CELEX: 62016CJ0577
Ennakkoratkaisupyyntö
Ympäristö
Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä Euroopan unionissa
Direktiivi 2003/87/EY
Soveltamisala
2 artiklan 1 kohta
Liite I
Päästöoikeuksien kaupan järjestelmän alaisuuteen kuuluvat toiminnot
Polymeerien tuottaminen
Ulkopuolisen laitoksen toimittaman lämmön käyttö
Päästöoikeuksien maksutonta jakamista koskeva hakemus
Päästökauppakausi 2013-2020

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY (
EUVL 2003, L 275, s. 32
), sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/29/EY (
EUVL 2009, L 140, s. 63
) (jäljempänä direktiivi 2003/87), 1 artiklan ja liitteen I sekä päästöoikeuksien yhdenmukaistettua maksutta tapahtuvaa jakoa koskevien unionin laajuisten siirtymäsäännösten vahvistamisesta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 10 a artiklan mukaisesti 27.4.2011 annetun komission päätöksen 2011/278/EU (
EUVL 2011, L 130, s. 1
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Trinseo Deutschland Anlagengesellschaft mbH (jäljempänä Trinseo) ja Saksan liittotasavalta, edustajanaan Umweltbundesamt (liittovaltion ympäristövirasto, Saksa), ja jossa on kyse siitä, että on kieltäydytty jakamasta kasvihuonekaasujen päästöoikeuksia (jäljempänä päästöoikeudet) maksutta eräälle polykarbonaattia tuottavalle laitokselle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2003/87
Direktiivin 2003/87 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä yhteisössä (jäljempänä ’yhteisön järjestelmä’) kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti.
– –”
Saman direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ’Soveltamisala’, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan liitteessä I luetelluista toiminnoista aiheutuviin päästöihin ja liitteessä II lueteltuihin kasvihuonekaasuihin.”
Mainitun direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’päästöillä’ jonkin laitoksen lähteistä ilmaan päästettyjä kasvihuonekaasuja – –
– –”
Saman direktiivin 10 a artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenmukaistettua maksutta tapahtuvaa jakoa koskevat yhteisön laajuiset siirtymäsäännökset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio hyväksyy viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2010 – – päästöoikeuksien jakamista koskevia yhteisön laajuisia ja täysin yhdenmukaistettuja täytäntöönpanotoimenpiteitä – –”
Direktiivin 2003/87 11 artiklan otsikko on ”Kansalliset täytäntöönpanotoimenpiteet”, ja sen 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on 30 päivään syyskuuta 2011 mennessä julkaistava ja toimitettava komissiolle luettelo sen alueella sijaitsevista, tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvista laitoksista ja kullekin sen alueella sijaitsevalle laitokselle maksutta jaettavista määristä, jotka on laskettu 10 a artiklan 1 kohdassa ja 10 c artiklassa tarkoitettujen sääntöjen mukaisesti.”
Kyseisen direktiivin liitteessä I, jonka otsikko on ”Toimintojen luokat, joihin tätä direktiiviä sovelletaan”, mainitaan muun muassa hiilidioksidipäästöjen osalta seuraavat toiminnat:
”Polttoaineiden poltto laitoksissa, joiden nimellinen kokonaislämpöteho on yli 20 [megawattia (MW)] – –
– –
Suurissa erissä tuotettavien orgaanisen kemian kemikaalien tuotanto, jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä ja jonka tuotantokapasiteetti ylittää 100 tonnia päivässä.”
Päätös 2011/278
Päätöksen 2011/278 johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vertailuarvojen pitäisi kattaa kaikki tuotantoon liittyvät suorat päästöt, myös päästöt, jotka liittyvät tuotantoon käytetyn mitattavissa olevan lämmön tuotantoon, riippumatta siitä, onko mitattavissa oleva lämpö tuotettu paikan päällä vai toisessa laitoksessa. – –”
Kyseisen päätöksen johdanto-osan 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Kun kahden tai useamman laitoksen välillä vaihdetaan mitattavissa olevaa lämpöä, päästöoikeuksien maksuttoman jakamisen pitäisi perustua laitoksen lämmönkulutukseen ja siinä pitäisi ottaa huomioon hiilivuodon riski. Jotta siis varmistetaan, ettei jaettavien päästöoikeuksien määrä riipu lämmönjakelurakenteesta, päästöoikeudet pitäisi jakaa lämmön käyttäjälle.”
Kyseisen päätöksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä päätöksessä tarkoitetaan:
– –
c)
’lämmön vertailuarvon piiriin kuuluvalla laitoksen osalla’ tuotteen vertailuarvon piiriin kuuluvaan laitoksen osaan kuulumattomia panoksia, tuotoksia ja niihin liittyviä päästöjä, jotka liittyvät mitattavissa olevan lämmön tuotantoon tai sen tuontiin unionin järjestelmään kuuluvasta laitoksesta tai muusta yksiköstä tai molempiin, kun tämä lämpö
–
käytetään laitoksen rajojen sisällä tuotteiden tuotantoon, mekaanisen energian tuotantoon, ei kuitenkaan sähkön tuotantoon tarkoitetun mekaanisen energian tuotantoon, tai lämmitykseen tai jäähdytykseen, lukuun ottamatta kulutusta sähköntuotantoa varten, tai
–
viedään laitokseen tai muuhun yksikköön, joka ei kuulu unionin järjestelmään, lukuun ottamatta vientiä sähköntuotantoa varten;
– –”
Päätös 2013/448/EU
Direktiivin 2003/87 11 artiklan 3 kohdan mukaisista kansallisista täytäntöönpanotoimenpiteistä päästöoikeuksien jakamiseksi maksutta siirtymäaikana 5.9.2013 annetun komission päätöksen 2013/448/EU (
EUVL 2013, L 240, s. 27
) johdanto-osan 16 ja 17 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(16)
Komissio toteaa myös, että Saksan [kansallisissa] täytäntöönpanotoimenpiteissä esitetty luettelo laitoksista on puutteellinen ja siten vastoin direktiivin [2003/87] 11 artiklan 1 kohtaa. Luettelossa ei ole polymeerejä, erityisesti [polyvinyylikloridi (PVC)] S-PVC:tä ja E-PVC:tä sekä vinyyliklori-dimonomeeriä (VCM), tuottavia laitoksia eikä suunniteltuja päästöoikeuksien määriä, jotka on tarkoitus jakaa kullekin näistä Saksan alueella sijaitsevalle laitokselle; tässä viitataan polymeereihin, joihin direktiiviä sovelletaan ja jotka mainitaan direktiivin [2003/87] liitteen I tulkintaa koskevissa komission ohjeissa, jotka ilmastonmuutoskomitea vahvisti 18 päivänä maaliskuuta 2010. Tämän osalta komissio on tietoinen Saksan esittämästä lausunnosta, jonka mukaan polymeerien, erityisesti S-PVC:n ja E-PVC:n sekä VCM:n, tuotanto ei kuulu direktiivin [2003/87] liitteen I soveltamisalaan. Komissio katsoo, että polymeerit, myös S-PVC ja E-PVC sekä VCM, vastaavat direktiivin [2003/87] liitteessä I olevaa kyseessä olevan toiminnon (suurissa erissä tuotettavien orgaanisen kemiankemikaalien tuotanto) määritelmää. Näin ollen PVC:lle, E-PVC:lle ja VCM:lle johdettiin läheisessä yhteistyössä jäsenvaltioiden ja kyseessä olevien teollisuuden alojen kanssa vastaavat tuotteiden vertailuarvot, jotka esitetään päätöksen [2011/278] liitteessä I.
(17)
Komissio toteaa, että Saksan luettelon puutteellisuudella on epätoivottuja vaikutuksia päästöoikeuksien jakoon lämmön vertailuarvon piiriin kuuluvan laitoksen osan perusteella tämän päätöksen liitteen I kohdassa E luetelluille laitoksille, jotka vievät lämpöä suurissa erissä tuotettavia orgaanisen kemian kemikaaleja tuottaviin laitoksiin. Koska ainoastaan lämmön vienti sellaiseen laitokseen tai muuhun yksikköön, joka ei kuulu direktiivin [2003/87] soveltamisalaan, antaa aihetta ilmaisjakoon lämmön vertailuarvon piiriin kuuluvan laitoksen osan perusteella, Saksan [kansallisissa] täytäntöönpanotoimenpiteissä lämmön vienti laitoksiin, jotka harjoittavat direktiivin [2003/87] liitteen I soveltamisalaan kuuluvia toimintoja, otetaan huomioon päästöoikeuksien jaossa tämän päätöksen liitteessä I olevassa E kohdassa luetelluille laitoksille. Näin ollen ehdotettu jako liitteessä I olevassa E kohdassa luetelluille laitoksille ei ole jakosääntöjen mukaista. Komissio vastustaa näin ollen päästöoikeuksien jakoa tämän päätöksen liitteen I kohdassa E luetelluille laitoksille.”
Päätöksen 2013/448 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Hylätään tämän päätöksen liitteessä I lueteltujen laitosten sisällyttäminen niiden direktiivin [2003/87] soveltamisalaan kuuluvien laitosten luetteloihin, jotka on toimitettu komissiolle direktiivin [2003/87] 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti, sekä vastaavat näille laitoksille maksutta jaettavien päästöoikeuksien alustavat vuosittaiset kokonaismäärät.
2.   – –
Vastalauseita ei esitetä, mikäli jäsenvaltio muuttaa maksutta jaettavien päästöoikeuksien alustavia vuosittaisia kokonaismääriä niiden alueellaan sijaitsevien laitosten osalta, jotka sisältyvät 1 kohdassa tarkoitettuihin luetteloihin ja jotka luetellaan tämän päätöksen liitteessä I olevassa E kohdassa, ennen kuin määritetään kunakin vuonna kaudella 2013–2020 jaettavien päästöoikeuksien lopulliset vuosittaiset kokonaismäärät päätöksen [2011/278] 10 artiklan 9 kohdan mukaisesti, siltä osin kuin muutoksen seurauksena ei jaeta päästöoikeuksia lämmölle, jota viedään polymeerejä, kuten S-PVC:tä ja E-PVC:tä sekä VCM:ää, tuottaviin laitoksiin.
– –”
Kyseisen päätöksen liitteessä I oleva E kohta koskee viittä Saksan kansallisissa täytäntöönpanotoimenpiteissä ilmoitettua laitosta, joihin kuuluu Dow Deutschland Anlagengesellschaftin laitos, joihin sovelletaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmää ja jotka toimittavat lämpöä yksinomaan polymeerejä tuottaviin laitoksiin.
Asetus (EU) N:o 601/2012
Direktiivissä 2003/87 tarkoitetusta kasvihuonekaasupäästöjen tarkkailusta ja raportoinnista 21.6.2012 annetun komission asetuksen (EU) N:o 601/2012 (
EUVL 2012, L 181, s. 30
) 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Kattavuus”, säädetään seuraavaa:
”Tarkkailun ja raportoinnin on oltava kattavaa ja katettava kaikki direktiivin [2003/87] liitteessä I tarkoitettuihin toimintoihin – – liittyvistä päästölähteistä ja päästövirroista peräisin olevat prosesseista ja poltosta aiheutuvat päästöt ja kaikki kyseisten toimintojen yhteydessä eriteltyjen kasvihuonekaasujen päästöt; kaksinkertaista laskentaa on kuitenkin vältettävä.
– –”
Kyseisen asetuksen 49 artiklan, jonka otsikko on ”Siirretty hiilidioksidi”, 1 kohdassa on seuraavat säännökset:
”Toiminnanharjoittajan on vähennettävä laitoksen päästöistä mahdolliset hiilidioksidin määrät, jotka ovat peräisin direktiivin [2003/87] liitteen I soveltamisalaan kuuluviin toimintoihin käytetystä fossiilisesta hiilestä, kun hiilidioksidi ei pääse laitoksesta ilmakehään vaan se siirretään laitoksesta johonkin seuraavista:
a)
hiilidioksidia talteen ottavaan laitokseen, josta se kuljetetaan [hiilidioksidin geologisesta varastoinnista ja neuvoston direktiivin 85/337/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2000/60/EY, 2001/80/EY, 2004/35/EY, 2006/12/EY ja 2008/1/EY ja asetuksen (EY) N:o 1013/2006 muuttamisesta 23.4.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2009/31/EY [(
EUVL 2009, L 140, s. 114
)] mukaisesti sallittuun varastointipaikkaan, jossa tapahtuu sen geologinen pitkäaikaisvarastointi;
b)
kuljetusverkkoon, josta se kuljetetaan direktiivin [2009/31] mukaisesti sallittuun varastointipaikkaan, jossa tapahtuu sen geologinen pitkäaikaisvarastointi; tai
c)
direktiivin [2009/31] mukaisesti sallittuun varastointipaikkaan, jossa tapahtuu sen geologinen pitkäaikaisvarastointi.
Kun laitoksesta tehdään muunlaisia hiilidioksidisiirtoja, ei hiilidioksidia saa vähentää laitoksen päästöistä.”
Kyseisen asetuksen liitteessä IV, jonka otsikko on ”Laitoksiin liittyvät toimintokohtaiset tarkkailumenetelmät (20 artiklan 2 kohta)”, on muiden muassa seuraavat säännökset:
”1   Polttoprosesseista peräisin olevien päästöjen tarkkailua koskevat erityiset säännöt
A.
Soveltamisala
– –
– – Toiminnanharjoittajan on luettava kaikki polttoaineiden poltosta laitoksessa peräisin olevat kasvihuonekaasujen päästöt kuuluviksi kyseiselle laitokselle riippumatta siitä, siirretäänkö sen tuottamaa lämpöä tai sähköä muille laitoksille. Toiminnanharjoittaja ei lue päästöjä, jotka liittyvät muista laitoksista siirretyn lämmön tai sähkön tuotantoon, kuuluviksi vastaanottavan laitoksen päästöihin.
– –”
Saksan oikeus
Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupasta 21.7.2011 annetun lain (Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz; BGBl. I, s. 1475; jäljempänä TEHG) 2 §:ssä, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Tätä lakia sovelletaan liitteessä 1 olevassa 2 osassa mainituista toiminnoista aiheutuviin, liitteessä 1 olevassa 2 osassa mainittujen kasvihuonekaasujen päästöihin. Tätä lakia sovelletaan liitteessä 1 olevassa 2 osassa mainittuihin laitoksiin myös silloin, kun ne ovat sellaisen laitoksen osia tai sivulaitoksia, jota ei mainita liitteessä 1 olevassa 2 osassa.
– –”
TEHG:n 9 §:ssä, jonka otsikko on ”Päästöoikeuksien maksuttomasti tapahtuva jako toiminnanharjoittajille”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Toiminnanharjoittajille jaetaan päästöoikeuksia maksutta noudattaen periaatteita, joista säädetään [direktiivin 2003/87] kulloinkin voimassa olevan version [10 a artiklassa] ja päätöksessä [2011/278].
– –”
TEHG:n liitteessä I olevan 2 osan 27 kohta koskee ”laitoksia, joissa tuotetaan orgaanisia peruskemikaaleja (alkeeneja ja kloorattuja alkeeneja; alkiineja; aromaatteja ja alkyloituja aromaatteja; fenoleja, alkoholeja; aldehydeja, ketoneja; karboksyylihappoja, dikarbonihappoja, karboksyylihappoanhydrideja ja dimetyylitereftalaattia; epoksideja; vinyyliasetaattia, akryylinitriiliä; kaprolaktaamia ja melamiinia) yli 100 tonnia päivässä”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Trinseolla on polykarbonaattia tuottava laitos, jonka hyväksytty tuotantokapasiteetti ylittää 100 tonnia päivässä. Laitos hankkii kyseiseen tuotantoon tarvittavan höyryn samassa paikassa sijaitsevalta voimalalta, jonka toimintaa harjoittaa Deutschland Anlagengesellschaft ‑niminen toinen yhtiö, joka kuuluu direktiivillä 2003/87 käyttöön otetun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan.
Trinseo haki 23.1.2012 Deutsche Emissionshandelsstelleltä (Saksan päästökauppaviranomainen, jäljempänä DEHSt) maksutta jaettavia päästöoikeuksia kyseiselle laitokselle vuodet 2013–2020 käsittävälle päästökauppakaudelle.
DEHSt hylkäsi hakemuksen 17.2.2014 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, ettei polykarbonaatti sisälly TEHG:n liitteessä 1 olevan 2 osan 27 kohdan aineiden ja aineryhmien luetteloon ja ettei riidanalainen laitos näin ollen kuulu kyseisen lain soveltamisalaan.
Trinseo esitti tätä päätöstä koskevan oikaisuvaatimuksen, jonka DEHSt hylkäsi samalla perusteella.
Trinseo nosti 2.10.2015 päätöksestä kanteen Verwaltungsgericht Berlinissä (Berliinin hallintotuomioistuin, Saksa).
Trinseo on esittänyt kanteensa tueksi, että direktiivin 2003/87 2 artiklan mukaan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteen I kanssa, kaikenlainen suurissa erissä tuotettavien orgaanisen kemian kemikaalien tuotanto, jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, mitä ei ole rajoitettu tiettyihin aineisiin.
Trinseo korostaa tältä osin, että sekä komission 18.3.2010 päivätystä asiakirjasta, jonka otsikko on ”Guidance on Interpretation of Annex I of the – – Directive [2003/87] (excl. aviation activities)” (”direktiivin [2003/87] liitteen soveltamisohjeet (ilmailutoimintaa lukuun ottamatta)”), että päätöksen 2013/448 johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, että polymeerien tuottaminen kuuluu direktiivin 2003/87 soveltamisalaan. Päätöksen 2011/278 perusteella on niin, että kun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän alaisuuteen kuuluva laitos toimittaa lämpöä toiselle samaan järjestelmään kuuluvalle laitokselle, viimeksi mainitulle pitäisi jakaa maksutta päästöoikeuksia, koska päätöksellä 2013/448 lisäksi kielletään jakamasta näitä oikeuksia ensin mainitulle. Koska direktiiviä 2003/87 ei panna asianmukaisesti täytäntöön TEHG:n liitteessä 1 olevan 2 osan 27 kohdalla, Trinseo voi suoraan kyseisen direktiivin perusteella vaatia, että sille myönnetään oikeus saada tällaisia maksuttomasti jaettavia päästöoikeuksia.
DEHSt väittää sitä vastoin, ettei direktiivillä 2003/87 aseteta velvollisuutta sisällyttää polymeerien tuotantolaitoksia päästöoikeuksien kaupan järjestelmän piiriin. Lisäksi direktiivin välitöntä sovellettavuutta vastaan puhuu se, että se on lähtökohtaisesti kokonaisuutena tarkasteltuna toiminnanharjoittajien etujen vastainen.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Berlin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2003/87] 1 artiklaa luettuna yhdessä liitteen I kanssa tulkittava siten, että polymeerien ja varsinkin polymeereihin kuuluvan polykarbonaatin tuotanto laitoksissa, joiden tuotantokapasiteetti ylittää 100 tonnia päivässä, sisältyy direktiivissä mainittuun orgaanisen kemian kemikaalien tuotantoon, jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä?
2)
Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko tällaisen laitoksen toiminnanharjoittajalla oikeus saada maksutta päästöoikeuksia sovellettaessa välittömästi direktiivin 2003/87 ja päätöksen [2011/278] säännöksiä, jos maksutta tapahtuva päästöoikeuksien jako kansallisen oikeuden nojalla ei tule kysymykseen ainoastaan sen vuoksi, että kyseinen jäsenvaltio ei ole sisällyttänyt polymeerejä tuottavia laitoksia direktiivin [2003/87] kansallisen täytäntöönpanolain soveltamisalaan ja että nämä laitokset eivät ainoastaan tämän vuoksi osallistu päästökauppaan?”
Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö
Trinseo on julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen esittämisen jälkeen vaatinut unionin tuomioistuimen kirjaamoon 29.12.2017 toimittamallaan kirjelmällä, että asian käsittelyn suullinen vaihe aloitettaisiin uudelleen. Trinseo vetoaa vaatimuksensa tueksi pääasiassa siihen, että julkisasiamies on ratkaisuehdotuksessaan sivuuttanut tietyt kansallisen oikeuden säännökset, jotka liittyvät maksuttomien päästöoikeuksien myöntämiseen laitoksille, jotka eivät aiheuta hiilidioksidipäästöjä, ja joita olisi syytä käsitellä kontradiktorisessa menettelyssä.
On syytä muistuttaa, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksessä ei määrätä asianosaisten mahdollisuudesta esittää huomautuksia vastaukseksi julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen (tuomio 4.9.2014, Vnuk,
C-162/13
,
EU:C:2014:2146
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
SEUT 252 artiklan toisen kohdan mukaan julkisasiamiehen tehtävänä on täysin puolueettomana ja riippumattomana esittää julkisessa istunnossa perustellut ratkaisuehdotukset asioissa, jotka perussäännön mukaan vaativat hänen myötävaikutustaan. Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus tai perustelut, joiden päätteeksi tämä päätyy tiettyyn ratkaisuun, eivät sido unionin tuomioistuinta (ks. tuomio 17.9.2015, Mory ym. v. komissio,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
kohta).
Tämän vuoksi se, että asianosainen ei yhdy julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa todettuun – riippumatta ratkaisuehdotuksessa tutkituista kysymyksistä –, ei sellaisenaan voi olla peruste suullisen käsittelyn aloittamiseksi uudelleen (tuomio 17.9.2015, Mory ym. v. komissio,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
kohta).
Unionin tuomioistuin voi työjärjestyksensä 83 artiklan perusteella julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen erityisesti, jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla tai perussäännön 23 artiklassa tarkoitetuilla osapuolilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (tuomio 29.4.2015, Nordzucker,
C-148/14
,
EU:C:2015:287
,
kohta).
Näin ei ole nyt käsiteltävässä asiassa. Trinseo on nimittäin muiden tähän oikeudenkäyntiin osallistuneiden osapuolten tavoin niin sen kirjallisen kuin suullisenkin vaiheen kuluessa esittänyt kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joita se on pitänyt merkityksellisinä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin annettavan vastauksen kannalta katsoen, ja tämä koskee erityisesti direktiivin 2003/87 soveltamisalaa, sellaisena kuin se ilmaistaan tämän 2 artiklassa, sekä päätösten 2011/278 ja 2013/448 päästöoikeuksien maksutonta myöntämistä koskevien säännösten ulottuvuutta. Näin ollen unionin tuomioistuin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on kaikki asian ratkaisemiseksi tarvittavat tiedot ja että näistä tiedoista on lausuttu unionin tuomioistuimessa.
Edellä esitetyn perusteella unionin tuomioistuin katsoo, ettei asian käsittelyn suullista vaihetta ole määrättävä aloitettavaksi uudelleen.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin haluaa ensimmäisellä kysymyksellään selvittää pääasiallisesti, onko direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerejä, etenkin polykarbonaattia, tuottava laitos, joka hankkii tässä tuotannossa tarvittavan lämmön ulkopuoliselta laitokselta, harjoittaa kyseisen direktiivin liitteessä I tarkoitettua ”orgaanisen kemian kemikaalien tuotanto[a], jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä”, joten sen on katsottava kuuluvan direktiivillä käyttöön otetun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tämä kysymys on esitetty riita-asiassa, joka oli seurausta siitä, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset kieltäytyivät jakamasta tällaiselle laitokselle maksutta päästöoikeuksia päästökauppakautta 2013–2020 varten.
Aluksi on syytä muistuttaa, että direktiivillä 2003/87 otetaan käyttöön päästöoikeuksien kaupan järjestelmä, jolla pyritään ilmakehän kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseen sellaiselle tasolle, että estetään ihmisen toiminnan vaaralliset vaikutukset ilmastolle, ja jonka perimmäinen tavoite on ympäristönsuojelu (ks. mm. tuomio 8.3.2017, ArcelorMittal Rodange ja Schifflange,
C-321/15
,
EU:C:2017:179
,
kohta).
Kyseinen järjestelmä perustuu taloudelliseen logiikkaan, jolla kannustetaan kaikkia järjestelmään osallistuvia siihen, että niiden kasvihuonekaasupäästöt alittaisivat niille alun perin myönnetyt päästöoikeudet, jotta ylijäämä voitaisiin siirtää toiselle, jaetut päästöoikeudet ylittävän päästömäärän tuottaneelle osallistujalle (ks. mm. tuomio 8.3.2017, ArcelorMittal Rodange ja Schifflange,
C‑321/15
,
EU:C:2017:179
,
kohta).
Direktiivin 2003/87 tarkoituksena on näin vähentää unionin kasvihuonekaasupäästöjä sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti vuoteen 2020 mennessä vähintään 20 prosenttia niiden vuoden 1990 tasoon verrattuna (tuomio 8.9.2016, E.ON Kraftwerke,
C-461/15
,
EU:C:2016:648
,
kohta).
Direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohdan, jossa määritellään sen soveltamisala, mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan ”liitteessä I luetelluista toiminnoista aiheutuviin päästöihin”, ja mainitussa liitteessä mainitaan muun muassa hiilidioksidipäästöjen osalta ”suurissa erissä tuotettavien orgaanisen kemian kemikaalien tuotanto, jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä ja jonka tuotantokapasiteetti ylittää 100 tonnia päivässä”.
Tässä tapauksessa on kiistatonta, että – kuten ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta ilmenee – pääasiassa kyseessä oleva laitos ylittää mainitussa liitteessä tuotantokapasiteetille asetetun kynnyksen.
Kun Trinseo ja komissio väittävät, että polymeerejä voidaan pitää ”suurissa erissä tuotettavi[na] orgaanisen kemian kemikaal[eina]”, joiden valmistuksessa käytetään krakkausta, reformointia tai hapetusta ”vastaavia menetelmiä” kyseisessä liitteessä tarkoitetulla tavalla, liittovaltion ympäristöviranomainen ja Saksan sekä Alankomaiden hallitukset sitä vastoin väittävät, ettei tämäntyyppinen laitos täytä näitä edellytyksiä yhtäältä sen vuoksi, että polymeerit ovat lopputuotteita eivätkä muiden kemiallisten tuotteiden valmistuksessa käytettäviä välituotteita, ja toisaalta sen vuoksi, että polymerisaatioprosessilla ei ole samankaltaisia ominaispiirteitä kuin krakkauksella, reformoinnilla tai hapetuksella.
Heti aluksi on kuitenkin syytä todeta, että direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohdan sanamuodonkin mukaan kyseisen direktiivin liitteessä I mainitut toiminnot kuuluvat kyseisen direktiivin ja näin ollen tällä käyttöön otetun päästökauppajärjestelmän soveltamisalaan vain siinä tapauksessa, että niistä aiheutuu direktiivin liitteessä II lueteltuja kasvihuonekaasupäästöjä.
Jotta näin ollen voitaisiin päättää, kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerien tuotantolaitos direktiivin 2003/87 soveltamisalaan, aluksi on sen 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti tarkistettava, harjoitetaanko kyseisessä laitoksessa tällaisia ”päästöjä” aiheuttavia toimintoja.
Tässä suhteessa on syytä muistuttaa, että direktiivin 2003/87 3 artiklan b alakohdan mukaan ”päästöillä” tarkoitetaan kyseisessä direktiivissä jonkin laitoksen lähteistä ilmaan päästettyjä kasvihuonekaasuja.
Näin kyseisen säännöksen nimenomainen sanamuoto ilmaisee, että siinä mainitut ”päästöt” edellyttävät kasvihuonekaasujen päästämistä ilmaan jostakin laitoksesta (tuomio 19.1.2017, Schaefer Kalk,
C-460/15
,
EU:C:2017:29
,
kohta).
Tässä tapauksessa unionin tuomioistuimelle jätetystä asiakirja-aineistosta ilmenee ja kaikki tähän oikeudenkäyntiin osallistuneet osapuolet ovat yksimielisiä siitä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerien tuotantolaitos, joka hankkii polymerisaatiossa tarvittavan lämmön kolmannelta laitokselta, ei itse päästä hiilidioksidia ilmakehään, sillä vain viimeksi mainitun laitoksen harjoittamasta lämmöntuotannosta aiheutuu tällaisia päästöjä. Polymerisaatioprosessissa ei nimittäin vapaudu hiilidioksidia, koska hiili – kuten Alankomaiden hallitus on selittänyt – on nimenomaisesti tarpeen polykarbonaattien kaltaisten polymeerien valmistuksessa.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen laitoksen, joka ei edes integroidusti tuota polymerisaatiossa tarvittavaa lämpöä, harjoittamasta polymeerien valmistuksesta ei aiheudu suoria hiilidioksidipäästöjä.
Jos tällaisia päästöjä ei ole, tietty toiminta, vaikka se mainittaisiinkin direktiivin 2003/87 liitteessä I, ei voi kuulua mainitun direktiivin soveltamisalaan eikä näin ollen sillä käyttöön otettuun päästökauppajärjestelmään.
Tätä päätelmää tukee mainitulla direktiivillä tavoiteltu, tämän tuomion 39–41 kohdassa mieleen palautettu päämäärä, jona on päästökauppajärjestelmään kuuluvien laitosten kannustaminen alentamaan kasvihuonekaasupäästöjään, jotta ylimääräiset päästöoikeudet voitaisiin luovuttaa järjestelmään kuuluvalle toiselle laitokselle. Koska polymeerien valmistuslaitokset eivät nimittäin sellaisenaan aiheuta minkäänlaisia suoria hiilidioksidipäästöjä, päästöoikeuksien myöntämisellä ei voitaisi kannustaa tällaisten laitosten toiminnanharjoittajia alentamaan kasvihuonekaasupäästöjään.
Trinseo ja komissio väittävät kuitenkin, että polymeerien valmistuksesta aiheutuvien päästöjen pitäisi sisältää sellaisia ”epäsuoria” päästöjä, jotka ovat peräisin ulkopuolisen laitoksen polymerisaatiota varten toimittaman lämmön tuotannosta. Mainittu lähestymistapa on niiden mukaan direktiivillä 2003/87 tavoitellun päämäärän mukainen, koska sillä on mahdollista kannustaa energiankulutuksen vähentämiseen tähtääviä investointeja. Sitä tukevat lisäksi kyseisen direktiivin 10 a artikla ja 3 artiklan c alakohta sekä päätöksen 2011/278 johdanto-osan 6 ja 21 perustelukappale, joissa säädetään, että päästöoikeudet on jaettava maksuttomasti lämpöä käyttävälle eikä sitä tuottavalle laitokselle. Niiden mukaan päätöksen 2013/448 1 artiklan 1 kohdasta, kun tätä luetaan yhdessä sen liitteessä I olevan E kohdan kanssa ja sen 16 ja 17 perustelukappaleen valossa, seuraa, että päästöoikeudet on jaettava maksuttomasti polymerisaatiolaitokselle eikä lämpöä toimittavalle laitokselle. Päätöksen 2011/278 liitteessä I vahvistetaan lisäksi viitearvot yksinomaan tämäntyyppisissä laitoksissa valmistetuille tuotteille.
Tätä tulkintaa ei voida kuitenkaan hyväksyä.
Kuten tämän tuomion 47 ja 48 kohdasta jo ilmenee, ”päästöillä”, joihin direktiiviä 2003/87 sen 3 artiklan b alakohdan sanamuodonkin mukaan sovelletaan, tarkoitetaan yksinomaan jonkin laitoksen lähteistä ilmaan päästettyjä kasvihuonekaasuja.
Direktiivin 2003/87 liitteessä I puolestaan säädetään lämmöntuotannosta aiheutuvista hiilidioksidipäästöistä, että niillä tarkoitetaan polttoaineiden polttoa polttolaitoksissa, ”joiden nimellinen kokonaislämpöteho on yli 20 MW”.
Kyseisestä säännöksestä ilmenee näin selkeästi, että vain sellaiset päästöt, jotka aiheutuvat suoraan lämpöä itse tuottavan laitoksen harjoittamasta toiminnasta, voidaan ottaa huomioon päätettäessä, kuuluuko mainittu toiminta päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan.
Tästä seuraa, että yksinomaan sellaisilla laitoksilla, joiden lämmöntuotantotoiminnasta kyseiset hiilidioksidipäästöt aiheutuvat – kuten tässä tapauksessa pääasiassa kyseessä olevalle laitokselle lämpöä toimittavalla ulkopuolisella laitoksella –, on oikeus päästä kyseiseen järjestelmään.
Tätä tulkintaa tukee asetuksen N:o 601/2012 liite IV, jonka 1 kohdan A kohdan toisessa alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että ”toiminnanharjoittajan on luettava kaikki polttoaineiden poltosta laitoksessa peräisin olevat kasvihuonekaasujen päästöt kuuluviksi kyseiselle laitokselle riippumatta siitä, siirretäänkö sen tuottamaa lämpöä tai sähköä muille laitoksille. Toiminnanharjoittaja ei lue päästöjä, jotka liittyvät muista laitoksista siirretyn lämmön tai sähkön tuotantoon, kuuluviksi vastaanottavan laitoksen päästöihin”.
Tästä sanamuodosta ilmenee selvästi, ettei toiminnanharjoittaja, joka siirtää lämpöä ulkopuolisesta laitoksesta, voi vedota viimeksi mainitun aiheuttamiin päästöihin.
Toisenlaisesta tulkinnasta aiheutuisi – kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 50 ja 51 kohdassa toteaa – vääjäämättä riski, että kyseiset päästöt lasketaan kahteen kertaan, kun tuottajan olisi ilmoitettava päästöt suorina päästöinä ja lisäksi kyseisen lämmön käyttäjän olisi ilmoitettava ne epäsuorina päästöinä.
Sen lisäksi, että päästöjen kaksinkertainen laskenta olisi ristiriidassa asetuksen N:o 601/2012 5 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa, sillä vaarannettaisiin myös kilpailuolosuhteiden säilyttäminen, joka on yksi direktiivillä 2003/87 käyttöön otetun järjestelmän alatavoitteista, koska oman lämpönsä omissa tiloissaan tuottavan laitoksen lämmöntuotannosta aiheutuvat päästöt pitäisi puolestaan ilmoittaa vain yhden kerran (ks. mm. tuomio 22.6.2016, DK Recycling und Roheisen v. komissio,
C‑540/14 P
,
EU:C:2016:469
,
kohta).
Lisäksi on syytä julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 52 ja 53 kohdassa esittämin tavoin todeta, että vaikka asetuksen N:o 601/2012 49 artiklan 1 kohdassa säädetään hiilidioksidin siirtojärjestelmästä siinä lueteltuja kolmea tilannetta varten, direktiivillä 2003/87 käyttöön otetussa järjestelmässä ei sitä vastoin säädetä yleisestä mekanismista, joka mahdollistaisi sen, että lämmön tuottaja siirtää hiilidioksidipäästöjä lämmön käyttäjälle, eikä se myöskään sisällä säännöksiä siitä, miten nämä päästöt olisi mahdollisesti jaettava mahdollisten toisiaan seuraavien eri käyttäjien kesken.
Kuten Trinseo ja komissio väittävät, ei tosin ole mahdotonta, että päästöoikeuksien myöntämisellä sellaisen polymeerejä tuottavan laitoksen, joka hankkii tähän tarvittavan lämmön ulkopuoliselta laitokselta, toiminnanharjoittajalle saatetaan kannustaa tällaista toiminnanharjoittajaa käyttämään tehokkaampaa tekniikkaa parantaakseen energiatehokkuuttaan erityisesti vähentämällä sen polttoaineen tarpeita. Myös komissio toteaa päätöksen 2011/278 21 perustelukappaleessa, että maksuttomasti jaettavissa olevat päästöoikeudet pitää jakaa lämmön käyttäjälle.
On kuitenkin niin, että – kuten Alankomaiden hallitus on aivan oikein todennut – tällaisella energiatehokkuuden lisääntymisellä ei voida perustella sitä, että päästöoikeuksien kaupan järjestelmään sisällytettäisiin toimintoja, jotka eivät kuulu direktiivin 2003/87 soveltamisalaan, sellaisena kuin tämä määritellään sen 2 artiklan 1 kohdassa.
Näitä lausumia ei voida kyseenalaistaa myöskään unionin lainsäätäjän päästöoikeuksien maksuttomasta jakamisesta antamilla säännöillä.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että kyseisten päästöoikeuksien maksuton jakaminen kuuluu direktiivin 2003/87 10 a artiklan mukaisesti siirtymäjärjestelmään, jota sovelletaan yksinomaan tietyillä aloilla toimintaansa harjoittaviin laitoksiin, ja että näinä oikeuksina jaettavaa määrää vähennetään ajanjaksona 2013–2020 vaiheittain siten, että maksutta jakaminen pystytään lopettamaan kokonaan vuoden 2027 kuluessa (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2016, E.ON Kraftwerke,
C-461/15
,
EU:C:2016:648
,
kohta ja tuomio 26.10.2016, Yara Suomi ym.,
C-506/14
,
EU:C:2016:799
,
kohta).
Direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti pelkästään niille laitoksille, joiden toiminnot kuuluvat päästöoikeuksien kaupan järjestelmään, voidaan myöntää maksutta tällaisia päästöoikeuksia. Kyseisen direktiivin 10 a artiklalla ja päätöksillä 2011/278 sekä 2013/448 ei nimittäin voida muuttaa kyseisen direktiivin soveltamisalaa (ks. analogisesti tuomio 19.1.2017, Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
,
–
kohta).
Muutoin on todettava päätöksen 2011/278 3 artiklan c alakohdan sanamuodostakin jo ilmenevän, että laitokselle, joka vie tuottamaansa lämpöä, on myönnettävä maksutta päästöoikeuksia kyseistä lämpöä varten silloin, kun se vie sitä ”laitokseen tai muuhun yksikköön, joka ei kuulu unionin järjestelmään” (ks. tuomio 8.9.2016, Borealis ym.,
C-180/15
,
EU:C:2016:647
,
kohta).
Näin on nimenomaan silloin, kun lämmönkäyttäjälaitos, jonka omista toiminnoista ei aiheudu direktiivin 2003/87 3 artiklan b alakohdassa tarkoitettuja päästöjä, ei kuulu kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Tältä osin on syytä lisätä, että se erilainen kohtelu, joka aiheutuu siitä, että polymeerejä tuottava laitos, joka tuottaa tähän tarvittavan lämmön integroidusti, kuuluu – toisin kuin pääasiassa kyseessä olevan kaltainen laitos, joka hankkii tämän lämmön ulkopuoliselta laitokselta – direktiivin 2003/87 liitteessä I tarkoitetun ”polttoaineiden polton” perusteella päästöoikeuksien kaupan järjestelmään, ei ole millään tavoin syrjivää. Kun nimittäin otetaan huomioon direktiivin 2003/87 tämän tuomion 39–41 kohdassa mieleen palautettu tavoite, kasvihuonekaasupäästöjä ilmakehään toiminnoillaan aiheuttava laitos eroaa objektiivisesti laitoksesta, jonka toiminnoista ei tällaisia päästöjä aiheudu (ks. vastaavasti mm. tuomio 19.1.2017, Schaefer Kalk,
C-460/15
,
EU:C:2017:29
,
kohta).
Edellä lausutusta seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerejä tuottava laitos, jonka osalta on riidatonta, että se harjoittaa toimintoja, joista ei aiheudu suoria hiilidioksidipäästöjä, ei kuulu direktiivin 2003/87 soveltamisalaan, sellaisena kuin tämä määritellään sen 2 artiklan 1 kohdassa.
Ilman että asiassa olisi tarpeen tutkia, harjoittaako tällainen laitos direktiivin 2003/87 liitteessä I tarkoitettua ”orgaanisen kemian kemikaalien tuotanto[a], jossa käytetään krakkausta, reformointia, osittaista tai täydellistä hapetusta tai vastaavia menetelmiä”, on todettava, ettei kyseinen laitos kuulu kyseisellä direktiivillä käyttöön otetun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava niin, että direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerejä, etenkin polykarbonaattia, tuottava laitos, joka hankkii tässä tuotannossa tarvittavan lämmön ulkopuoliselta laitokselta, kuulu direktiivillä käyttöön otetun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan, koska se ei aiheuta suoria hiilidioksidipäästöjä.
Kun tämä vastaus otetaan huomioon, toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Tuomion ajallisten vaikutusten rajoittaminen
Saksan hallitus on istunnossa vaatinut unionin tuomioistuinta rajoittamaan tämän tuomion ajallisia vaikutuksia sekä siinä tapauksessa, että tämä vastaisi ensimmäiseen kysymykseen myöntävästi, että siinä tapauksessa, että tämä vastaus olisi kieltävä.
On kuitenkin todettava, ettei Saksan hallitus ole esittänyt minkäänlaisia konkreettisia seikkoja tämän vaatimuksensa tueksi.
Tämän tuomion vaikutuksia ei näin ollen ole syytä rajoittaa ajallisesti.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/29/EY, 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen polymeerejä, etenkin polykarbonaattia, tuottava laitos, joka hankkii tässä tuotannossa tarvittavan lämmön ulkopuoliselta laitokselta, kuulu direktiivillä käyttöön otetun kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän soveltamisalaan, koska se ei aiheuta suoria hiilidioksidipäästöjä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.