CELEX: 62017CJ0387
Eelotsusetaotlus
Riigiabi
Olemasolev abi ja uus abi
Kvalifitseerimine
Määrus (EÜ) nr 659/1999
Artikli 1 punkti b alapunktid iv ja v
Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted
Kohaldatavus
Toetused, mis on antud enne seda, kui varasem konkurentsile suletud turg liberaliseeriti
Kahju hüvitamise hagi, mille on liikmesriigi vastu esitanud riigiabi saanud ettevõtja konkurent

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL] artikli [108] kohaldamiseks (
EÜT 1999, L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 1 punkti b alapunktide iv ja v, EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 (hiljem muudetuna EÜ artikli 88 lõige 3, millest omakorda sai ELTL artikli 108 lõige 3), ning õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtte tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Presidenza del Consiglio dei Ministri (ministrite nõukogu juhatus, Itaalia) ja Fallimento Traghetti del Mediterraneo SpA (edaspidi „FTDM“) vahelises kohtuvaidluses nõude üle hüvitada kahju, mida see ettevõtja väidetavalt kandis selle tõttu, et aastatel 1976–1980 anti FTDM konkurendile Tirrenia di Navigazione SpA-le (edaspidi „Tirrenia“) toetusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 659/1999 artikkel 1 „Mõisted“ sätestas:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
olemasolev abi:
[…]
iv)
abi, mida peetakse olemasolevaks abiks vastavalt artiklile 15;
v)
abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Kui teatavad meetmed muutuvad abiks pärast tegevuse liberaliseerimist ühenduse õiguses, ei käsitleta neid meetmeid pärast liberaliseerimise kuupäeva enam olemasoleva abina;
[…]“.
Nimetatud määruse artikkel 15 „Aegumistähtaeg“ nägi ette:
„1.   Komisjonil on õigus abi tagasi nõuda kümne aasta jooksul.
2.   Tähtaja kulg algab päevast, mil abisaajale antakse ebaseaduslikku abi kas individuaalse abina või abikava raames. Igasugune komisjonipoolne või komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolne ebaseadusliku abiga seotud tegevus katkestab nimetatud tähtaja kulgemise. Katkenud aegumistähtaja kulg algab iga kord uuesti. Tähtaja kulg peatub ajaks, mil komisjoni otsus on arutusel Euroopa Ühenduste Kohtus.
3.   Abi, mille suhtes aegumistähtaeg on möödunud, käsitatakse olemasoleva abina.“
Itaalia õigus
Põhikohtuasjas käsitletavad toetused anti FTDMi konkurendist laevandusettevõtjale Tirrenia vastavalt 20. detsembri 1974. aasta seadusele nr 684 olulise riikliku tähtsusega laevandusteenuste ümberkorraldamise kohta (legge n. 684 – Ristrutturazione dei servizi marittimi di preminente interesse nazionale;
GURI
nr 336, 24.12. 1974; edaspidi „seadus nr 684“).
Seaduse nr 684 artikkel 7 näeb ette:
„Merelaevandusministril on õigus anda toetusi, mis on ette nähtud eelmises artiklis loetletud teenuste osutamiseks, sõlmides rahandusministri ja riigiosaluse ministri nõusolekul sellekohased iga-aastased lepingud.
Eelmises lõigus nimetatud toetused peavad tagama teenuste haldamise kolme aasta jooksul majandusliku tasakaalu tingimustes. Need toetused määratakse eelnevalt kindlaks netotulude, investeeringute amortisatsiooni, halduskulude, tegevuskulude ja finantseerimiskulude põhjal.
[…]“.
Seaduse nr 684 artikkel 8 sätestab:
„Laevaühenduse teenus artikli 1 punktis c nimetatud suuremate ja väiksemate saartega ning võimalikud tehniliselt ja majanduslikult vajalikud jätkuühendused peavad tagama asjaomaste piirkondade ning eelkõige Mezzogiorno majandusliku ja sotsiaalse arenguga seotud nõudmiste rahuldamise.
Merelaevandusministril on seetõttu lubatud anda nimetatud teenuste osutamiseks mõeldud toetusi, sõlmides rahandusministri ja riigiosaluse ministri nõusolekul 20‑aastaseks ajavahemikuks sellekohase lepingu.“
Seaduse nr 684 artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„Eelmises artiklis nimetatud lepingus tuleb ära tuua:
1)
tagatavate laevaühenduse liinide loetelu;
2)
laevaühenduse sagedus igal liinil;
3)
mis liiki laevu tuleb igal liinil kasutada;
4)
toetuse suurus, mis peab olema määratud lähtuvalt netotuludest, investeeringute amortisatsioonist, halduskuludest, tegevuskuludest ja finantseerimiskuludest.
Iga aasta 30. juuniks kohandatakse kõnealusel aastal makstavat toetust, kui kas või üks lepingus loetletud majanduslikest näitajatest on eelneval aastal muutunud nii, et see on kahe kümnendiku võrra suurem kui eelmise toetuse arvutamisel sama näitaja puhul arvesse võetud väärtus.“
Seaduse nr 684 artikkel 18 sätestab:
„Käesoleva seaduse rakendamisest tulenevad rahalised kohustused kaetakse 93 miljardi liiri ulatuses vahenditest, mis on kirjas merelaevandusministri 1975. aasta kulude eelarve peatükis 3061, ja vahenditest, mis on kirjas järgmiste aastate eelarvete vastavates peatükkides.“
Seaduse nr 684 artikkel 19 näeb ette:
„Kuni käesolevas seaduses ette nähtud lepingute heakskiitmise kuupäevani tasub merelaevandusminister rahandusministri nõusolekul edasilükatud kuumaksetena ettemaksed, mille kogusumma ei ületa 90% artiklis 18 näidatud kogusummast.“
Vabariigi presidendi 1. juuni 1979. aasta dekreedi nr 501 (GURI nr 285, 18.10.1979) artiklis 7, millega rakendatakse seadust nr 684, on selgitatud, et kõnealuse seaduse artiklis 19 nimetatud ettemakseid tehakse olulise riikliku tähtsusega teenuseid pakkuvatele äriühingutele senikaua, kuni Corte dei conti (Itaalia kontrollikoda) on registreerinud uute lepingute sõlmimisega seotud dokumendid.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Nagu nähtub 13. juuni 2006. aasta kohtuotsusest Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
) ja 10. juuni 2010. aasta kohtuotsusest Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), on FTDM ja Tirrenia kaks mereveoettevõtjat, kes korraldasid 1970. aastatel regulaarset laevaühendust Mandri-Itaalia ning Sardiinia ja Sitsiilia saare vahel.
1981. aastal esitas FTDM Tribunale di Napolile (Napoli kohus, Itaalia) hagi Tirrenia vastu, nõudes kahju hüvitamist, mida ta oli väidetavalt kandnud Tirrenia poolt aastatel 1976–1980 rakendatud madalate hindade poliitika tõttu. FTDM väitis eelkõige, et Tirrenia on kuritarvitanud oma valitsevat seisundit asjaomasel turul, rakendades omahinnast tunduvalt madalamaid hindu tänu riiklikele toetustele, mis on talle antud liidu õigust rikkudes.
FTDMi nõue jäeti Tribunale di Napoli (Napoli kohus, Itaalia) 26. mai 1993. aasta kohtuotsusega rahuldamata, mida Corte d’appello di Napoli (Napoli apellatsioonikohus, Itaalia) 13. detsembri 1996. aasta kohtuotsusega kinnitati.
Äriühingu FTDM – kelle suhtes oli vahepeal alustatud likvideerimist – pankrotihaldur esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse, mis jäeti Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 19. aprilli 2000. aasta otsusega rahuldamata, millega keelduti nimelt rahuldamast kassaatori taotlust esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused seaduse nr 684 liidu õigusega kooskõla kohta põhjendusega, et asja sisuliselt menetlenud kohtute lahendused vastasid asjaomastele sätetele ning olid kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga.
FTDMi pankrotihaldur esitas 15. aprillil 2002 Tribunale di Genovale (Genova kohus, Itaalia) kaebuse Itaalia riigi vastu nõudega tuvastada selle riigi vastutus mitmel alusel: tema seadusandlikes ülesannetes, kuna ta oli maksnud seaduse nr 684 alusel toetusi, mis olid EMÜ asutamislepinguga vastuolus; tema õigusemõistmise ülesannetes, kuna ta oli Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 19. aprilli 2000. aasta kohtuotsusega rikkunud kohustust esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused seaduse nr 684 kooskõla kohta liidu õigusega, ja lõpuks tema haldusülesannetes, kuna ta oli jätnud Corte suprema di cassazionele (Itaalia kassatsioonikohus) teatamata, et Euroopa Komisjonis oli algatatud selle seadusega seoses liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, rikkudes nii Euroopa institutsioonidega lojaalse koostöö tegemise kohustust.
Oma kaebuses palus FTDM, et Itaalia riigilt mõistetaks tema kasuks välja 9240000 euro suurune kahjuhüvitis.
Tribunale di Genova (Genova kohus, Itaalia) esitas 14. aprillil 2003 Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. See päädis 13. juuni 2006. aasta kohtuotsusega Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
).
Selle kohtuotsuse tagajärjel tuvastas Tribunale di Genova (Genova kohus) 27. veebruari 2009. aasta kohtuotsuses „riigi kohtuvõimu õigusvastase käitumise“ ning tegi eraldi määrusega korralduse menetluse jätkamiseks, et selle õigusvastasusega tekitatud kahju hüvitamise nõue lahendada. Nimetatud menetlusetapis pöördus eelotsusetaotluse esitanud kohus uuesti Euroopa Kohtu poole, sest tal tekkis küsimus riigiabi puudutava liidu õiguse tõlgendamise kohta.
Euroopa Kohus otsustas 10. juuni 2010. aasta otsuses Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), et „[l]iidu õigust tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi regulatsiooni alusel, mis näeb ette ettemaksete tegemise enne lepingu heakskiitmist, ja põhikohtuasja iseloomustavatel asjaoludel makstud toetuste puhul on tegemist riigiabiga juhul, kui need toetused võivad kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust või kahjustavad või ähvardavad kahjustada konkurentsi – nende asjaolude kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne.“
Tribunale di Genova (Genova kohus) mõistis 30. juuli 2012. aasta otsusega ministrite nõukogu juhatuselt FTDMi kasuks välja riigi õigusvastase tegevuse tõttu õigusemõistmise ülesannetes tekitatud kahju eest hüvitise summas 2330355,78 eurot, mida tuli suurendada raha väärtuse langemist arvestades ja millele lisandus seadusjärgne intress.
Ministrite nõukogu juhatus esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse ja FTDM vastuapellatsioonkaebuse.
Corte d’appello di Genova (Genova apellatsioonikohus, Itaalia) tühistas 24. juuli 2014. aasta otsusega selle kohtuotsuse ja lahendas asja sisuliselt.
Ta jättis rahuldamata FTDMi kahju hüvitamiste nõuded, mis põhinesid Itaalia riigi vastutusel õigusemõistmis- ja haldusülesannetes, kuid rahuldas nõude, mis põhines selle riigi vastutusel seadusandlikes ülesannetes, kuna Itaalia parlament oli seaduse nr 684 vastu võtnud. Selle tulemusel mõistis ta nimetatud riigilt välja kahjuhüvitise summas 2330355,78 eurot, mida tuli suurendada raha väärtuse langemist arvestades ja millele lisandus seadusjärgne intress.
Corte d’appello di Genova (Genova apellatsioonikohus) leidis eeskätt, et Tirreniale antud toetused võisid tõenäoliselt kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust, kuna „geograafilise läheduse tõttu oleks Tirrenia teenindatavaid liine saanud ekspluateerida teiste liikmesriikide (eriti [Hispaania Kuningriigi] ja [Prantsuse Vabariigi] vedajad, kes olid siiski esimesega võrreldes heidutavates tingimustes“.
Veel leiab see kohus, et teiste liikmesriikide vedajate olemasolu tuvastas komisjon oma 21. juuni 2001. aasta otsuses 2001/851/EMÜ riigiabi kohta, mida Itaalia on andnud laevandusettevõtjale Tirrenia di Navigazione (
EÜT 2001, L 318, lk 9
).
Nimetatud kohus tõdes lisaks, et arvestades kõnealuste aastate jooksul antud toetuste summa suurust, ehk ligikaudu 400 miljardit Itaalia liiri, ja seda, et Tirrenia opereeris ka rahvusvahelistel liinidel, kujutasid need toetused endast ka ristsubsideerimiskava, mis on keelatud.
Neil tingimustel leidis Corte d’appello di Genova (Genova apellatsioonikohus), et kuna põhikohtuasjas käsitletavaid toetusi ei olnud antud enne EMÜ asutamislepingu jõustumist, siis tuleb neid lugeda uueks abiks, mille suhtes kehtib EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 alusel teatamiskohustus, mistõttu on tegemist liidu õiguse rikkumisega, kuna nendest ei teatatud.
Ministrite nõukogu juhatus esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, väites eelkõige, et Tirreniale antud toetused olid ekslikult kvalifitseeritud mitte olemasolevaks abiks, vaid uueks abiks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib kõigepealt, et liberaliseerimata turu kontekstis antud riigiabi, nagu on kõne all põhikohtuasjas, õiguslikul kvalifitseerimisel olemasolevaks abiks või uueks abiks tuleb kõigepealt analüüsida määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v
ratione temporis
kohaldatavust ning selle kohaldamisala.
Seejärel rõhutab see kohus, kui oluline on asjaomase turu üks tunnus, nimelt, et see turg ei olnud liberaliseeritud. Ta leiab seega, et Üldkohus sedastas oma 15. juuni 2000. aasta otsuse Alzetta jt vs. komisjon (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98
,
EU:T:2000:151
) punktis 143 põhimõtte, et algselt konkurentsile suletud turul kehtestatud abikava tuleb selle turu liberaliseerimisel käsitada olemasoleva abikavana, ja lisas, et seda põhimõtet on Euroopa Kohus kinnitanud 29. aprill 2004. aasta otsuse Itaalia vs. komisjon (
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
) punktides 66–69. Seepärast tuleks põhikohtuasjas kõne all olevate toetuste õiguslikul kvalifitseerimisel olemasolevaks abiks või uueks abiks analüüsida ka selle põhimõtte kohaldamisala.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et Tirrenia di Navigazione kontserni ettevõtjaid puudutavast mitmest kohtuasjast, milles on tehtud 10. mai 2005. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon (
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
), 20. juuni 2007. aasta kohtuotsus Tirrenia di Navigazione jt vs. komisjon (
T‑246/99
, ei avaldata,
EU:T:2007:186
) ja 4. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Tirrenia di Navigazione jt vs. komisjon (
T‑265/04, T‑292/04 ja T‑504/04
, ei avaldata,
EU:T:2009:48
), nähtub, et asjaolu, et merekabotaaži turg ei olnud liberaliseeritud, ei olnud asjassepuutuv, et teatavaid nendes kohtuasjades kõne all olevaid meetmeid olemasolevaks abiks kvalifitseerida.
Lõpuks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkt iv koostoimes selle määruse artikliga 15 on enne kõnealuse määruse jõustumist antud toetustele kohaldatav. Selle kohtu sõnul nähtub 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsusest Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
), et need sätted võiksid olla enne selle määruse jõustumist aset leidnud faktilistele asjaoludele kohaldatavad.
Nendel asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas kõnealuse abi kvalifitseerimisel („olemasolevaks“, seega mitte „uueks“) tuleb kohaldada määruse [nr 659/1999] artikli 1 punkti b alapunkti v, kus on sätestatud: „abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Kui teatavad meetmed muutuvad abiks pärast tegevuse liberaliseerimist ühenduse õiguses, ei käsitata neid meetmeid pärast liberaliseerimise kuupäeva enam olemasoleva abina, ja kui, siis mis tingimustel seda sätet kohaldada,“ või tuleb kohaldada põhimõtet (mille ulatus on formaalselt teistsugune kui eelkirjeldatud positiivsel õigusel) – mille on sõnastanud Üldkohus oma 15. juuni 2000. aasta otsuses Alzetta jt vs komisjon (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98
,
EU:T:2000:151
, punkt
) ning mida on käesoleva kohtuasja jaoks olulises lahendis, nimelt 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsuses Itaalia vs komisjon (
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punktid
–
) kinnitanud Euroopa Kohus – mille kohaselt „[…] tuleb algselt konkurentsile suletud turul kehtestatud abikava selle turu liberaliseerimisel käsitada kui olemasolevat abikava, kuna selle kehtestamise ajal ei kuulunud see EMÜ asutamislepingu artikli 92 lõike 1 [(hiljem muudetuna EÜ artikli 87 lõige 1, millest omakorda sai ELTL artikli 107 lõige 1] kohaldamisalasse, mida kohaldatakse üksnes konkurentsile avatud sektorites, võttes arvesse selles sättes toodud tingimusi, mis on seotud liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise ja tagajärgedega konkurentsile“, ning kui, siis mis tingimustel seda põhimõtet tuleb kohaldada?
2.
Kas kõnealuse abi kvalifitseerimisel tuleb kohaldada määruse [nr 659/1999] artikli 1 punkti b alapunkti iv, mille kohaselt loetakse olemasolevaks abiks „abi, mida peetakse olemasolevaks abiks vastavalt artiklile 15“ – tähendab, vastavalt sättele, mis omakorda näeb ebaseadusliku abi tagasinõudmiseks ette 10‑aastase aegumistähtaja –, ning kui, siis mis tingimustel seda kohaldada; või tuleb kohaldada õiguspärase ootuse põhimõtet ja õiguskindluse põhimõtet, mida Euroopa Kohus on mitu korda kinnitanud, ning kui, siis mis tingimustel (kas samasugustel tingimustel nagu eespool nimetatud positiivses õigusnormis väljendatud põhimõtet või mitte)?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ettevõtjale enne asjaomase turu liberaliseerimist antud selliseid toetusi nagu põhikohtuasjas käsitletavad võib kvalifitseerida olemasolevaks abiks ainuüksi seetõttu, et nimetatud turg ei olnud toetuste andmise ajal veel formaalselt liberaliseeritud.
Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt nõuab riigisisese meetme „riigiabiks“ kvalifitseerimine, et täidetud on kõik järgmised tingimused. Esiteks peab esinema riigipoolne sekkumine või sekkumine riigi ressurssidest. Teiseks peab sekkumine kahjustama liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab see andma abisaajale valikulise eelise. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi (vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt,
C‑20/15 P ja C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, punkt
).
Edasi tuleb sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus asjaomane turg ei olnud veel formaalselt konkurentsile avatud, kontrollida, kas toetuste andmise ajal kujutasid kõnealused toetused endast riigiabi, kuna need vastasid liikmesriikidevahelise kaubanduse kahjustamise ja konkurentsi moonutamise tingimustele.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et ehkki riigiabi võib põhimõtteliselt lugeda olemasolevaks seepärast, et saab tõendada, et selle kehtestamise ajal ei kujutanud see endast abi, eelkõige põhjusel, et asjaomane turg ei olnud liberaliseeritud, on Euroopa Kohus juba leidnud, et asjaolu, et turg ei ole liberaliseeritud, ei välista tingimata seda, et riigiabi võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi (vt selle kohta 10. juuni 2010. aasta kohtuotsus Fallimento Traghetti del Mediterraneo,
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
, punkt
).
Nimelt võib riigiabi kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi isegi siis, kui asjaomane turg on vaid osaliselt konkurentsile avatud.
Selleks, et riigi sekkumine oma ressursside abil võiks kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi, piisab, kui abimeetme rakendamise ajal on asjaomasel turul tegelikult konkurentsiolukord.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 67 märkis, ei võimalda asjaolu, et põhikohtuasjas kõne all olev merekabotaaži turg liberaliseeriti haldusnormidega alles palju aega pärast vaidlusaluste toetuste maksmist, välistada, et need toetused kujutasid endast riigiabi, mis vastas käesoleva kohtuotsuse punktis 36 meelde tuletatud tingimustele.
Selles osas tuleb märkida, et nagu tuleneb 10. juuni 2010. aasta kohtuotsuse Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
) punktist 50, ei saa ühelt poolt välistada, et Tirrenia konkureeris teiste liikmesriikide ettevõtjatega kõnealustel siseliinidel ja teiselt poolt oli ta selliste ettevõtjatega konkurentsis rahvusvahelistel liinidel, ning eraldi arvepidamise puudumisel tema erinevate tegevuste üle valitses ristsubsideerimise oht, see tähendab oht, et tulu, mis ta teenis vaidlusaluseid toetusi saanud kabotaažitegevuselt, kasutati tegevuseks, mida ta viljeles nimetatud rahvusvahelistel liinidel.
Nagu tuleneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, näib – vaatamata sellele, et asjaomane turg ei olnud formaalselt liberaliseeritud –, et põhikohtuasja asjaolude ajal toimis see turg konkurentsitingimustes ning Tirreniale antud toetused võisid kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi.
Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et kuna põhikohtuasjas käsitletavad toetused kuulusid nende andmise ajal „riigiabi“ mõiste alla, sest need vastasid selleks ette nähtud tingimustele – eelkõige kuna need võisid kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi, mida liikmesriigi kohtul tuleb kontrollida –, siis ei saa neid meetmeid põhimõtteliselt kvalifitseerida olemasolevaks abiks ainuüksi seetõttu, et asjaomane turg ei olnud formaalselt liberaliseeritud.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ettevõtjale enne asjaomase turu liberaliseerimist antud selliseid toetusi nagu põhikohtuasjas käsitletavad ei või kvalifitseerida olemasolevaks abiks ainuüksi seetõttu, et nimetatud turg ei olnud toetuste andmise ajal veel formaalselt liberaliseeritud, kui need toetused võisid kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi, mida liikmesriigi kohtul tuleb kontrollida.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas tuleb vaidlusaluste toetuste kvalifitseerimisel olemasolevaks abiks või uueks abiks kohaldada määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti iv või tuleb lähtuda õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtetest.
Mis kõigepealt puutub selle määruse artikli 1 punkti b alapunkti iv kohaldatavusse sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, siis on esiteks oluline märkida, et selles sättes viidatud mõiste „olemasolev abi“ on otseselt seotud komisjonile riigiabi kontrollisüsteemis antud konkreetse rolli ning konkreetsete ülesannete ja volitustega.
Sellega seoses tuleb täheldada, et nimetatud sätte sõnastuse kohaselt mõistetakse olemasoleva abina iga abi, mida peetakse olemasolevaks abiks vastavalt määruse nr 659/1999 artiklile 15.
Selle määruse artikli 15 lõike 3 kohaselt käsitatakse olemasoleva abina abi, mille suhtes 10‑aastane aegumistähtaeg on möödunud.
Nimetatud määruse artikli 15 lõige 2 näeb aga ette, et igasugune komisjonipoolne või komisjoni nõudmise peale liikmesriigipoolne ebaseadusliku abiga seotud tegevus katkestab nimetatud tähtaja kulgemise ning selle tähtaja kulgemine algab uuesti.
Nende sätete sõnastusest tuleneb, et riigiabi kvalifitseerimine olemasolevaks abiks määruse artikli 1 punkti b alapunkti iv tähenduses sõltub põhimõtteliselt sellest, kas komisjon on võtnud aegumistähtaja jooksul asjaomase abi suhtes meetmeid või mitte.
Määruse nr 659/1999 artikli 15 lõige 1 sätestab lisaks, et komisjonil on õigus riigiabi tagasi nõuda kümne aasta jooksul.
Teiseks on oluline rõhutada, et riigiabi kontrollisüsteemis on liikmesriikide kohtutel eriline roll ning neil on komisjoniga võrreldes teatav sõltumatus, eelkõige siis, kui neile on esitatud kahju hüvitamise hagi ja komisjoni otsus puudub.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt vastutab riigiabi kontrollimehhanismi rakendamise eest ühelt poolt komisjon ja teiselt poolt vastutavad liikmesriikide kohtud, kelle ülesanded on küll täiendavat laadi, kuid siiski erinevad (21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkreetsemalt jääb abimeetmete ühisturuga kokkusobivuse hindamine komisjoni ainupädevuse piiridesse, alludes liidu kohtute kontrollile, samas kui liikmesriikide kohtute ülesanne on kaitsta üksikisikute õigusi olukorras, kus on rikutud EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 sätestatud kohustust eelnevalt komisjonile teatada riigiabi andmisest (vt selle kohta 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
).
Liikmesriikide kohtutel võib oma ülesande täitmisel olla tarvis rahuldada kahju hüvitamise nõudeid asjades, milles kahju on tekkinud kasusaaja konkurentidele ebaseaduslikult antud abi tagajärjel.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 82 ja 84 märkis, on nendel kohtutel selliste kahju hüvitamise hagide lahendamisel üksikisikute õiguste kaitse ülesannete täitmisel komisjoni sekkumisega võrreldes teatav sõltumatus, mistõttu on võimalus nõuda kahju hüvitamist põhimõtteliselt sõltumatu mis tahes paralleelsest uurimisest, mille komisjon on asjaomase abimeetme suhtes korraldanud.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei vabasta komisjoni poolt riigiabi suhtes ametliku uurimismenetluse algatamine liikmesriikide kohtuid nende kohustusest kaitsta üksikisikute õigusi EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 võimaliku rikkumise eest (21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punkt
).
Samuti tuleb märkida liikmesriikide kohtute sõltumatuse taseme suhtes, et selleks, et EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõike 3 viimase lause vahetut õigusmõju ei vähendataks ega rikutaks üksikisikute huve, mida need kohtud peavad kaitsma, ei ole komisjoni lõplikul otsusel, millega tunnistatakse teatamata abi siseturuga kokkusobivaks, sellist toimet, mis tunnistaks tagasiulatuvalt kehtivaks need rakendusaktid, mis on tühised seetõttu, et need on vastu võetud selles õigusnormis toodud keeldu rikkudes. Igasugune muu tõlgendus tooks kaasa selle õigusnormi eiramisel asjaomase liikmesriigi tegevuse soosimise ja selle õigusnormi kasulik mõju kaoks (5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega, kui hageja suudab liikmesriigi kohtus tõendada, et talle on riigiabi enneaegse rakendamisega ja täpsemalt ebaseadusliku ajalise eelisega, mida sellest sai abisaaja, tekitatud kahju, võib kahju hüvitamise hagi põhimõtteliselt rahuldada, isegi siis, kui sel ajal, kui liikmesriigi kohus nõude üle otsustab, on komisjon kõnealuse abi juba heaks kiitnud.
Käesolevakohtuotsuse punktides 47–60 toodud kaalutlustest tuleneb, et arvestades liikmesriikide kohtute rolli riigiabi kontrollisüsteemis ja nende sõltumatuse taset võrreldes komisjoniga, eelkõige siis, kui neile on esitatud kahju hüvitamise hagi ja komisjoni otsus puudub, tuleb asuda seisukohale – nagu ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 91 –, et määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikes 1 ette nähtud 10‑aastase aegumistähtaja möödumine üksnes piirab ajaliselt komisjoni volitusi seoses riigiabi tagasinõudmisega.
Seega ei saa määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikes 1 ette nähtud aegumistähtaja möödumine muuta ebaseaduslikku riigiabi tagasiulatuvalt õiguspäraseks ainuüksi seetõttu, et see muutub olemasolevaks abiks artikli 1 punkti b alapunkti v tähenduses, kõrvaldades seejärel õigusliku aluse, mille põhjal võiksid üksikisikud ja konkurendid, keda on ebaseadusliku abi andmisega kahjustatud, asjaomase liikmesriigi vastu hagi esitada.
Igasugune teisiti tõlgendamine tähendaks vähendada liikmesriikidel lasuva abimeetmetest teatamise kohustuse ulatust ja sel viisil jätta EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõige 3 ilma kasuliku mõjuta, eelkõige olukorras, kus see säte ei sisalda ühtegi viidet komisjonile antud konkreetsele rollile ning konkreetsetele ülesannetele ja volitustele.
Mis puutub eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlustesse, mis tulenevad 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsusest Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
) seoses määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti iv kohaldatavusega põhikohtuasjas kõne all olevate toetuste kvalifitseerimisel olemasolevaks abiks või uueks abiks, siis tuleb rõhutada – nagu ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 102 –, et kohtuasi, milles see otsus tehti, ei puudutanud kahju hüvitamise hagi, vaid küsimust, kas sellistest riigisisestest õigusnormidest, millega kehtestatakse privileegid, mis võivad olla riigiabi käsitlevate liidu õigusnormidega vastuolus, tuleb EÜ artikli 88 lõike 3 alusel teatada ja vastuolu korral jätta need kohaldamata.
Seega ei saa sellele kohtupraktikale tugineda väitmaks, et määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunktis iv toodud mõiste „olemasolev abi“ määratlus on kohaldatav sellise kahju hüvitamise hagi raames nagu põhikohtuasjas käsitletav.
Lisaks tuleb märkida, et kuna määrus nr 659/1999 sisaldab õigusnorme, mis on menetluslikku laadi ja on kohaldatavad kõikidele riigiabi käsitlevatele haldusmenetlustele, mida komisjon läbi viib, siis kodifitseerib ja tugevdab kõnealune määrus komisjoni praktikat riigiabi uurimise valdkonnas ega sisalda ühtki sätet, mis puudutaks liikmesriikide kohtute pädevust ja kohustusi, kelle tegevust jäävad reguleerima aluslepingu sätted, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus (vt selle kohta 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punktid
ja
).
Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunktis iv määratletud mõiste „olemasolev abi“ ei ole kohaldatav niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Mis edasi puutub õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tuginemisse, siis tuleb märkida, et sellele põhimõttele ei saa tugineda isik, kes on rikkunud kehtivat õigust (vt selle kohta 14. juuli 2005. aasta kohtuotsus ThyssenKrupp vs. komisjon,
C‑65/02 P ja C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
, punkt
).
Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 109, kehtib see järeldus veelgi enam riigiasutuste suhtes, kes on andnud riigiabi EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud menetlust eirates.
Sellest järeldub, et juhul, kui toetusi on antud EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud eelneva teatamise kohustust rikkudes, ei saa riigiasutused tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele (vt selle kohta 15. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Unicredito Italiano,
C‑148/04
,
EU:C:2005:774
, punkt
).
Mis lõpuks puutub õiguskindluse põhimõttesse sellisel juhul nagu põhikohtuasjas käsitletav, siis tuleb märkida, et aegumistähtajad täidavad üldjuhul õiguskindluse tagamise ülesannet (13. juuni 2013. aasta kohtuotsus Unanimes jt,
C‑671/11–C‑676/11
,
EU:C:2013:388
, punkt
). Õiguskindluse tagamise eesmärgi täitmiseks peavad need tähtajad olema eelnevalt kindlaks määratud ja igasugune aegumistähtaja „analoogia alusel“ kohaldamine peab olema üksikisikule piisavalt ettenähtav (vt selle kohta 5. mai 2011. aasta kohtuotsus Ze Fu Fleischhandel ja Vion Trading,
C‑201/10 ja C‑202/10
,
EU:C:2011:282
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu, ja kuna ühenduse õigusnormid selles osas puuduvad, peab iga liikmesriik oma riigisiseses õiguskorras määrama pädevad kohtud ja kehtestama menetlusnormid, mille eesmärk on tagada üksikisikutele ühenduse õigusega antud õiguste kaitse, kusjuures ühelt poolt ei tohi need normid olla ebasoodsamad kui riigisisesel õiguskorral põhinevate õiguste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja teiselt poolt ei tohi need muuta ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktikas võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
).
Ainsad aegumisreeglid, mis on liikmesriigi kohtus kohaldatavad, on need, mis tulenevad riigisisesest õigusest, tõlgendatuna tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtteid silmas pidades.
Selles kontekstis oleks õiguskindluse põhimõttega vastuolus kohaldada kahju hüvitamise hagile, mille on liikmesriigi vastu esitanud riigiabi saanud ettevõtja konkurent, analoogia alusel määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikes 1 ette nähtud 10-aastast tähtaega.
Üksikisikule ei saa nimelt seada sellises sättes ette nähtud aegumistähtaega, mille eesmärk on üksnes piirata ajaliselt komisjoni volitusi seoses riigiabi tagasinõudmisega. Sellise tähtaja möödumine ei saa takistada liikmesriigi kohtus riigivastutuse küsimuse tõstatamist seoses EMÜ asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud eelneva teatamise kohustuse rikkumisega.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Kuna põhikohtuasjas käsitletavad toetused on antud EMÜ asutamislepingu artiklis 93 ette nähtud eelneva teatamise kohustust rikkudes, ei saa riigiasutused tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus liikmesriigi vastu on kahju hüvitamise hagi esitanud riigiabi saanud ettevõtja konkurent, ei luba õiguskindluse põhimõte kohaldada hageja suhtes analoogia alusel sellist aegumistähtaega, nagu on ette nähtud määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikes 1.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Ettevõtjale enne asjaomase turu liberaliseerimist antud selliseid toetusi nagu põhikohtuasjas käsitletavad ei või kvalifitseerida olemasolevaks abiks ainuüksi seetõttu, et nimetatud turg ei olnud toetuste andmise ajal veel formaalselt liberaliseeritud, kui need toetused võisid kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi, mida liikmesriigi kohtul tuleb kontrollida.

2.
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL] artikli [108] kohaldamiseks, artikli 1 punkti b alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas. Kuna põhikohtuasjas käsitletavad toetused on antud EMÜ asutamislepingu artiklis 93 ette nähtud eelneva teatamise kohustust rikkudes, ei saa riigiasutused tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas käsitletav, kus liikmesriigi vastu on kahju hüvitamise hagi esitanud riigiabi saanud ettevõtja konkurent, ei luba õiguskindluse põhimõte kohaldada hageja suhtes analoogia alusel sellist aegumistähtaega, nagu on ette nähtud määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikes 1.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.