2014. gada 16. decembrī, kad bija kļuvis zināms, ka šo tikšanos laikā ir noticis starpgadījums, departamenta “Atbalsts Misijai” vadītājs
G
. nosūtīja prasītājam vēstuli, šajā saistībā lūdzot viņam informāciju.
Prasītājs uz šo lūgumu atbildēja ar 2014. gada 16. decembra vēstuli, kurā viņš paskaidroja, ka viņam ir bijis būtisks strīds ar citu vērtēšanas komitejas locekli
X
. par to, vai viens no trim izskatāmajiem piedāvājumiem ir atbilstīgs Misijas noteiktajiem nosacījumiem. Prasītāja ieskatā
X
. esot apgalvojis, ka prasītāja paustās nopietnās šaubas šajā saistībā esot saistītas ar šī pēdējā aizspriedumiem pret uzņēmumu, kurš bija iesniedzis minēto piedāvājumu. Prasītājs piebilda, ka vērtēšanas komiteja galu galā bija nolēmusi lūgt attiecīgajam uzņēmumam paskaidrojumus. 2014. gada 16. decembra vēstulē prasītājs neatklāja
X
. identitāti.
2014. gada 19. decembrī vērtēšanas komiteja, ņemot vērā saņemtos attiecīgā uzņēmuma paskaidrojumus, nolēma, ka tā piedāvājums nav atbilstīgs šajā lietā ievērojamajiem noteikumiem, un ieteica piešķirt līgumu citam uzņēmumam. 2014. gada 22. decembra ziņojumu, ar kuru vērtēšanas komiteja informēja Eiropas Komisiju par tās darba rezultātu, bija parakstījis arī
X
.
2015. gada 7. februārī prasītājs nosūtīja vēstuli Misijas administrācijas pagaidu vadītājam
M
., lai viņu informētu par konkrētu
X
. rīcību, ko prasītājs uzskatīja par tādu, kas “nav piemērota starp kolēģiem, jo [..] pauž necieņu pret Savienību, [..] citām administrācijas vienībām [un] dažiem Misijas dalībniekiem (tostarp [viņu] pašu)”. Pirmkārt,
X
. Misijai nepiederīgu personu klātbūtnē, izmantojot vārdu “viņas”, esot viņam jautājis, kur atrodas divas Misijā strādājošas sievietes, kuras todien nebija klātesošas. Prasītāja ieskatā šo piezīmi situācijas liecinieki esot varējuši uzskatīt par ar dzimumu saistītu. Otrkārt,
X
. esot ienācis viņa birojā, nepieklauvējis pie durvīm, un, atsaucoties uz kādu Misijas veidlapu, apsūdzošā un nicīgā tonī esot jautājis, “kas to rakstījis”. Treškārt,
X
. esot ienācis viņa birojā, nepieklauvējis pie durvīm, un provocējoši un necienīgi uzdevis jautājumu: “Vai šis ir jāiesniedz šeit?” Ceturtkārt,
X
. esot ļāvis prasītājam noprast, ka viņš uzskata Misijas vērtēšanas noteikumus par “idiotiskiem” (jeb “debiliem”). Savā vēstulē prasītājs atsaucās uz iespējamību, ka viņš esot juties spiests vērsties pie Misijas vadītāja ar oficiālu sūdzību.
2015. gada 9. februāra atbildē, ņemot vērā prasītāja vēstulē iekļauto izteikumu būtiskumu,
M
. viņam piedāvāja trīs iespējas, no kurām viņš bija aicināts izvēlēties vienu. Pirmā iespēja bija organizēt tikšanos vispirms ar prasītāju, pēc tam ar
X
. un visbeidzot ar prasītāju un
X
., lai noskaidrotu situāciju un rastu risinājumu nākotnei. Otrā iespēja bija organizēt tikšanos vispirms ar prasītāju, pēc tam ar
X
. un visbeidzot ar prasītāju,
X
. un ar pārstāvi no Misijas cilvēkresursu nodaļas, lai noskaidrotu situāciju un rastu risinājumu nākotnei. Tiktu sagatavots un prasītāja un
X
. personas lietām pievienots ziņojums vai nota. Trešā iespēja bija tāda, ka prasītājs iesniedz oficiālu sūdzību Misijas vadītājam.
Prasītājs uz šo vēstuli atbildēja ar citu vēstuli tajā pašā dienā. Šajā vēstulē prasītājs informēja
M
. par jaunu starpgadījumu ar
X
. Prasītāja ieskatā šis pēdējais esot ienācis viņa birojā, nepieklauvējis pie durvīm. Kad prasītājs viņam esot paskaidrojis, ka viņš sagaida, lai
X
. pieklauvētu pie durvīm pirms ienākšanas viņa birojā, šis pēdējais esot “ar pirkstu izdarīj[is] apļveida kustību galvas labajā pusē (zīmi, kas runā pati par sevi)”. Prasītājs piebilda, ka tad, kad viņš norādījis
X
., ka šī ir pēdējā reize, kad viņš atvēris tā durvis bez klauvēšanas, šis pēdējais viņu pārtraucis, lai ar platu smaidu pateiktu teikumu “Tu man draudi”.
Šajā vēstulē prasītājs turklāt informēja
M
. par to, ka, ņemot vērā, ka pēc šī starpgadījuma viņš jutās slikti, viņš esot devies pie medmāsas, kura viņam iedevusi zāles. Viņš piebilda, ka esot jutis vieglu reiboni, vai nu saistībā ar zālēm, vai arī saistībā ar to, ko viņš uzskata par “psiholoģiskas vardarbības” formu, un ka tāpēc viņš neesot varējis atbildēt uz
M
. viņam izteikto piedāvājumu. Tomēr prasītājs informēja šo pēdējo, ka viņš uzticas tā spriedumam un ka gadījumā, ja
M
. izdarītu secinājumu, ka pastāv nopietna problēma, par kuru ir jāinformē Misijas vadītājs, viņš tam būtu pateicīgs, ja šis pēdējais tiktu informēts “arī [viņa] vārdā, līdz [viņš] pats jutī[sies] labāk, lai sagatavotu oficiālu sūdzību”. Prasītājs piebilda, ka gadījumā, ja
M
. uzskatītu, ka risinājums ir rodams administrācijas līmenī, viņš, protams, dotu priekšroku šādam risinājumam. Tomēr viņš uzstāja, lai tādā gadījumā
M
. padomātu par pagaidu pasākumiem, kas varētu tikt veikti, lai garantētu viņa aizsardzību, proti, lai
X
. tiktu aizliegts ieiet viņa birojā un ar viņu runāt, līdz tiks rasts risinājums.
2015. gada 10. februāra atbildē
M
. informēja prasītāju, ka, “tā kā [viņam] ir rūpības pienākums un ņemot vērā [prasītāja] izklāstīto faktu nopietnību, [viņš] uzskat[ot], ka [neesot] citas iespējas kā nodot [prasītāja] vēstuli [Misijas vadītājam] un [viņa vietniekam], vienīgajām amatpersonām Misijā, kas ir atbildīgas par Uzvedības kodeksu un par to, kā risināmi šāda veida disciplināri jautājumi”. Šī vēstule tika nosūtīja Misijas vadītājam un Misijas vadītāja vietniekam.
Vēlāk tajā pašā dienā – 2015. gada 10. februārī – Misijas vadītāja vietnieks
S
. nosūtīja vēstuli Misijas vadītājam, lai viņu informētu, ka prasītājs “sūdz[ējies] par [
X
.] rīcību” un ka pēdējo dienu notikumi noveduši prasītāju pie tā, ka viņš “piedzīvojis veselības stāvokļa pasliktināšanos”.
S
. paskaidroja, ka, lai arī šādās situācijās ir grūti noteikt, kas faktiski ir noticis, šķiet grūti neņemt vērā prasītāja norādītos faktus. Līdz ar to
S
. norādīja Misijas vadītājam, ka, “lai izgaismotu [šos faktus], [viņš] iesak[a] šos ziņojumus uzskatīt par sūdzību, saistībā ar kuru ir jāuzsāk disciplinārlieta”, un ka “sākotnēja izmeklēšana ļaus noskaidrot, vai sūdzība ir vai nav pamatota”.
S
. piebilda, ka, ja Misijas vadītājs dos rīkojumu veikt šo pasākumu, viņš gādās, lai tiktu sākta sākotnējā izmeklēšana par apgalvotajiem vardarbības vai iebiedēšanas faktiem.
Vēstulē, kas tika nosūtīta vēl vēlāk 2015. gada 10. februārī, Misijas vadītājs pauda savu piekrišanu
S
. priekšlikumam. Tāpat Misijas vadītājs informēja
S
., ka viņš uzskata par nepieciešamu, lai vienlaikus ar sākotnējo izmeklēšanu turklāt tiktu organizēta tikšanās starp
M
., prasītāju un
X
.
Tomēr nekāda sākotnējā izmeklēšana pēc šīs elektronisko vēstuļu apmaiņas netika uzsākta un neviena tikšanās starp
M
., prasītāju un
X
. nenotika.
Laikā no 2015. gada 19. jūnija līdz 6. jūlijam un no 2015. gada 1. augusta līdz 24. augustam prasītājs bija atvaļinājumā.
2015. gada 25. augusta vēstulē, kas adresēta Misijas vadītājam, prasītājs norādīja, ka
M
. ir informējis Misijas vadītāju par nopietniem faktiem, kas ir uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību no
X
. puses, bet ka viņu nav uzklausījis ne Misijas vadītājs, ne disciplinārlietu komisija. Norādot, ka
X
. rīcība pret viņu turpina veicināt nepatīkamas un veselībai kaitīgas darba vides veidošanos, prasītājs lūdza Misijas vadītāju viņu informēt par pasākumiem, ko tas plāno īstenot, lai izbeigtu šo situāciju.
Tajā pašā dienā Misijas vadītājs atbildēja, ka 2015. gada februārī viņš prasītāja izklāstītos faktus ir darījis zināmus Misijas vadītāja vietniekam kā atbildīgajam par disciplīnu saskaņā ar Uzvedības kodeksa 8.4.1. punktu un, ņemot vērā, ka viņš nav saņēmis nekādu atbildi no iesaistītajām pusēm, viņam ir radies iespaids, ka Misijas vadītāja vietnieks ir spējis nokārtot šo strīdu izlīguma ceļā. Misijas vadītājs piebilda, ka, ņemot vērā, ka tajā brīdī viņam nācās konstatēt, ka tā nav noticis, viņš uzskata prasītāja 2015. gada 25. augusta vēstuli par oficiālu sūdzību.
2015. gada 28. augusta vēstulē Misijas vadītājam prasītājs apgalvoja, ka pēc vērtēšanas komitejas sapulcēm, kas notika 2014. gada decembrī,
X
. izrādīja “naidu ik brīdi, ikvienā darbībā rodot izdevību [viņu] nopulgot, viņam uzkliegt, [viņu] noniecināt un pazemot, pat publiski un [viņa] komandas priekšā”. Turklāt prasītājs informēja Misiju, ka nenorādītā datumā, 2015. gada februārī vai martā,
X
. esot ienācis viņa birojā un pieļāvis fizisku agresiju viņa telpā, uzlejot uz viņa kājām verdošu tēju.
Ar 2015. gada 28. augusta vēstuli Misijas vadītājs informēja prasītāju, ka pēc sūdzības, ko [prasītājs] 2015. gada 25. augustā iesniedzis pret
X
., viņš ir nolēmis “sakarā ar disciplināru kompetenci” nosūtīt šo sūdzību Misijas vadītāja pagaidu vietniekam. Misijas vadītājs minētajā vēstulē turklāt informēja prasītāju, ka viņš ir nolēmis aizliegt
X
. tuvoties prasītājam.
2015. gada 30. augusta vēstulē Misijas vadītājam prasītājs norādīja, ka viņš “apliecin[a] apvainojumus fiziskā agresijā un vardarbībā no [
X
. puses]”, un lūdza saņēmēju uzskatīt šo vēstuli par oficiālu sūdzību.
2015. gada 25. augustā izsniegtā izziņā ārsts, ko prasītājs Nigērā bija apmeklējis, secināja, ka šī pēdējā veselības stāvoklis prasa darba pārtraukšanu uz septiņām dienām. Otrā izziņā, kas izsniegta 2015. gada 27. augustā, šis ārsts paskaidroja, ka prasītāja psihiskās veselības stāvoklis prasa šī pēdējā distancēšanos no darba vides. Pēc pārbaudes vizītes, kas tika veikta tajā pašā dienā, ārsts konstatēja, ka uzlabošanās nav notikusi, ka prasītājam ir psiholoģiskas ciešanas un ka viņam ir ļoti ieteicams atgriezties Eiropā, lai pēc iespējas ātrāk apmeklētu psihiatru.
2015. gada 29. augustā prasītājs atstāja Misiju, lai dotos uz slimnīcu Francijā.
2015. gada 1. septembrī slimnīcas, uz kuru prasītājs bija devies, kompetentais ārsts viņam izrakstīja darba nespējas apliecinājumu līdz 2015. gada 14. septembrim. 2015. gada 9. septembrī psihiatrs, ko prasītājs apmeklēja, izsniedza izziņu, saskaņā ar kuru prasītājs nav spējīgs atsākt darbu pirms 2015. gada 25. septembra. Šo darba nespējas izziņu tas pats ārsts vairākkārt pagarināja, pēdējo reizi līdz 2016. gada 16. jūlijam. Divās no šīm izziņām, kas datētas attiecīgi ar 2015. gada 14. oktobri un 26. novembri, bija atsauce uz “būtisku depresīvu stāvokli”.
2015. gada 6. oktobra vēstulē Misija informēja prasītāju, ka saskaņā ar viņa darba līguma 15.3. pantu, sākot ar 2015. gada 30. septembri, proti, kad būs pagājušas 30 dienas pēc viņa slimības atvaļinājuma sākuma, viņš vairs nesaņems nekādu atlīdzību.
2015. gada 8. oktobra vēstulē kāds Misijas personāla loceklis informēja prasītāju, ka viņš ir ticis iecelts par atbildīgo personu sākotnējā izmeklēšanā, kas uzsākta pēc [prasītāja] sūdzības pret
X
., un viņam jautāja, vai [prasītājam] ir iespējams ierasties Misijā uz noklausīšanos un, negatīvas atbildes gadījumā, vai viņam ir iesniedzami papildu fakti, un vai viņš tam var norādīt to liecinieku vārdus, par kuriem viņš vēlētos, lai tie tiktu uzklausīti.
Ar savu advokātu starpniecību prasītājs iesniedza Misijai papildu informāciju.
2015. gada 26. novembra vēstulē Misijas vadītājs informēja prasītāju, ka disciplinārā izmeklēšana pret
X
. tagad ir pabeigta, ka Misijas disciplinārlietu padome ir apstiprinājusi Uzvedības kodeksa pārkāpumu un piedāvājusi pasākumu pret
X
. un ka, visbeidzot, viņš ir piekritis disciplinārlietu padomes lēmumam un īstenojis minēto pasākumu.
2016. gada 25. janvārī prasītājs ar savu advokātu starpniecību, pamatojoties uz LESD 340. panta 2. punktu, iesniedza Misijai prasību par kaitējuma atlīdzību.
2016. gada 8. jūnija vēstulē Misija informēja prasītāju, ka viņa līgums pēc 2016. gada 15. jūlija nevar tikt atjaunots.
2016. gada 11. jūlijā ar ierakstītu vēstuli, kas tika nosūtīta uz adresi Francijā, kuru prasītājs bija Misijai norādījis, Francijas ārstniecības iestāde pēc Misijas lūguma uzaicināja prasītāju uz medicīnisko pārbaudi, kuras datums bija noteikts 2016. gada 13. jūlijs. Sūtījumu, kurā bija šis aicinājums, pasts nosūtīja atpakaļ ārstniecības iestādei, jo prasītājs to nebija izņēmis.
2016. gada 15. jūlija vēstulē Misija informēja prasītāju par sūtījuma, kurā bija aicinājums uz medicīnisko pārbaudi, atsūtīšanu atpakaļ. Tā arī norādīja, ka medicīniskās izziņas, ko viņš bija iesniedzis kopš 2015. gada 1. septembra, neatbilst viņa darba līgumā norādītajiem noteikumiem un ka līdz ar to Misija apšauba to spēkā esamību.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 31. oktobrī, prasītājs cēla šo prasību.
Saistībā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 89. panta 3. punktā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem tā lūdza Misiju iesniegt konkrētu dokumentu. Misija izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saistībā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 89. panta 3. punktā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem lūdza lietas dalībniekus atbildēt uz konkrētiem jautājumiem. Lietas dalībnieki izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2017. gada 26. oktobra tiesas sēdē.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atzīt prasību par pieņemamu un pamatotu;
–
atzīt Misijas atbildību LESD 340. panta izpratnē;
–
piespriest atlīdzināt ciesto materiālo kaitējumu;
–
piespriest atlīdzināt ciesto morālo kaitējumu, kas novērtēts 70000 EUR apmērā;
–
piespriest Misijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Misijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par strīda priekšmetu
Ņemot vērā prasības pieteikuma formulējumu, prasītājs būtībā prasa, lai Vispārējā tiesa piespriež Misijai atlīdzināt materiālo un morālo kaitējumu, ko šī pēdējā viņam esot nodarījusi, laikus nepārbaudot viņa sūdzības par vardarbību, kuru viņš esot pieredzējis 2014. gada decembrī un 2015. gada februārī.
2015. gada 28. augusta vēstulē Misijas vadītājam prasītājs šo pēdējo informēja, ka
X
. pret viņu esot pieļāvis arī fizisku agresiju 2015. gada februārī vai martā. Tomēr šī apgalvotā fiziskā agresija nav tikusi pieminēta nevienā no vēstulēm, kas datētas ar 2014. gada decembri un 2015. gada februāri un kas saskaņā ar prasītāja teikto ir uzskatāmas par sūdzībām par vardarbību. Ir tiesa, ka 2015. gada 30. augusta vēstulē, kas arī adresēta Misijas vadītājam, prasītājs lūdza, lai Misija uzskata viņa 2015. gada 28. augusta vēstuli par oficiālu sūdzību, kas attiecas it īpaši uz minēto fizisko agresiju. Tomēr šajā prasības pieteikumā nav runas par Misijas reakciju uz 2015. gada 28. un 30. augusta vēstulēm. Līdz ar to Vispārējās tiesas pārbaudei šajā gadījumā ir jāattiecas vienīgi uz jautājumu, vai Misija izpildīja savus pienākumus attiecībā uz sūdzībām par vardarbību, par kuru prasītājs uzskata, ka ir to piedzīvojis 2014. gada decembrī un 2015. gada februārī.
No prasības pieteikuma izriet, ka šī prasība attiecas uz Misijas līgumisko atbildību LESD 340. panta 1. punkta izpratnē, ko turklāt prasītājs ir apstiprinājis savā 2017. gada 10. oktobra atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem. Līdz ar to nav nozīmes argumentiem, kurus Misija iesniegusi, lai pierādītu, ka šajā gadījumā neesot izpildīti tās ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumi LESD 340. panta 2. punkta izpratnē.
Par Vispārējās tiesas kompetenci
Ar Lēmuma 2012/392 12.a pantu, kas piemērojams kopš 2014. gada 16. jūlija saskaņā ar Lēmuma 2014/482 2. pantu (skat. iepriekš 3. punktu), ir ieviesta Misijas spēja slēgt līgumus un būt par pusi tiesas procesos, tādējādi tai piešķirot tiesībspēju. Turklāt no Lēmuma 2012/392 7. panta 3. un 4. punkta izriet, ka Misija var uz līguma pamata pieņemt darbā personālu un ka personāla nodarbināšanas kārtība un tiesības un pienākumi tiek noteikti līgumos, ko Misijas vadītājs noslēdz ar darbiniekiem.
Saskaņā ar LESD 272. pantu Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir pasludināt spriedumus saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas publisko tiesību vai privāttiesību līgumos, kurus noslēgusi Savienība vai kuri noslēgti tās vārdā. Šajā lietā pirmajā prasītāja darba līgumā ar Misiju bija ietverts tiesas piekritības atzīšanas noteikums par labu Briseles (Beļģija) tiesām. Savukārt gan starp Misiju un prasītāju noslēgtajā darba līgumā laikposmam no 2014. gada 16. jūlija līdz 2015. gada 15. jūlijam, gan darba līgumā, kas starp šīm abām pusēm noslēgts laikposmam no 2015. gada 16. jūlija līdz 2016. gada 15. jūlijam, ir ietverts tiesas piekritības atzīšanas noteikums par labu Eiropas Savienības Tiesai. Tā kā notikumi, kas ir šīs lietas pamatā, risinājās laikposmos, uz kuriem attiecās šie divi pēdējie darba līgumi, šī prasība var tikt pamatota ar LESD 272. pantu. Turklāt saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu Vispārējās tiesas kompetencē pirmajā instancē ir lietas, kas minētas LESD 272. pantā.
Saskaņā ar pēdējo divu starp prasītāju un Misiju noslēgto darba līgumu 20. pantu strīdi par šo līgumu interpretāciju ir jānodod izskatīšanai šķīrējtiesā. Tomēr šajā pantā ir skaidri noteikts, ka šī nodošana neskar iespēju nodot strīdu Eiropas Savienības Tiesai. Līdz ar to šī panta noteikumi neliedza prasītājam iesniegt šo lietu Vispārējā tiesā.
Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru Savienības tiesas kompetencē ir izskatīt prasības par KDAP misiju personāla pārvaldību, pat ja šī pārvaldība attiecas uz darbībām “konkrētajā vietā” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, H/Padome un Komisija,
C‑455/14 P
,
EU:C:2016:569
,
54.
–
60.
punkts).
Vispārējā tiesa līdz ar to ir kompetenta lemt par šo prasību, un Misija to turklāt neapstrīd.
Par pieņemamību
Misija apstrīd prasības pieņemamību.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kuru Misija izvirzīja tiesas sēdē un saskaņā ar kuru prasība esot nepieņemama tāpēc, ka prasītājs neesot ievērojis pirmstiesas procedūru, ir tikai jānorāda, ka, ciktāl šis arguments nozīmē, ka prasītājam bija jāvēršas pie Misijas pirms šīs prasības iesniegšanas, šis pienākums katrā ziņā šajā lietā tika izpildīts. Prasības par kaitējuma atlīdzību, ko prasītājs iesniedza Misijai 2016. gada 25. janvārī, lai gan formāli tā tika pamatota ar LESD 340. panta 2. punktu, priekšmets bija identisks šai prasībai.
Otrkārt, Misija apgalvo, ka šī prasība ir nepieņemama attiecībā uz secinājumiem, ar kuriem tiek mēģināts panākt to apgalvoto zaudējumu atlīdzību, kurus izraisījis tās lēmums vairs neizmaksāt prasītāja algu, sākot ar 2015. gada 30. septembri (skat. iepriekš 33. punktu). Tā kā prasītājs neesot iesniedzis sūdzību par šo Misijas lēmumu, viņš vairs nevarot apšaubīt minēto lēmumu, izmantojot prasījumus par zaudējumu atlīdzību. Šajā saistībā ir tikai jānorāda, ka prasītājs savu prasību par zaudējumu atlīdzību kā tādu nepamato ar kaitējumu, kas saistīts ar Misijas lēmumu viņam vairs neizmaksāt algu, sākot ar 2015. gada 30. septembri. Šī prasība ir par kaitējumu, kas izriet no tā, ka Misija neuzsāka izmeklēšanu par sūdzībām par vardarbību, par kuru prasītājs uzskata, ka ir to piedzīvojis 2014. gada decembrī un 2015. gada februārī, un viens no šiem kaitējumiem esot viņa algas izmaksāšanas pārtraukšana. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida, un nav jālemj par jautājumu, vai prasītājam bija jāiesniedz sūdzība par lēmumu vairs neizmaksāt viņa algu, sākot ar 2015. gada 30. septembri.
Treškārt, 2017. gada 11. oktobra atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem un saistībā ar saviem apsvērumiem par Francijas tiesībām Misija apgalvo, ka, neesot precīziem, objektīviem un saskanīgiem faktiem, kas ļautu prezumēt vardarbības esamību, Vispārējai tiesai prasība esot jāatzīst par nepieņemamu. Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Misija apgalvoja, ka šāds secinājums esot jāizdara neatkarīgi no šajā lietā piemērojamajām tiesībām. Šis arguments, ņemot vērā, ka šī prasība nav pamatota ar kaitējumu, kas saistīts ar apgalvotu vardarbību, bet gan ar kaitējumu, kas izriet no tā, ka Misija neuzsāka izmeklēšanu par sūdzībām par vardarbību, par kuru prasītājs uzskata, ka ir to piedzīvojis 2014. gada decembrī un 2015. gada februārī, katrā ziņā ir jānoraida.
Un visbeidzot, ceturtkārt, arī arguments, ko Misija cenšas secināt no 2015. gada 30. augustā Misijas vadītājam nosūtītās vēstules satura, ir jānoraida. Ir tiesa, ka prasītājs šajā vēstulē norāda, ka viņš “formāli apliecin[a], ka [neiesniedz] sūdzību” par to, ka “sākotnējā izmeklēšana, par kuru [Misijas vadītājs] [bija] devis rīkojumu, nav notikusi vai ir notikusi bez viņa liecības”. Tomēr, kā prasītājs uzsvēra tiesas sēdē, minētā piezīme nevar tikt uzskatīta par atteikšanos no iespējas celt prasību Vispārējā tiesā. Šādas atteikšanās paušanai, lai ar to varētu tikt atspēkota prasības pieņemamība, ir jābūt skaidrai un nepārprotamai. Tomēr šajā gadījumā tā tas nav. Šajā saistībā ir tikai jānorāda, ka Misijas minētā piezīme nekādi neattiecas uz iespējamību celt prasību Vispārējā tiesā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šī prasība ir jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
Par piemērojamajām tiesībām
Saskaņā ar LESD 340. panta 1. punktu Savienības līgumisko atbildību reglamentē tiesību akti, kas piemērojami attiecīgajiem līgumiem.
Šajā lietā prasītāja darba līgumos nav konkretizēti šiem līgumiem piemērojamie tiesību akti.
Atbildot uz Vispārējās tiesas šajā saistībā uzdotu jautājumu, prasītājs apgalvoja, ka Misijas atbildības juridisko pamatu galvenokārt veidojot minēto līgumu, tostarp Uzvedības kodeksa, noteikumi un Savienības tiesību akti, saskaņā ar kuriem šie līgumi ir noslēgti. Pakārtoti esot jāatsaucas uz Nigēras Civilkodeksu, it īpaši tā 1134. panta pirmo daļu.
Savukārt Misija apgalvoja, ka tās līgumiskā atbildība izrietot no darba līgumiem, ko tā noslēgusi ar prasītāju. Ja ārkārtas gadījumā Vispārējā tiesa vērtētu valsts tiesības šajā saistībā, atbilstošas būtu Francijas tiesību, it īpaši Francijas Darba kodeksa, normas.
Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas šajā saistībā uzdotajiem jautājumiem, lietas dalībnieki apstiprināja, ka tie uzskata, ka, lai vērtētu Misijas iespējamo līgumisko atbildību, pietiek vērtēt aplūkojamos darba līgumus, tostarp Uzvedības kodeksa nosacījumus, un ka nav jāatsaucas uz valsts tiesību aktiem.
Vispārējā tiesa uzskata, ka šī lieta var tikt faktiski izskatīta, pamatojoties vienīgi uz aplūkojamajiem darba līgumiem, tostarp Uzvedības kodeksa nosacījumiem, kas ir to neatņemama sastāvdaļa, ņemot vērā Savienības tiesību vispārējos principus līgumiskās atbildības iestāšanās jomā. Saskaņā ar šiem principiem, lai prasība par līgumisko atbildību tiktu apmierināta, ir jābūt izpildītiem trim nosacījumiem, proti, vispirms, ka aplūkojamā iestāde nav izpildījusi savas līgumsaistības, pēc tam – ka prasītājs ir cietis kaitējumu, un visbeidzot – ka pastāv cēloņsakarība starp minētās iestādes rīcību un šo kaitējumu.
Līdz ar to nav jāvērtē jautājums, vai, kā tiesas sēdē apgalvoja prasītājs, Misijas iesniegtie pierādījumi, lai noteiktu iespējamo Francijas tiesību piemērošanu, ir pieņemami.
Par Misijas līgumsaistību pārkāpumu
Prasītājs apgalvo, ka, neraugoties uz to, ka viņš ar savām 2014. gada 17. decembra un 2015. gada 7. un 9. februāra vēstulēm esot iesniedzis Misijai sūdzības par kolēģa vardarbību, kuras upuris viņš esot bijis, Misija neesot reaģējusi uz šīm sūdzībām, pārkāpjot vairākus Uzvedības kodeksa 8.4. punkta nosacījumus.
Prasītāja ieskatā šo pārkāpumu raksturojot tas, ka, pirmkārt, Misijas vadītāja vietnieks
S
. savā 2015. gada 10. februāra vēstulē pats esot paudis uzskatu, ka prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra vēstules ir jāuzskata par oficiālām sūdzībām par vardarbību, un līdz ar to esot ieteicis uzsākt sākotnējo izmeklēšanu un ka, otrkārt, šo priekšlikumu tajā pašā dienā esot skaidri apstiprinājis Misijas vadītājs. Tomēr šim lēmumam uzsākt sākotnējo izmeklēšanu neesot sekojusi nekāda reakcija.
Šajā saistībā prasītājs norāda, ka Uzvedības kodeksa 8.4.1. punktā ir noteikts, ka gadījumā, ja tiek ziņots par minētā kodeksa nosacījumu pārkāpumu, noteikti ir jāuzsāk sākotnējā izmeklēšana. Līdz ar to Misijai, ņemot vērā, ka tā esot saņēmusi prasītāja ziņojumus un esot tos uzskatījusi par oficiālu sūdzību, neesot bijusi novērtējuma brīvība.
Misija līdz ar to esot īpaši smagi pārkāpusi līgumu noteikumus, proti, tos, ko tā pati bija noteikusi labas administratīvās prakses un iekšējo izmeklēšanu jomā. Šo noteikumu mērķis esot aizsargāt Misijas personāla locekļus un, it īpaši, aizsargāt tos kolēģu īstenotas vardarbības vai iebiedēšanas situācijās.
Prasītājs piebilst, ka savā 2015. gada 9. februāra vēstulē viņš jau bija uzsvēris, ka situācija, kurā viņš tobrīd bija, pasliktināja viņa veselības stāvokli, un Misijas vadītāja vietnieks par to bija informējis Misijas vadītāju.
Misija apstrīd šos argumentus.
No Uzvedības kodeksa 8.4.1. punkta izriet, ka it īpaši gadījumā, ja ir noticis minētā kodeksa nosacījumu apgalvots pārkāpums, par kuru ir paziņots vai kurš ir konstatēts, tiek uzsākta sākotnējā izmeklēšana. No tā izriet, kā apgalvoja prasītājs, ka sākotnējās izmeklēšanas uzsākšana šādā gadījumā ir obligāta un ka šajā saistībā Misijai nav novērtējuma brīvības.
Turklāt ir jānorāda, ka Uzvedības kodeksa 8.4.1. punkta nosacījumi ir jālasa kopā ar tā paša kodeksa 7.1. punkta nosacījumiem, saskaņā ar kuriem Misijas personāla locekļiem ir tiesības un pienākums ar rakstisku sūdzību informēt Misijas vadītāju par visiem apgalvotiem neatbilstīgas rīcības, pārkāpumu vai nekompetences gadījumiem (skat. iepriekš 9. punktu). No šiem nosacījumiem izriet, ka Misijas personāla loceklim, kas uzskata, ka ir vardarbības upuris, un vēlas, lai Misija šajā saistībā uzsāktu sākotnējo izmeklēšanu, ir jāsagatavo rakstveida sūdzība un tā jāiesniedz Misijas vadītājam. Tā kā Uzvedības kodeksa 8.4.3. punktā ir minēts šajā saistībā “apsūdzētais personāla loceklis”, ir skaidrs, ka sūdzībai ir jābūt par identificētu personu.
Attiecībā, pirmām kārtām, uz 2014. gada 17. decembra elektroniskā pasta vēstuli šie nosacījumi acīmredzami nav izpildīti.
Pirmkārt, netiek apstrīdēts, ka šajā elektroniskā pasta vēstulē prasītājs nav atklājis
X
. identitāti. Apstāklis, ka no minētās elektroniskā pasta vēstules izrietēja, ka ir runa par novērtētāju, kas bija prasītāja identificēts atlases komitejas loceklis, un ka komitejā bija tikai trīs novērtētāji, no kuriem divi vīrieši, neietekmē šo secinājumu.
Otrkārt, lai arī prasītājs savā 2014. gada 17. decembra elektroniskā pasta vēstulē ļoti kritizēja attieksmi, kāda
X
. bijusi vērtēšanas komitejas diskusiju laikā, [prasītājs] nav minējis nevienu specifisku pārmetumu, kas ļautu saprast, ka viņš ir secinājis, ka
X
. rīcība bija vardarbības gadījums. Ir tiesa, ka prasības pieteikumā prasītājs apgalvoja, ka savā 2014. gada 17. decembra vēstulē viņš ir ziņojis par interešu konfliktu ar
X
. attiecībā uz sarunu procedūru, kas bija vērtēšanas komitejas diskusiju priekšmets. Tomēr papildus apstāklim, ka prasītāja 2014. gada 17. decembra elektroniskā pasta vēstulē nav minēta neviena norāde šajā saistībā, šis pēdējais nekādi nav paskaidrojis, kā šāds interešu konflikts varētu būt vardarbības izpausme. Katrā ziņā prasītājs nav paskaidrojis, kā apstāklis, ka Misija, iespējams, neuzsāka sākotnējo izmeklēšanu par šādu interešu konfliktu, varētu būt par iemeslu tam, lai iestātos tās līgumiskā atbildība pret viņu.
Treškārt, ir jānorāda, ka savā 2014. gada 17. decembra elektroniskā pasta vēstulē prasītājs norādīja, ka viņš ir gatavs sagatavot “pamatotu detalizētu ziņojumu” Misijas vadītājam, ja šīs elektroniskā pasta vēstules adresāts to vēlētos. Tomēr prasītājs nav apgalvojis, ka pēc tam viņš būtu Misijas vadītājam iesniedzis šādu ziņojumu vai adresējis sūdzību par
X
. rīcību aplūkojamajā vērtēšanas komitejā.
Un visbeidzot, ceturtkārt, ir jānorāda, ka prasības pieteikumā prasītājs pats apgalvoja, ka viņš pirmo reizi bija ziņojis par psiholoģiskas vardarbības situāciju 2015. gada februārī.
Attiecībā, otrām kārtām, uz elektroniskā pasta vēstuli, ko prasītājs 2015. gada 7. februārī nosūtīja
M
., Misijas administrācijas pagaidu vadītājam, ir jānorāda, ka savā elektroniskā pasta vēstulē prasītājs nosauca
X
. vārdu, minēja dažas šī pēdējā rīcības izpausmes, ko viņš uzskatīja par nepiemērotām, un pauda cerību, ka varēs tikt rasts risinājums. Tomēr ir jānorāda arī tas, ka šajā vēstulē prasītājs vienīgi lūdza
M
. palīdzību pēc
X
. rīcības, paskaidrojot, ka viņš ir nonācis pie secinājuma, ka tajā brīdī viņš nejuta pienākumu vērsties ar oficiālu sūdzību pie Misijas vadītāja. Līdz ar to 2015. gada 7. februāra elektroniskā pasta vēstule kā tāda nevar tikt uzskatīta par sūdzību Uzvedības kodeksa 7.1. punkta izpratnē.
Attiecībā, trešām kārtām, uz elektroniskā pasta vēstuli, kuru prasītājs 2015. gada 9. februārī nosūtīja
M
., ir jānorāda, ka šī vēstule bija prasītāja atbilde uz 2015. gada 9. februāra vēstuli, ar kuru
M
. bija atbildējis uz [prasītāja] 2015. gada 7. februāra vēstuli. Minētajā atbildē
M
. bija iepazīstinājis prasītāju ar trim iespējām, tostarp ar iespēju vērsties ar oficiālu sūdzību pie Misijas vadītāja. Kā Misija pamatoti norādīja savā 2015. gada 9. februāra vēstulē, prasītājs tomēr neizvēlējās nevienu no šīm iespējām, vienlaikus apliecinot, ka dod priekšroku administratīvam risinājumam. Turklāt tas, ka savā 2015. gada 9. februāra vēstulē prasītājs minēja iespējamību, ka Misijas administrācijas pagaidu vadītājs varētu informēt Misijas vadītāju par problēmām ar
X
., “līdz [viņš] [pats] jutī[sies] labāk, lai sagatavotu oficiālu sūdzību”, liek domāt, ka prasītājs uzskatīja, ka vēl šādu sūdzību nav sagatavojis. Visbeidzot ir jānorāda, ka 2015. gada 9. februāra vēstule nebija adresēta Misijas vadītājam, lai arī saskaņā ar Uzvedības kodeksa 7.1. punktu sūdzība par vardarbību ir jāiesniedz viņam.
Neraugoties uz šiem faktiem, Vispārējā tiesa uzskata, ka Misijai prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules, skatītas kopā, gan likumīgi, gan atbilstoši bija jāuzskata par oficiālu sūdzību.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka savā 2015. gada 9. februāra elektroniskā pasta vēstulē, pretēji tam, ko apgalvo Misija, prasītājs precizēja, ka viņš sevi uzskata par cietušu no
X
. īstenotas “morālās vardarbības”.
Otrkārt, lai gan prasītājs skaidri neizvēlējās vienu no trim iespējām, kas viņam tika piedāvātas, viņš savā 2015. gada 9. februāra elektroniskā pasta vēstulē informēja
M
., ka pēc starpgadījuma, ko viņš minēja šajā vēstulē, viņš esot juties slikti un tāpēc esot devies pie medmāsas, kura viņam iedevusi zāles. Prasītājs piebilda, ka viņš esot jutis vieglu reiboni, vai nu saistībā ar zālēm, vai arī saistībā ar to, ko viņš uzskatīja par psiholoģiskas vardarbības formu, un ka tāpēc viņš neesot varējis atbildēt uz
M
. viņam izteikto piedāvājumu. Turklāt viņš minēja iespēju, ka Misijas vadītājs tiks informēts par viņa problēmām ar
X
., līdz viņš jutīsies labāk, lai sagatavotu oficiālu sūdzību. No šiem apsvērumiem izriet, ka prasītājs sevi uzskatīja par vardarbības upuri, ka viņam bija ar šo vardarbību saistītas veselības problēmas un ka viņa veselības stāvoklis viņam neļāva tobrīd iesniegt oficiālu sūdzību par vardarbību. Ir acīmredzami, ka Misijai bija jāņem vērā šie papildu fakti, lai nolemtu, kā reaģēt uz prasītāja 2015. gada 9. februāra vēstuli. It īpaši tās rūpības pienākuma dēļ Misijai bija jāņem vērā, ka, lai gan tās darbinieks bija identificējis vardarbības iespējamos faktus, šis pēdējais tobrīd nebija spējīgs iesniegt pareizu un pienācīgas formas sūdzību sakarā ar veselības problēmām, kuras šīs personas ieskatā bija saistītas ar šo vardarbību.
Treškārt, savā 2015. gada 9. februāra elektroniskā pasta vēstulē prasītājs uzsvēra, ka viņš uzticas
M
. spriedumam un ka gadījumā, ja
M
. izdarītu secinājumu, ka pastāv nopietna problēma, par kuru ir jāinformē Misijas vadītājs, viņš būtu pateicīgs
M
., ja viņš Misijas vadītāju par to informētu. No tā izriet, ka prasītājs paļāvās uz
M
. novērtējumu par to, kā reaģēt uz viņa elektroniskā pasta vēstulēm. Tātad arī šajā gadījumā izdarītais
M
. konkrētais novērtējums šajā saistībā ir jāņem vērā.
Ceturtkārt, ir jānorāda, ka savā 2015. gada 10. februāra atbildē
M
. informēja prasītāju, ka, “tā kā [viņam] ir rūpības pienākums un ņemot vērā [prasītāja] izklāstīto faktu nopietnību, [viņš] uzskat[a], ka [viņam] nav citas iespējas kā nodot [prasītāja] vēstuli [Misijas vadītājam] un [viņa vietniekam], vienīgajām amatpersonām Misijā, kas ir atbildīgas par Uzvedības kodeksu un par to, kā risināmi šāda veida disciplināri jautājumi”.
Par
M
. 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstuli un reakciju, kāda tai sekoja, ir jānorāda sekojošais.
Pirmkārt, gan Misijas vadītājs, gan Misijas vadītāja vietnieks bija
M
. 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstules adresāti. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka abas prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules faktiski tika nodotas Misijas vadītājam 2015. gada 10. februārī. Tomēr, lai gan Uzvedības kodeksa 7.1. punktā ir prasīts, lai sūdzības, uz kurām attiecas šī norma, tiktu iesniegtas Misijas vadītājam, tajā nav precizēts, ka sūdzības iesniedzējam sava sūdzība noteikti ir jānodod tieši Misijas vadītājam un ka ir izslēgts, ka šādu sūdzību, kas saņemta no sūdzības iesniedzēja, trešā persona ar šī pēdējā piekrišanu nodod Misijas vadītājam.
Otrkārt, no
M
. 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstules izriet, ka, pretēji tam, ko apgalvo Misija, viņš ne tikai informēja Misijas vadītāju par problēmām, kas prasītājam bija radušās ar
X
., gaidot oficiālu sūdzību, ko, ja nepieciešams, prasītājs varētu iesniegt Misijas vadītājam. Gluži pretēji, no
M
. vēstules formulējuma skaidri izriet, ka viņš uzskatīja, ka šajā gadījumā ir runa par disciplināru jautājumu, kas ir jāskata Misijas kompetentajām instancēm. Ja
M
. būtu vienkārši gribējis informēt Misijas vadītāju par prasītāja problēmām, viņam nebūtu bijusi jāpievieno kopija Misijas vadītāja vietniekam un jāuzsver, ka šie divi adresāti ir “vienīgās kompetentās instances Misijā, kas ir atbildīgas par Uzvedības kodeksu un par to, kā risināmi šāda veida disciplināri jautājumi”.
Treškārt, ir jānorāda, ka elektroniskā pasta vēstulē, kas tika nosūtīta Misijas vadītājam vēlāk – 2015. gada 10. februārī, Misijas vadītāja vietnieks
S
. secināja, ka prasītājs sūdzas par
X
. rīcību, un ieteica uzskatīt prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules par sūdzību, saistībā ar kuru ir jāuzsāk disciplinārlieta.
S
. piebilda, ka, ja Misijas vadītājs dos rīkojumu veikt šo pasākumu, viņš gādās, lai tiktu sākta sākotnējā izmeklēšana par apgalvotajiem vardarbības vai iebiedēšanas faktiem. Turklāt ir jānorāda, ka Misijas vadītājs savā atbildē, kas 2015. gada 10. februārī tika nosūtīta Misijas vadītāja vietniekam, deva savu piekrišanu priekšlikumam, kuru šis pēdējais viņam bija izteicis. No šīs sarakstes izriet, ka gan Misijas vadītājs, gan viņa vietnieks uzskatīja, ka prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules varēja tikt uzskatītas un bija jāuzskata par sūdzību Uzvedības kodeksa izpratnē un ka bija jāuzsāk sākotnējā izmeklēšana.
Tam, ka bija runa par iekšēju saraksti, kas prasītājam tika darīta zināma tikai ap 2015. gada augusta beigām, ņemot vērā, ka būtiskais šajā gadījumā ir veids, kā Misija interpretēja prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules, šajā saistībā nav nekādas nozīmes. Tāds pats secinājums ir jāizdara par Misijas argumentu, saskaņā ar kuru Misijas vadītājs nevarēja dot rīkojumu par sākotnējās izmeklēšanas uzsākšanu. Pat ja tas tā būtu, pretēji premisai, ko Misijas vadītāja vietnieks savā 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstulē pats bija izmantojis kā pamatojumu, tas nebūtu ietekmējis secinājumu, saskaņā ar kuru gan Misijas vadītājs, gan viņa vietnieks uzskatīja, ka šajā gadījumā bija jāuzsāk sākotnējā izmeklēšana. Līdz ar to nav jāvērtē, vai minētais Misijas arguments katrā ziņā būtu jānoraida kā novēlots un līdz ar to nepieņemams, kā to tiesas sēdē apgalvoja prasītājs.
Ceturtkārt, ņemot vērā, ka no
M
. 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstules izrietēja, ka viņš grasījās iesniegt prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules Misijas vadītājam un viņa vietniekam, lai šie pēdējie varētu veikt Uzvedības kodeksā noteiktās darbības, prasītājam šajā saistībā nekādi nebija jāveic papildu darbības. It īpaši prasītājam šajā saistībā vairs nebija pašam jāvēršas pie Misijas vadītāja, viņam iesniedzot oficiālu sūdzību, vēlreiz atkārtojot faktus, kas izklāstīti viņa 2015. gada 7. un 9. februāra vēstulēs. Turklāt
M
. vēstulē nav nevienas norādes par to, ka šāda papildu sūdzība būtu prasīta. Tāds pats secinājums ir spēkā attiecībā uz 2015. gada 10. februāra vēstuļu apmaiņu starp Misijas vadītāju un viņa vietnieku.
Visbeidzot, piektkārt, ir jānorāda, ka savā 2015. gada 9. februāra elektroniskā pasta vēstulē prasītājs uzstāja, lai gadījumā, ja
M
. uzskatītu, ka risinājums ir rodams administrācijas līmenī,
M
. padomātu par pagaidu pasākumiem, kas varētu tikt veikti, lai garantētu [prasītāja] aizsardzību, proti, lai
X
. tiktu aizliegts ieiet viņa birojā un ar viņu runāt, līdz tiks rasts risinājums. Tomēr netiek apstrīdēts, ka nekāda reakcija šim tā brīža lūgumam nesekoja. Tomēr, ja Misija uzskatīja, ka prasītājam vēl ir jāiesniedz oficiāla sūdzība Misijas vadītājam, lai tiktu atļauts uzsākt sākotnējo izmeklēšanu, tai, gaidot šādu sūdzību, bija jāizsaka minētais lūgums.
Šos apsvērumus neliek apšaubīt apstāklis, ka savā 2015. gada 30. augusta elektroniskā pasta vēstulē prasītājs lūdza Misijas vadītājam uzskatīt minēto vēstuli par oficiālu sūdzību. Kā tika norādīts iepriekš 91.–93. punktā, gan Misijas vadītājs, gan viņa vietnieks uzskatīja, ka prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules ir oficiāla sūdzība un ka ir jāuzsāk sākotnējā izmeklēšana, un līdz ar to prasītājam šajā stadijā vairs nebija jāveic papildu darbības.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa uzskata, ka tas, ka pēc prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm netika uzsākta nekāda sākotnējā izmeklēšana, ir Uzvedības kodeksa 8.4. punkta pārkāpums un līdz ar to līgumisks pārkāpums, kurā ir vainojama Misija.
Neviens no pārējiem Misijas minētajiem argumentiem attiecībā uz šo secinājumu nav pārliecinošs.
Pirmkārt, Misija atsaucas uz skaidrojumu, kuru tās vadītājs paudis savā 2015. gada 25. augusta elektroniskā pasta vēstulē prasītājam, proti, ka, ņemot vērā, ka viņš nav saņēmis atbildi no iesaistītajām pusēm, viņam ir bijis iespaids, ka Misijas vadītāja vietnieks ir spējis strīdu starp prasītāju un
X
. nokārtot izlīguma ceļā. Tomēr Misija nenoliedz, ka šāds strīda noregulējums nav noticis. Katrā ziņā, kā prasītājs pamatoti apgalvo, Misijas vadītājam bija jānoskaidro sākotnējās izmeklēšanas, par kuras uzsākšanu viņš bija vienojies ar savu vietnieku, rezultāti.
Otrkārt, Misija uzskata, ka, ņemot vērā, ka prasītāja apgalvotie fakti nebija uzskatāmi par vardarbību un nebija pamatoti ar pietiekamiem pierādījumiem, sākotnējā izmeklēšana nebija nepieciešama. Šis arguments ir jānoraida. Pirmām kārtām, Misija nav pierādījusi, ka neviens no 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēs izklāstītajiem faktiem nebija tāds, ko varētu uzskatīt par vardarbības gadījumu Uzvedības kodeksa 2.5. punkta izpratnē. Otrām kārtām, no Uzvedības kodeksa nekādi neizriet, ka sākotnējā izmeklēšana būtu pamatota vienīgi tad, ja sūdzības iesniedzējs jau iepriekš būtu iesniedzis pietiekamus pierādījumus tam, ka vardarbība faktiski ir notikusi.
Treškārt, Misija apgalvo, ka laikā no 2015. gada februāra līdz augustam prasītājs nav lūdzis ziņas par izmeklēšanu, kam viņa ieskatā bija jābūt uzsāktai 2015. gada februārī. Tomēr Misija nav paskaidrojusi, kā šis fakts varētu būt atbilstīgs, lai atbildētu uz jautājumu, vai tā ir izdarījusi līgumisku pārkāpumu, neuzsākot šādu sākotnējo izmeklēšanu par prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm. Tāds pats secinājums ir jāizdara par Misijas argumentu, saskaņā ar kuru laikposmā no 2015. gada februāra līdz augustam prasītājs neesot minējis nekādas problēmas un neesot informējis Misiju par iespējamu vajadzību pēc psiholoģiska atbalsta.
Visbeidzot, ceturtkārt, Misijas minētajam faktam, ka tā bija saglabājusi spēkā prasītāja pēdējo darba līgumu, lai arī būtu varējusi to izbeigt tādas prasītāja rīcības dēļ, kas kvalificējama kā nopietns pārkāpums, – proti, apvainojumu un godu aizskarošu izteikumu dēļ, kurus viņš pieļāvis savās 2015. gada 28. un 30. augusta elektroniskā pasta vēstulēs Misijai, – nav nekādas nozīmes, atbildot uz jautājumu, vai, 2015. gada februārī neuzsākot sākotnējo izmeklēšanu, Misija ir izdarījusi līgumisku pārkāpumu.
Par prasītāja minētajām kaitējuma daļām
Prasītāja minētā kaitējuma pirmā daļa ir morālais kaitējums. Misijas bezdarbības dēļ viņš esot turpinājis ciest vardarbības situāciju laikā no 2015. gada februāra līdz augustam, ko esot bijis iespējams novērst un kas esot bijusi jānovērš. Prasītāja ieskatā viņa “jušanos kā ellē” apliecinot it īpaši viņa smagais veselības stāvoklis brīdī, kad viņš devās projām no Misijas, kā arī ārstēšana ar zālēm, ko ārstiem esot nācies viņam izrakstīt. Morālo kaitējumu veidojot arī medicīniskās sekas, kas saistītas ar šo vardarbības situāciju, proti, nopietnais depresīvais stāvoklis, no kā viņš joprojām ciešot, ārstēšanās, kas esot bijusi nepieciešama šī iemesla dēļ, un profesionālā bezdarbība, kuru viņš bija spiests piedzīvot savu slimības atvaļinājumu dēļ.
Šo morālo kaitējumu esot vēl vairāk pastiprinājusi Misijas attieksme laikā, kad prasītājs bija pārtraucis darbu. Pirmkārt, tā neesot paudusi nekādu iniciatīvu, lai viņš atgrieztos darbā. Gluži pretēji, Misija esot gaidījusi līdz 2016. gada 11. jūlijam, lai viņam uz viņa oficiālo adresi nosūtītu – turklāt pamatojoties uz apšaubāmu juridisko pamatu – aicinājumu uz apgalvotu medicīnisko pārbaudi, ko bija paredzēts veikt tikai divas dienas vēlāk, labi zinot, ka faktiski viņš dzīvo citur. Otrkārt, Misija esot apšaubījusi visu viņa medicīnisko izziņu spēkā esamību tāpēc, ka tās tika nosūtītas pa elektronisko pastu, lai arī pēc pirmās no šīm izziņām saņemšanas tā bija apliecinājusi, ka sūtījums pa pastu nav nepieciešams. Šāda attieksme paužot pilnīgu rūpības trūkumu un ļaunticību un esot nelojāla. Tādējādi tā prasītājam esot nodarījusi vēl lielāku morālo kaitējumu.
Prasītāja ieskatā viņa morālais kaitējums
ex æquo et bono
var tikt novērtēts 70000 EUR apmērā.
Prasītāja minētā kaitējuma otrā daļa ir materiālais kaitējums. Misijai viņam esot jāatlīdzina zaudējumi, kas līdzvērtīgi atalgojumam, kurš viņam pienākas par laikposmu no 2015. gada 29. septembra – datuma, kurā tika pārtraukti maksājumi saistībā ar to, ka viņš bija pārtraucis strādāt, – līdz 2016. gada 15. jūlijam – datumam, kurā beidzās viņa trešais darba līgums ar Misiju, – kā arī procenti un tiesību uz atvaļinājumu atjaunošana. Viņa slimības atvaļinājumi esot bijuši saistīti ar veselības stāvokļa pasliktināšanos saistībā ar vardarbības situāciju darba vietā, kuru viņam nācās piedzīvot. Atlīdzināmā summa saistībā ar prasītāja atlīdzības zaudēšanu laikā no 2015. gada 1. septembra līdz 2016. gada 15. jūlijam sasniedzot kopumā 73774 EUR.
Prasītāja ieskatā viņam nodarītais trešais kaitējums, arī materiālas dabas, esot iespējas pagarināt darba līgumu zaudēšana. Viņa darba līgums neesot atjaunots tāpēc, ka neesot bijis iespējams veikt viņa veiktā darba novērtējumu. Ņemot vērā viņa lielisko sniegumu pagātnē un to, ka Misijai arī turpmāk bija nepieciešami par apgādi atbildīga darbinieka pakalpojumi, viņa iespējai pagarināt darba līgumu uz gadu esot bijis jābūt vismaz 80 %. Līdz ar to prasītājam būtu jāpiešķir zaudējumu atlīdzība par summu, kas vienāda ar 80 % no atalgojuma, ko viņš būtu saņēmis gadījumā, ja viņa darba līgums būtu ticis atjaunots.
Misija apstrīd šos prasītāja argumentus.
Šajā saistībā attiecībā uz prasītāja veselības stāvokli ir jānorāda, ka viņš, kā norāda Misija, nav iesniedzis nevienu medicīnisko ekspertīzi, kas ļautu pamatot viņa prasību par kaitējuma atlīdzību.
Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka ārsts, ko prasītājs apmeklēja Nigērā ap 2015. gada augusta beigām, ir konstatējis, ka prasītājam ir psiholoģiskas ciešanas. Turklāt no šiem materiāliem izriet, ka prasītājam bija jāpārtrauc darbs no 2015. gada 25. augusta līdz viņa darba līguma ar Misiju beigām 2016. gada jūlijā. Visbeidzot no tā izriet, ka izziņās, ar kurām tika noteikta darba nespēja, psihiatrs, ko prasītājs apmeklēja Francijā, divas reizes ir minējis “nopietnu depresīvu stāvokli”.
Ir tiesa, ka no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja veselības stāvoklis nebija tāds, kas prasītu hospitalizāciju Nigērā vai Francijā. Tāpat ir tiesa, ka prasītāja apgalvojums, saskaņā ar kuru viņa smago veselības stāvokli 2015. gada augusta beigās pierādot ārstēšana ar zālēm, ko ārstiem nācās viņam piemērot, ņemot vērā, ka medicīniskajās izziņās, ko prasītājs iesniedzis Vispārējai tiesai, ārstēšana ar zālēm nav minēta, nav ticis pierādīts. Tomēr no Vispārējās tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem izriet, ka ir bijusi prasītāja veselības stāvokļa būtiska pasliktināšanās un ka tā ir notikusi pēc tam, kad prasītājs ar savām 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm bija vērsis Misijas uzmanību uz to, kas viņa ieskatā bija
X
. pret viņu vērsta vardarbība.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka ar prasītāja veselības stāvokļa pasliktināšanos saistīta morāla kaitējuma esamība nav noliedzama.
Attiecībā uz prasītāja apgalvoto materiālo kaitējumu netiek apstrīdēts, ka šī pēdējā algas izmaksāšana beidzās 2015. gada 29. septembrī un ka prasītājs līdz ar to zaudēja algas atlikumu, kas viņam būtu pienācies saskaņā ar viņa pēdējo darba līgumu līdz tā beigām, ja viņš būtu spējīgs turpināt darbu, kā arī tiesības uz atvaļinājumu par šo laikposmu. Ir tiesa, ka prasītāja pēdējā darba līguma 15.7. pantā ir noteikts, ka prombūtne slimības dēļ tiek uzskatīta par līdzvērtīgu laikposmam, kad aktīvi pildīti darba pienākumi, tikai maksimāli 30 kalendārās dienas un ka nekādas tiesības neregulē tādu prombūtnes laikposmu slimības dēļ, kas pārsniedz šo ilgumu. Tomēr tas, ka minētais formulējums ļāva – vai pat lika – Misijai pārtraukt algas izmaksāšanu prasītājam, nekādi neietekmē secinājumu, ka šis pēdējais līdz ar to zaudēja algu, ko viņš būtu saņēmis, un ka līdz ar to viņš cieta materiālu kaitējumu.
Attiecībā uz iespējamību saņemt papildu darba līgumu prasītājam patiešām nebija iegūtu tiesību uz sava darba līguma ar Misiju atjaunošanu. Tomēr šī pēdējā nav apšaubījusi prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā viņa lielisko sniegumu pagātnē un to, ka Misijai arī turpmāk bija nepieciešami tāda veida pakalpojumi, kādus viņš bija sniedzis, viņa iespējai pagarināt darba līgumu uz gadu esot bijis jābūt vismaz 80 %. Misija šajā saistībā tikai apgalvoja, ka neilgais laikposms, ko prasītājs nostrādāja laikā, uz ko attiecās viņa trešais darba līgums, prasītājam liedza saņemt viņa paveiktā darba novērtējumu līguma iespējamas pagarināšanas nolūkā. Tomēr prasītājs apgalvo, ka tieši Misijas izdarītā līgumiskā pārkāpuma dēļ viņa veselības stāvoklis pasliktinājās tā, ka viņam nebija iespējams atgriezties darbā. Šajos apstākļos nav noliedzama arī materiāla kaitējuma esamība tādēl, ka tika zaudēta iespēja iegūt jaunu līgumu.
Ar pārējiem argumentiem, ko Misija šajā saistībā izvirzījusi, nevar tikt atspēkoti šie secinājumi.
Pirmkārt, ar Misijas argumentu, saskaņā ar kuru kopš 2015. gada sākuma prasītājs neesot slēpis no kolēģiem, ka viņš meklē iespēju Misiju atstāt, ko turklāt neapstiprina neviens konkrēts fakts, nevar tikt atspēkots secinājums, ka laikā no 2015. gada februāra līdz augustam notika prasītāja veselības stāvokļa būtiska pasliktināšanās.
Otrkārt, ar to, ka prasītājs laikā no 2015. gada februāra līdz augustam ne reizi nebija vērsies pie Misijas par iespējamu psiholoģisku saslimšanu un ka viņš pirms 2015. gada augusta Misijai nebija jautājis, kāda reakcija ir sekojusi viņa 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm, arī nevar tikt atspēkots minētais secinājums.
Treškārt, tāds pats secinājums acīmredzami ir jāizdara attiecībā uz Misijas argumentu, saskaņā ar kuru prasītājs esot organizējis savu došanos projām no Misijas ap 2015. gada augusta beigām tādā veidā, kas licis domāt, ka viņš vairs neplāno tajā atgriezties.
Turklāt Misija ir izvirzījusi dažus argumentus, kas attiecas uz laikposmu pēc tam, kad prasītājs bija atstājis savu darba vietu 2015. gada augusta beigās. Pirmkārt, Misija apgalvo, ka prasītājs neesot pieņēmis Misijas lūgumus veikt medicīnisku ekspertīzi sava veselības stāvokļa un iespējamās darba nespējas novērtēšanai. Otrkārt, ņemot vērā, ka prasītājs neesot iesniedzis derīgas un pārbaudāmas medicīniskās izziņas, ka viņš esot dzīvojis vietā, kas Misijai nebija zināma, un neesot bijis iespējams veikt medicīnisko ekspertīzi vai pārbaudi tādu iemeslu dēļ, kuros vainojams prasītājs, prasītāja prombūtne no viņa darba vietas neesot bijusi pamatota un līdz ar to nevarot būt par iemeslu kompensācijai kaitējuma atlīdzināšanai. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka šie argumenti ir jāvērtē tikai tad, ja prasītājs var pierādīt cēloņsakarību starp Misijas līgumisko pārkāpumu un morālo un materiālo kaitējumu, kas nodarīts laikposmā pēc tam, kad viņš devās prom no Misijas; un tas līdz ar to ir jāvērtē tālāk.
Par cēloņsakarību
Prasītājs apgalvo, ka Misijas bezdarbības dēļ vardarbības situācija, par kuru tika ziņots kopš 2015. gada februāra, turpinājās, kļuva smagāka un noveda pie tā, ka viņš pārtrauca darbu slimības dēļ, sākot ar 2015. gada 25. augustu. Esot konstatēts, ka šī darba pārtraukšana esot bijusi saistīta it īpaši ar viņa depresīvo stāvokli, kas kvalificēts kā nopietns un bijis saistīts ar darba vietā piedzīvoto vardarbības situāciju. Šis pēdējais aspekts, ko esot uzsvēris prasītāja ārsts, juridiski pietiekami pierādot cēloņsakarību starp Misijas līgumsaistību pārkāpumiem un prasītājam nodarīto kaitējumu. Prasītājs piebilst, ka 2015. gada februārī viņam pirmo reizi tika izrakstīti antidepresanti, neraugoties uz to, ka ilgus gadus viņš bija bijis amatā Misijā bieži vien naidīgā vidē. Turklāt pirmā darba nespēja viņam esot noteikta no 2015. gada 9. līdz 13. februārim, proti, tieši pēc pirmās ziņošanas par morālas vardarbības situāciju.
Misija apstrīd prasītāja argumentus. Misijas ieskatā nepastāv cēloņsakarība starp tās rīcību un apgalvoto kaitējumu.
No judikatūras izriet, ka attiecībā uz Savienības ārpuslīgumisko atbildību šī pēdējā var tikt uzskatīta par atbildīgu tikai par tādu kaitējumu, kas pietiekami tieši izriet no attiecīgās iestādes prettiesiskās rīcības (skat. spriedumu, 2000. gada 24. oktobris, Fresh Marine/Komisija,
T‑178/98
,
EU:T:2000:240
,
118.
punkts un tajā minētā judikatūra; un rīkojumu, 2016. gada 9. novembris, Jenkinson/Padome u.c.,
T‑602/15
,
EU:T:2016:660
,
49.
punkts). Vispārējā tiesa uzskata, ka tas pats attiecas uz Savienības līgumisko atbildību.
Pirmkārt, ir jāvērtē, vai pastāv tieša saistība starp Misijas rīcību un prasītājam nodarīto morālo kaitējumu.
Šajā saistībā Vispārējā tiesa konstatē, ka prasītājs nav iesniedzis nevienu dokumentu, kas neapšaubāmi pierādītu, ka viņam nodarīto morālo kaitējumu izraisīja līgumisks pārkāpums, ko šajā lietā pieļāvusi Misija. It īpaši – pretēji tam, ko prasītājs apgalvo, – no viņa iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka viņa ārsts būtu konstatējis, ka viņa veselības stāvokļa pasliktināšanās bija saistīta ar darba vietā piedzīvotu vardarbības situāciju. Tas, ka 2015. gada 14. oktobra izziņā psihiatrs, kuru prasītājs apmeklēja, ir norādījis, ka prasītājs sūdzas par vardarbību darbā, ņemot vērā, ka te ir runa par prasītāja piezīmi, par kuru viņa ārsts nav izteicies, nav šāds konstatējums.
Tomēr šajā kontekstā ir jāņem vērā šādi fakti.
Pirmkārt, savā 2015. gada 9. februāra elektroniskā pasta vēstulē prasītājs bija informējis Misiju par veselības problēmām, kas viņam bija pēc starpgadījuma ar
X
., kuru viņš bija izklāstījis tajā pašā vēstulē. Turklāt no prasītāja iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka viņam pēc tam tika noteikta pirmā darba nespēja no 2015. gada 9. līdz 13. februārim. Šajos apstākļos Misija nevarēja atstāt bez ievērības, ka tas, ja prasītāja 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstules netiks piemēroti izskatītas, var izraisīt risku, ka prasītāja veselības stāvoklis vēl vairāk pasliktināsies. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka tad, kad ap 2015. gada augusta beigām tika uzsākta sākotnējā izmeklēšana, Misijas vadītājs vienlaikus pieņēma nekavējoties piemērojamu lēmumu aizliegt
X
. tuvoties prasītājam.
Otrkārt, kā tas jau tika norādīts (skat. iepriekš 110. punktu), netiek apstrīdēts, ka prasītāja veselības stāvoklis būtiski pasliktinājās 2015. gada augusta beigās un ka prasītājs apgalvo, ka šī pasliktināšanās izrietēja no tā, ka 2015. gada februārī nebija uzsākta nekāda sākotnējā izmeklēšana. Ir tiesa, ka Misija uzskata, ka šī pasliktināšanās būtu varējusi notikt arī cita iemesla dēļ, nevis vardarbības dēļ vai tādēļ, ka tā 2015. gada februārī nebija uzsākusi sākotnējo izmeklēšanu. Šajā saistībā Misija apgalvo, ka izziņas, ko izsniedzis ārsts, kuru prasītājs ap 2015. gada augusta beigām apmeklēja Nigērā, esot norādījušas uz dzīves apstākļiem Misijā kā uz tiem, kas izraisījuši viņa veselības stāvokļa pasliktināšanos. Tomēr šo argumentu nepamato minētās izziņas, kurās attiecīgais ārsts ir vienīgi konstatējis, ka prasītājam ir psiholoģiskas ciešanas un ka viņa veselības stāvoklis ir tāds, kas prasa distancēšanos no viņa darba vides.
Treškārt, Misija atzīst, ka izmeklēšanas, ko tā uzsāka 2015. gada augusta beigās, rezultātā tā secināja, ka
X
. bija pārkāpis Uzvedības kodeksu.
Ņemot vērā šos apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka pastāv pietiekami pārliecinošs netiešu pierādījumu kopums, lai uzskatītu, ka pastāv tieša saikne starp, pirmkārt, to, ka Misija neuzsāka sākotnējo izmeklēšanu pēc 2015. gada 10. februāra elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņas starp Misijas vadītāju un viņa vietnieku, lai pārbaudītu, vai prasītāja izklāstītie fakti ir uzskatāmi par
X
. īstenotu vardarbību, un, otrkārt, prasītāja veselības stāvokļa pasliktināšanos, kas notika pēc šī datuma.
Vienlaikus Vispārējā tiesa uzskata, ka šī cēloņsakarība var tikt konstatēta vienīgi attiecībā uz šī laikposma daļu.
Pirmkārt, šajā saistībā ir jānorāda, ka no Uzvedības kodeksa izriet, ka sākotnējā izmeklēšana ir jāveic ātri. It īpaši Uzvedības kodeksa 8.4.4. punktā ir noteikts, ka ziņojums par sākotnējo izmeklēšanu Misijas vadītāja vietniekam ir jāiesniedz visai īsā termiņā, proti, desmit dienu laikā. Šajos apstākļos prasītājam pēc tam, kad zināms laiks bija pagājis un viņam nebija nekādas informācijas par to, kāda ir reakcija uz viņa sūdzību, bija pienākums saprātīgi interesēties, vai sākotnējā izmeklēšana faktiski ir uzsākta un vai tā joprojām notiek. Turklāt no lietas materiāliem, it īpaši no viņa dažādajām elektroniskā pasta vēstulēm, izriet, ka prasītājs bija labi informēts par to, kādas ir spēkā esošās procedūras šādā situācijā.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka prasītājam bija relatīvi īsā termiņā jālūdz informācija par to, kas ir nolemts sakarā ar viņa 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm, vēl jo vairāk tādēļ, ka vardarbības situācija, par kuru viņš sūdzējās minētajās vēstulēs, šķiet, saskaņā ar viņa 2015. gada 25. un 28. augusta elektroniskā pasta vēstulēm bija ievērojami pasliktinājusies. It īpaši ir jānorāda, ka šajā pēdējā vēstulē prasītājs sūdzas par to, ka 2015. gada februārī vai martā
X
. pret viņu ir pieļāvis fizisku agresiju, uzlejot uz viņa kājām verdošu tēju. Tiesas sēdē un atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu šajā saistībā, prasītājs nespēja paskaidrot, kāpēc viņš tikai pēc vairākiem mēnešiem informēja Misiju par šo starpgadījumu, kas, ja tas tiktu pierādīts, būtu jāvērtē kā ļoti nopietns.
Tomēr prasītājs nenoliedz faktu, ka laikposmā no 2015. gada februāra līdz augustam, kā Misija apgalvo, viņš ir klusējis par apgalvoto vardarbību un ne reizi nav ne jautājis Misijai par to, kāda ir reakcija uz viņa 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm, ne arī vērsies pie Misijas, lai informētu par savas situācijas pasliktināšanos. Šajā saistībā, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītājs tiesas sēdē vienīgi apgalvoja, ka viņam nešķita lietderīgi veikt šādas darbības, ka viņš paļāvās uz Misiju un ka viņš domāja, ka izmeklēšana faktiski notiek.
Ir tiesa, ka papildu informācijā, ko viņš sniedza Misijai 2015. gada 26. oktobrī, prasītājs ir norādījis, ka “[
X
.] savukārt [bija] uz īsu brīdi parādījis sevi no labākas puses (2015. gada maijā)”, ka “[viņš] uzskat[īja] par vajadzīgu precizēt, ka pēc [savas] februāra sūdzības joprojām gaid[a] disciplinārlietas secinājumus un sankciju, kurai
de facto
būtu “pedagoģiska” un “pamudinoša” ietekme uz [
X
.], un, redzot, ka viņa attieksme mainās, [viņš] [cer], ka situācija varētu atgriezties ierastajā kārtībā”, un ka, “lai [
X
.] atbalstītu šajās pozitīvajās pārmaiņās šajā īsajā laikposmā, [viņš] pat [bija] [
X
.] uzaicināj[is] pusdienās, turklāt [
X
.] šo uzaicinājumu [bija] pieņēm[is] un pagodināj[is] ar savu klātbūtni”. Tātad no paša prasītāja apgalvojumiem izriet, ka 2015. gada maijā šis pēdējais uzskatīja, ka
X
. attieksme pret viņu ir uzlabojusies, un viņš spēja cerēt, ka, pateicoties viņa sūdzības iznākumam un iedrošinošām zīmēm no viņa puses, viņu attiecības varētu atkal normalizēties. Tomēr, kā viņš pats norāda, šī uzlabošanās notika tikai uz īsu laikposmu, un līdz ar to ir jāsecina, ka pēc tam vardarbības situācija, par kuru viņš sūdzējās, turpinājās. Līdz ar to, pat pieņemot, ka situācijas uzlabošanās 2015. gada maijā nelika prasītājam lūgt informāciju par to, kāda ir reakcija uz viņa sūdzību, tas neattiecas uz turpmāko laikposmu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa uzskata, ka tieša cēloņsakarība starp to, ka netika uzsākta sākotnējā izmeklēšana, un prasītāja veselības stāvokļa pasliktināšanos var tikt uzskatīta par juridiski pietiekami pierādītu vienīgi attiecībā uz laikposmu no 2015. gada 10. februāra līdz 2015. gada maijam. Ārpus šī laikposma ir jāuzskata, ka prasītāja veselības stāvokļa pasliktināšanās vairs tieši neizrietēja no tā, ka netika uzsākta sākotnējā izmeklēšana, bet izrietēja arī no tā, ka viņš neveica darbības, lai gūtu informāciju par nolemto sakarā ar viņa 2015. gada 7. un 9. februāra elektroniskā pasta vēstulēm vai informētu vadību par viņa attiecību ar
X
. pasliktināšanos. Šajā saistībā prasītāja 2015. gada 25. augusta elektroniskā pasta vēstule ir jāuzskata par novēlotu, vēl jo vairāk tādēļ, ka šajā datumā viņa veselības stāvoklis bija pasliktinājies tik ļoti, ka saskaņā ar šajā laikposmā iesniegtajām medicīniskajām izziņām viņam bija jādodas slimības atvaļinājumā un jāatgriežas Eiropā. Līdz ar to un tā kā nav jāvērtē pārējie argumenti, ko Misija šajā saistībā ir izvirzījusi, šī pēdējā nevar tikt atzīta par atbildīgu par morālo kaitējumu, kas prasītājam nodarīts pēc 2015. gada maija, un, it īpaši, par to, kas notika pēc tam, kad prasītājs devās prom no Misijas 2015. gada augusta beigās.
Otrkārt, no šī sprieduma 112. un 113. punkta izriet, ka prasītājam nodarītais materiālais kaitējums ir noticis pēc tam, kad viņš devās prom no Misijas 2015. gada augustā. Tādējādi to pašu iemeslu dēļ kā iepriekš 130.–134. punktā minētie ir jāuzskata, ka Misija nevar tikt atzīta par atbildīgu par šo materiālo kaitējumu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītājam nodarītais morālais kaitējums
ex æquo et bono
ir jānosaka 10000 EUR apmērā.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ir jāpiespriež Misijai izmaksāt prasītājam naudas summu 10000 EUR apmērā par nodarīto morālo kaitējumu un pārējie prasījumi ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā gadījumā gan prasītājam, gan Misijai spriedums ir daļēji nelabvēlīgs. Tomēr, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, ir jānolemj, ka Misija, sedzot savus tiesāšanās izdevumus pati, atlīdzina trīs ceturtdaļas no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
Piespriest
EUCAP Sahel Niger
izmaksāt
PY
summu 10000 EUR apmērā.

2)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

3)
Piespriest
EUCAP Sahel Niger
papildus saviem tiesāšanās izdevumiem segt trīs ceturtdaļas no
PY
izdevumiem.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 12. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.