CELEX: 62020CJ0640
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Psühholoogiline ahistamine
Meditsiinilised arvamused
Põhjuseta puudumised
Töötasu
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad
Artikkel 11a
Huvide konflikt
Artikkel 21a
Ilmselgelt õigusvastane korraldus
Artikkel 23
Seaduste ja politseieeskirjade järgimine
Distsiplinaarmenetlus
Ametist kõrvaldamine
Ametist kõrvaldamise tühistamine
Uus distsiplinaarmenetlus
Uus ametist kõrvaldamine

PV palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 30. jaanuari 2020. aasta otsus PV
vs
. komisjon (T‑786/16 ja T‑224/18, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2020:17
), millega Üldkohus jättis rahuldamata PV esitatud hagid, milles ta palus:
–
kohtuasjas T‑786/16 tühistada esimese võimalusena PV aastate 2014–2016 hindamisaruanded; Euroopa Komisjoni suulise tõlke peadirektoraadi peadirektori 31. mai, 5. juuli, 31. juuli ja 15. septembri 2016. aasta otsused PV töötasust mahaarvamiste kohta; ametisse nimetava asutuse 28. novembri 2016. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebused, mis on esitatud 31. mai ja 5. juuli 2016. aasta otsuste peale PV töötasust mahaarvamiste kohta; individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti (PMO) 21. juuni 2016. aasta eelteavituskiri, millega anti PV‑le teada, et ta võlgneb 33593,88 eurot; PMO 11. juuli 2016. aasta otsus peatada PV‑le töötasu väljamaksmine alates 1. juulist 2016; suulise tõlke peadirektoraadi peadirektori 31. juuli 2016. aasta teade, millega anti teada kavatsusest lugeda PV puudumisi 2016. aasta 2. juunist kuni 31. juulini põhjuseta puudumisteks ning teha vastavad mahaarvamised tema töötasust; PMO 21. septembri 2016. aasta eelteavituskiri, millega anti PV‑le teada, et ta võlgneb 42704,74 eurot; ametisse nimetava asutuse 17. jaanuari 2017. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata nende aktide peale esitatud kaebus; ametisse nimetava asutuse 26. juuli 2016. aasta otsus PV ametist kõrvaldamise kohta; ametisse nimetava asutuse 2. veebruari 2017. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus ametist kõrvaldamise otsuse peale; 20. juuli 2017. aasta võlateade; ametisse nimetava asutuse 29. novembri 2017. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata selle võlateate peale esitatud kaebus, ja distsiplinaarmenetlus CMS 13/087, ning
–
teise võimalusena tühistada 27. juuni ja 10. oktoobri 2014. aasta meditsiinilised arvamused; 16. juuli, 18. juuli, 8. augusti, 4. septembri ja 4. detsembri 2014. aasta, 4. veebruari, 13. aprilli, 4. juuni, 11. augusti, 14. oktoobri ja 4. detsembri 2015. aasta, 5. veebruari, 22. märtsi, 18. aprilli, 3. juuni, 30. juuni ja 25. juuli 2016. aasta institutsiooni meditsiinitöötaja teated; 23. oktoobri 2014. aasta, 20. jaanuari, 20. märtsi ja 30. juuli 2015. aasta, 15. märtsi ja 18. mai 2016. aasta abitaotluste rahuldamata jätmise otsused; suulise tõlke peadirektoraadi peadirektori 9. veebruari, 30. märtsi, 5. mai, 24. juuni, 1. oktoobri ja 12. novembri 2015. aasta, 15. jaanuari ja 22. aprilli 2016. aasta otsused PV töötasust mahaarvamiste kohta; ametisse nimetava asutuse otsused, millega jäeti rahuldamata nende töötasust mahaarvamiste otsuste peale esitatud kaebused; 10. märtsi, 11. mai, 10. juuni, 11. augusti, 13. novembri ja 9. detsembri 2015. aasta ning 18. juuli 2016. aasta kirjad võlgade kohta; ametisse nimetava asutuse 12. märtsi, 11. augusti ja 13. oktoobri 2015. aasta ning 7. juuni ja 21. septembri 2016. aasta otsused, millega jäeti rahuldamata kaebused 2013.–2015. aasta hindamise kohta, ning ametisse nimetava asutuse 14. juuli 2016. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus seoses PV 16. ja 17. märtsi 2016. aasta põhjuseta puudumistega;
–
kohtuasjas T‑224/18 teha järeldus, et PVd ahistati psühholoogiliselt, ja
–
tühistada distsiplinaarmenetlus CMS 17/025; ametisse nimetava asutuse 2. mai 2018. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus, mis oli esitatud selle menetluse algatamise otsuse peale; personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi 23. oktoobri 2017. aasta ja 16. märtsi 2018. aasta e‑kirjad, millega kutsutakse PVd üles koostama oma enesehinnangut 2016. ja 2017. aasta tegevusperioodide kohta; ametisse nimetava asutuse 16. märtsi ja 1. juuni 2018. aasta otsused, millega jäeti rahuldamata nende e‑kirjade peale esitatud kaebused; ametisse nimetava asutuse 24. juuli 2017. aasta otsus, millega tühistatakse PV ametist kõrvaldamine; ametisse nimetava asutuse 15. jaanuari 2018. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus, mis esitati PV ametist kõrvaldamise tühistamise otsuse peale; PMO 12. septembri 2017. aasta otsus PV ja komisjoni vaheliste vastavate võlgade tasaarvestuse kohta; ametisse nimetava asutuse 9. märtsi 2018. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus võlgade tasaarvestuse otsuse peale, ja suulise tõlke peadirektoraadi peadirektori 13. oktoobri 2017. aasta otsus peatada PV‑le töötasu väljamaksmine alates 1. oktoobrist 2017;
–
kohtuasjades T‑786/16 ja T‑224/18 mõista PV‑le väidetavalt tekitatud varalise ja mittevaralise kahju eest välja hüvitis.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) vaidluse suhtes kohaldatava redaktsiooni artikli 1e lõikes 2 on ette nähtud:
„Töötavatele ametnikele tagatakse sellised tervishoiu- ja ohutusnormidele vastavad töötingimused, mis on vähemalt samaväärsed asutamislepingute kohaselt neis valdkondades vastuvõetud meetmete alusel kohaldatavate miinimumnõuetega.“
Personalieeskirjade artikli 11a lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kui allpool ei ole sätestatud teisiti, ei tegele ametnik oma kohustuste täitmisel küsimustega, milles tal on otseselt või kaudselt tema sõltumatust kahjustada võivad isiklikud huvid, eelkõige perekondlikud ja finantshuvid.
2.   Ametnikud, kelle ülesandeks on eespool mainitud küsimusega tegelemine, teatavad sellest viivitamata ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule. Ametisse nimetav asutus või ametiisik võtab mis tahes asjaomased meetmed ja võib eelkõige vabastada ametniku vastutusest käesoleva küsimuse käsitlemisel.“
Personalieeskirjade artikli 12a lõigetes 1–3 on ette nähtud:
„1.   Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.
2.   Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise ohver. Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt.
3.   Psühholoogiline ahistamine – sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne‑ või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust.“
Personalieeskirjade artikli 21a lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui ametnik saab korraldused, mida ta peab ebatavaliseks või tõenäoliselt suuri raskusi tekitavateks, teatab ta sellest viivitamata oma vahetule ülemusele, kes juhul, kui teave on edastatud kirjalikult, vastab kirjalikult. Kui vahetu ülemus kinnitab korraldusi, aga ametnik on veendunud, et selline kinnitus ei ole mõistlik vastus tema põhjendatud murele, edastab ametnik viivitamata küsimuse kirjalikult vahetult kõrgemale ülemusele, kui lõikes 2 ei sätestata teisiti. Kui viimane kinnitab korraldusi kirjalikult, peab ametnik need ellu viima, välja arvatud siis, kui need on ilmselgelt seadusvastased või on vastuolus asjakohaste ohutusnormidega.
2.   Kui vahetu ülemus leiab, et korraldused tuleb täita viivitamata, viib ametnik need ellu, välja arvatud siis, kui need on ilmselgelt seadusvastased või on vastuolus asjakohaste ohutusnormidega. Ametniku taotlusel on vahetul ülemusel kohustus anda sellised korraldused kirjalikult.“
Personalieeskirjade artikli 23 esimeses lõigus on sätestatud:
„Ametnikele on antud privileegid ja immuniteedid üksnes liidu huvides. Kui privileegide ja immuniteetide protokollist ei tulene teisiti, ei ole ametnikud vabastatud oma isiklike kohustuste täitmisest ega kehtivate seaduste ja politseieeskirjade järgimisest.“
Personalieeskirjade artikkel 24 on sõnastatud järgmiselt:
„Liit aitab iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu.
Liit kompenseerib ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.“
Personalieeskirjade artikli 25 esimeses ja teises lõigus on ette nähtud:
„Ametnikud võivad esitada käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud küsimusi käsitlevaid taotlusi ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule selles institutsioonis, mille teenistuses nad on.
Igast käesolevate personalieeskirjade kohaselt tehtud konkreetsest otsusest teatatakse kohe kirjalikult asjaomasele töötajale. Igas ametniku kahjuks tehtud otsuses peab sisalduma põhjendus.“
Personalieeskirjade artikli 59 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Ametnikul, kes esitab tõendi oma võimetuse kohta täita oma kohustusi haiguse või õnnetuse tõttu, on õigus saada haiguspuhkust.
Asjaomane ametnik teatab oma töövõimetusest oma institutsioonile niipea kui võimalik ning teatab seejuures ka oma hetkel kehtiva aadressi. Ta esitab arstitõendi, kui ta puudub töölt rohkem kui kolm päeva. […] Kui seda ei tehta ja kui tõendi mittesaatmine ei ole tingitud ametnikust sõltumatutest põhjustest, käsitatakse ametniku puudumist loata puudumisena.
Ametnikult võib igal ajal nõuda institutsiooni korraldatud tervisekontrolli läbimist. Kui kontrolli ei saa läbi viia ametnikust sõltuvatel põhjustel, käsitatakse tema puudumist loata puudumisena alates kuupäevast, mil kontroll oleks pidanud toimuma.
Kui kontrolli käigus tuvastatakse, et ametnik suudab oma kohustusi täita, käsitatakse tema puudumist vastavalt järgmisele lõigule põhjendamatuna alates kontrolli tegemise kuupäevast.
Kui ametnik peab ametisse nimetava asutuse või ametiisiku korraldatud tervisekontrolli tulemusi meditsiiniliselt põhjendamatuteks, võib tema või tema nimel tegutsev arst kahe päeva jooksul esitada institutsioonile taotluse, et asi suunataks sõltumatule arstile arvamuse esitamiseks.
[…]
3.   Ilma et see piiraks distsiplinaarmenetluseeskirjade kohaldamist, arvatakse kõik lõigete 1 ja 2 alusel põhjendamatuks loetud puudumised maha asjaomase ametniku iga-aastasest põhipuhkusest. Kui ametnikul ei ole enam puhkusepäevi järel, kaotab ta vastaval ajavahemikul hüvitise oma töötasust.“
Personalieeskirjade IX lisa artikli 6 lõikes 5 on ette nähtud:
„Asjaomasel ametnikul on õigus viie päeva jooksul alates nõukogu moodustamisest tagandada üks nõukogu liige. Institutsioonil on samuti õigus tagandada üks nõukogu liige.
Sama tähtaja jooksul võivad nõukogu liikmed paluda end vabastada ülesannete täitmisest õigustatud põhjusel ja astuda tagasi huvide konflikti korral.
[…]“.
Vaidluse taust
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–33. Seoses käesoleva menetlusega võib sellest teha järgmise kokkuvõtte.
PV, kes oli alates 16. juulist 2007 Euroopa Liidu ametnik, oli kuni 30. septembrini 2009 määratud komisjoni tööhõive, sotsiaalküsimuste ja sotsiaalse kaasatuse peadirektoraati.
Leides, et teda on ahistatud, esitas PV 5. augustil 2009 personalieeskirjade artikli 24 alusel abitaotluse. See menetlus lõpetati 9. juunil 2010 juurdluse tulemusena, mille viis läbi komisjoni juurdlus- ja distsiplinaaramet, kes järeldas, et personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 nõutavad tingimused, mis peavad olema täidetud, et kvalifitseerida teatav käitumine psühholoogiliseks ahistamiseks, ei ole täidetud. PV viidi üle komisjoni eelarve peadirektoraati 1. oktoobril 2009.
PV määrati 1. aprillil 2013 komisjoni suulise tõlke peadirektoraadi eelarve‑ ja finantshalduse üksusesse.
Selle üksuse juhataja esitas 12. novembril 2013 PV vastu distsiplinaarkaebuse käitumisprobleemide, kehtivate menetluste kohaldamata jätmise ja vähese tulemuslikkuse tõttu.
Ajavahemikul 8. maist 2014 kuni 31. juulini 2016 ei ilmunud PV enam tööle, leides, et teda on psühholoogiliselt ahistatud.
Komisjoni meditsiinitöötajad esitasid 27. juunil ja 10. oktoobril 2014 meditsiinilised arvamused, et PV on võimeline taas tööle asuma. Hiljem kutsuti PV arstlikule läbivaatusele kontrolli eesmärgil ning ta ei reageerinud nendele kutsetele.
Leides, et PV puudumised olid põhjuseta puudumised, tegi suulise tõlke peadirektoraadi peadirektor mitu PV töötasust kinnipidamise otsust.
PV esitas 23. detsembril 2014 personalieeskirjade artikli 24 alusel teise abitaotluse. Ametisse nimetav asutus otsustas 12. märtsil 2015, et ei ole kaudseid tõendeid mingist psühholoogilisest ahistamisest PV suhtes, ning järeldas, et seepärast ei ole kiireloomuliste eemaldamismeetmete võtmine põhjendatud.
Komisjon algatas 10. juulil 2015 PV suhtes distsiplinaarmenetluse CMS 13/087 korduva allumatuse tõttu töökohustuste täitmisel, sobimatu käitumise ja põhjuseta puudumiste tõttu.
Suulise tõlke peadirektoraadi peadirektor leidis 31. mai ja 5. juuli 2016. aasta otsustega, et PV puudumised ajavahemikel 2016. aasta 5. veebruarist kuni 31. märtsini ja 4. aprillist kuni 31. maini olid põhjuseta puudumised, ja otsustas teha kinnipidamised PV töötasust. Kaebused, mille PV nende otsuste peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 28. novembri 2016. aasta otsusega rahuldamata.
PMO tegi 11. juulil 2016 otsuse peatada PV‑le töötasu väljamaksmise alates 1. juulist 2016. Kaebus, mille PV selle otsuse peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 17. jaanuari 2017. aasta otsusega rahuldamata.
Ametisse nimetava asutuse 26. juuli 2016. aasta otsusega, mis tehti distsiplinaarmenetluse CMS 13/087 tulemusel, kõrvaldati PV alates 1. augustist 2016 ametist (edaspidi „26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsus“). Kaebus, mille PV selle otsuse peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 2. veebruari 2017. aasta otsusega rahuldamata.
Suulise tõlke peadirektoraadi peadirektor andis 31. juuli 2016. aasta teatega PV‑le teada oma kavatsusest lugeda tema puudumisi 2016. aasta 2. juunist kuni 31. juulini põhjuseta puudumisteks ning teha kinnipidamised PV töötasust. Kaebus, mille PV selle teate peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 17. jaanuari 2017. aasta otsusega rahuldamata.
PMO teatas 21. septembri 2016. aasta eelteavituskirjas PV‑le, et viimane võlgneb komisjonile 42704,74 eurot, mis vastab tema põhjuseta puudumistele. Kaebus, mille PV selle otsuse peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 17. jaanuari 2017. aasta otsusega rahuldamata.
Ametisse nimetav asutus tühistas 24. juulil 2017 oma 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse ning PV‑le anti personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi peadirektori teatega teada, et ta ennistatakse 16. septembril 2017 tööle suulise tõlke peadirektoraadi infotehnoloogia ja konverentsisüsteemide üksusesse. Kaebus, mille PV esitas tema ametist kõrvaldamise tühistamise otsuse peale, jäeti ametisse nimetava asutuse 15. jaanuari 2018. aasta otsusega rahuldamata.
PMO direktor tasaarvestas 12. septembri 2017. aasta teatega summad, mis võlgneti PV‑le ajavahemiku eest, mil ta oli ametist kõrvaldatud, ja tema võlad komisjoni ees, mis väljendusid 9550 euro suuruses väljamakses PV‑le. Kaebus, mille PV selle tasaarvestamise teate peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 9. märtsi 2018. aasta otsusega rahuldamata.
PV‑le teatati 20. septembril 2017, et tema puudumisi alates 16. septembrist 2017 loetakse põhjuseta puudumisteks.
Komisjon algatas 6. oktoobril 2017 distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 samade etteheidetega, mida puudutas distsiplinaarmenetlus CMS 13/087. Kaebus, mille PV esitas uue distsiplinaarmenetluse algatamise peale, jäeti ametisse nimetava asutuse 2. mai 2018. aasta otsusega rahuldamata.
Suulise tõlke peadirektoraadi peadirektor tegi 13. oktoobril 2017 otsuse peatada PV‑le töötasu maksmine alates 1. oktoobrist 2017.
PV‑l paluti 15. novembri 2017. aasta e‑kirjaga osaleda 2016. aasta avaliku teenistuse hindamises. Kaebus, mille PV selle kutse peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 16. märtsi 2018. aasta otsusega rahuldamata.
PV‑l paluti 22. veebruari 2018. aasta e‑kirjaga osaleda 2017. aasta avaliku teenistuse hindamises. Kaebus, mille PV selle kutse peale esitas, jäeti ametisse nimetava asutuse 20. juuni 2018. aasta otsusega rahuldamata.
Ametisse nimetava asutuse 21. oktoobri 2019. aasta otsusega, mis tehti distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 tulemusel, kõrvaldas komisjon PV ametist (edaspidi „21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsus“). See ametist kõrvaldamine jõustus 1. novembril 2019.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
PV esitas pärast seda, kui Üldkohtu president rahuldas tema tasuta õigusabi taotluse, Üldkohtu kantseleisse 12. detsembril 2017 saabunud hagiavaldusega hagi, mis registreeriti numbriga T‑786/16 ning milles ta palus esiteks tühistada käesoleva kohtuotsuse punkti 1 esimeses ja teises taandes nimetatud vaidlusalused aktid. Teiseks palus PV mõista komisjonilt hüvitisena välja 889000 eurot väidetava mittevaralise ja 132828,67 eurot väidetava varalise kahju eest.
Hagi põhjendamiseks esitas PV viis väidet, millest esimese kohaselt on rikutud personalieeskirjade artiklit 12a, teise kohaselt personalieeskirjade artikleid 21a ja 23, kolmanda kohaselt hoolitsemiskohustust ja personalieeskirjade artiklit 24, neljanda kohaselt personalieeskirjade artikleid 59 ja 60 ning viienda kohaselt Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 41.
PV esitas Üldkohtu kantseleisse 11. aprillil 2018 saabunud hagiavaldusega Üldkohtule hagi, mis registreeriti numbriga T‑224/18 ning milles ta palus esiteks tuvastada, et teda on psühholoogiliselt ahistatud, teiseks tühistada käesoleva kohtuotsuse punkti 1 neljandas taandes nimetatud vaidlusalused aktid ning kolmandaks mõista komisjonilt esimese võimalusena välja hüvitisena 98000 eurot väidetava mittevaralise ja 23190,44 eurot väidetava varalise kahju eest ja teise võimalusena 7612,87 eurot hüvitisena väidetava varalise kahju eest.
Seda hagi põhjendas PV seitsme väitega, millest sisuliselt esimese kohaselt on rikutud personalieeskirjade artiklit 12a, teise kohaselt personalieeskirjade artikleid 21a ja 23, kolmanda kohaselt personalieeskirjade artiklit 11a ja harta artiklit 41, neljanda kohaselt hoolitsemispõhimõtet, viienda kohaselt erandkorras täitmata jätmise põhimõtet ja seaduslikkuse põhimõtet, kuuenda kohaselt
ne bis in idem
-põhimõtet ja seitsmenda kohaselt harta artiklit 41.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus PV mõlemad hagid rahuldamata.
Esimesena jättis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 67–130 vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata PV nõuded, milles ta palus Üldkohtul tuvastada, et teda on psühholoogiliselt ahistatud, ning nõuded, milles ta palus tühistada eelkõige 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsus, distsiplinaarmenetlused CMS 13/087 ja CMS 17/025 ning otsused, mis vaidlustati teise võimalusena kohtuasjas T‑786/16.
Teisena leidis Üldkohus sama kohtuotsuse punktides 131 ja 132, et kohtuasjas T‑786/16 esitatud viiendat väidet ning kohtuasjas T‑224/18 esitatud kuuendat ja seitsmendat väidet ei ole vaja analüüsida, kuna need väited on esitatud selleks, et põhjendada esimese ja teise distsiplinaarmenetluse tühistamise nõudeid, mis tunnistati vastuvõetamatuks.
Kolmandana lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–248 tagasi teised hagi väited.
Selleks jõudis ta ühelt poolt kohtuotsuse punktis 173 järeldusele, et PV väidetud psühholoogilise ahistamise asjaolud ei ole õiguslikult piisavalt tõendatud.
Teiselt poolt lükkas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 177–241 tagasi PV väited personalieeskirjade artiklite 11a, 21a, 23, 24–59 ja 60 ning seaduslikkuse põhimõtte, hoolitsemispõhimõtte ja erandkorras täitmata jätmise põhimõtte rikkumise kohta.
Neljandana jättis Üldkohus sama kohtuotsuse punktides 249–255 rahuldamata PV kahju hüvitamise nõuded, kuna need nõuded põhinevad sisuliselt tühistamishagi esemeks olevate otsuste väidetaval õigusvastasusel ning PV ei ole tõendanud nende otsuste õigusvastasust.
Poolte nõuded
PV palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teha vaidluse kohta otsus ning
–
mõista mõlemas kohtuastmes toimunud menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja PV‑lt.
Apellatsioonkaebus
PV põhjendab oma apellatsioonkaebust kümne väitega, mille kohaselt esiteks on rikutud ELTL artikleid 72 ja 270 ning personalieeskirjade artiklit 23; teiseks on rikutud ELL artiklit 4, harta artiklit 41 ja personalieeskirjade artiklit 11a; kolmandaks on rikutud
fraus omnia corrumpit
‑põhimõtet ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 36, neljandaks on rikutud harta artikleid 1, 3, 4, 31 ja 41 ning personalieeskirjade artikleid 1e ja 12a; viiendaks on vääralt tõlgendatud personalieeskirjade artiklit 59 ja rikutud komisjoni siseotsust; kuuendaks on rikutud erandkorras täitmata jätmise põhimõtet; seitsmendaks on rikutud harta artiklit 41 ja personalieeskirjade artiklit 25; kaheksandaks on moonutatud faktilisi asjaolusid; üheksandaks on rikutud harta artiklit 15 ja kümnendaks on rikutud keeldu teha otsus
ultra petita
.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimese väitega kritiseerib PV hinnangut, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 184 ja 185 argumentidele, et on rikutud personalieeskirjade artikleid 21a ja 23.
Esimesena rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas selle kohtuotsuse punktis 184, et ainult süüdimõistev kohtuotsus võimaldab tuvastada psühholoogilist ahistamist või dokumentide võltsimist ning et eeluurimiskohtuniku määrus ei ole nende faktiliste asjaolude põhjendatuse analüüsimisel üldse asjakohane.
Teisena eiras Üldkohus ELTL artiklit 270, leides nimetatud kohtuotsuse punktis 185, et töösuhet ametniku ja tema institutsiooni vahel reguleerivad eranditult personalieeskirjad, ehkki asjakohased on muudki õigusallikad, eelkõige selle liikmesriigi karistusõigus, mille territooriumil asjaomane teenistuja töötab. Seega kujutab iga kriminaalkorras karistatav tegu, mille teenistuja toime paneb, nagu psühholoogiline ahistamine, avalike dokumentide võltsimine või korruptsioon, mille eest karistatakse Belgia karistusseadustiku alusel, endast ka personalieeskirjade artikli 23 rikkumist. Määrused, mille Belgia eeluurimiskohtunik tegi kaebuste alusel, mille PV esitas mitme ametniku vastu, võimaldavad aga tuvastada, et niisugused kriminaalkorras karistatavad teod on toime pandud. Kuna Üldkohus ei võtnud arvesse tõendeid, millel need kohtulahendid põhinevad, siis rikkus Üldkohus ka ELL artiklit 2 ja ELTL artikli 67 lõiget 3.
Kolmandana moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid sellega, et jättis arvesse võtmata mitu määrava tähtsusega asjaolu. Kõigepealt jättis Üldkohus arvesse võtmata Belgia eeluurimiskohtuniku määrused, mis tehti eesmärgiga üle kuulata teatud komisjoni ametnikke, kes osalesid teatud vaidlusaluste aktide vastuvõtmises, kuigi need määrused võeti vastu menetluskorda järgides, mis näitab, et neid isikuid kahtlustatakse väidetavate karistatavate tegude toimepanemises. Seejärel oleks Üldkohus pidanud võtma arvesse eeluurimiskohtuniku poolt distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 toimiku kui avalike dokumentide võltsimise tõendi arestimist 19. septembril 2018. Lõpuks oleks Üldkohus pidanud seetõttu, et 15. septembri 2016. aasta töötasust kinnipidamise otsusel oli allkirja võltsitud, kohaldama
fraus omnia corrumpit
‑põhimõtet.
Lisaks moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 leidis, et komisjon väitis kohtuistungil, ilma et PV oleks sellele vastu vaielnud, et Belgia kohtud kohustasid viimast maksma komisjoni meditsiinitöötajale hüvitisena 25000 eurot. Nimelt ei ole PVd kohustatud seda summat hüvitisena maksma. Seevastu tribunal correctionnel de Bruxelles (Brüsseli kriminaalkohus, Belgia) tunnistas komisjoni meditsiinitöötaja suhtes erasüüdistuse algatamise vastuvõetamatuks ja mõistis PV‑lt välja menetluskulude hüvitise 440 eurot.
Komisjon leiab, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esiteks õigusnormi rikkumist, millele PV viitab seoses Üldkohtu järeldusega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, siis tuleb märkida, et PV heidab Üldkohtule ühelt poolt ette, et viimane leidis, et ainult süüdimõistev kohtuotsus võimaldab tuvastada psühholoogilist ahistamist või dokumentide võltsimist, ning teiselt poolt, et eeluurimiskohtuniku määrus ei ole nende faktiliste asjaolude põhjendatuse analüüsimisel üldse asjakohane.
Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et Üldkohus leidis punktis 184 õigesti, et aktid, milles ei sisaldu lõplikult tuvastatud asjaolusid, mis seisnevad dokumentide võltsimises või ahistamises, ei võimalda iseenesest neid faktilisi asjaolusid tuvastada.
Teisena tuleneb PV väide, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, et eeluurimiskohtuniku määrus ei ole psühholoogilise ahistamise või dokumentide võltsimise asjaolude tuvastamisel üldse asjakohane, selle punkti 184 väärast tõlgendamisest.
Nimelt, kui Üldkohus tõdes nimetatud punktis 184, et ühtki faktilist asjaolu, mille PV kvalifitseeris psühholoogiliseks ahistamiseks või dokumentide võltsimiseks, ei ole sellisena kirjeldatud ning Belgia kohus ei ole nende alusel kedagi kriminaalkorras süüdi mõistnud, asus Üldkohus seisukohale, et eeluurimismenetluse raames vastu võetud määrused, millele PV viitab, ei võimalda iseenesest tuvastada faktilisi asjaolusid ning need ei olnud selle hinnangu raames seega otsustavad, kuigi samas ei ole Üldkohus leidnud, et need olid asjakohatud.
Järelikult ei ole PV argumendid, et Üldkohus rikkus samas punktis 184 õigusnormi, põhjendatud.
Teiseks, mis puudutab ELTL artikli 270 tõlgendust, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, milles ta selle sätte alusel välistas riigisisese õiguse asjakohasuse, kui ta analüüsis PV argumente personalieeskirjade artiklite 21a ja 23 rikkumise kohta, siis tuleb märkida, et ELTL artiklis 270 on ette nähtud, et Euroopa Kohus on pädev lahendama liidu ning tema ametnike ja muude teenistujate vahelisi vaidlusi neis piirides ja neil tingimustel, mis on kindlaks määratud liidu ametnike personalieeskirjades või liidu muude teenistujate teenistustingimustes.
Sellest sättest tuleneb, et iga vaidlus, mis on tekkinud liidu ametniku või teenistuja ja selle institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on – juhul, kui vaidlus tekkis asjaomast ametnikku ja institutsiooni siduvast töösuhtest –, on liidu kohtu ainupädevuses (vt selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus OH (kohtulik puutumatus),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, punktid
ja
).
Seevastu ei nähtu ELTL artikli 270 sõnastusest kuidagi, et ametniku ja institutsiooni vahelist töösuhet reguleerivad eranditult personalieeskirjad.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 62–71, kohaldatakse ühelt poolt ametniku ja tema institutsiooni vahelisele töösuhtele liidu õiguse muid sätteid, mis kuuluvad nii esmase kui ka teisese õiguse alla.
Teiselt poolt sisaldavad personalieeskirjade teatud sätted viiteid liikmesriikide riigisisesele õigusele.
Nii on see eelkõige personalieeskirjade artiklite 21a ja 23 puhul, millele PV oma tühistamishagis tugines.
Nii on personalieeskirjade artikli 23, mis käsitleb ametnikele antud privileege ja immuniteete, esimeses lõigus täpsustatud, et ametnikud ei ole vabastatud kehtivate seaduste ja politseieeskirjade järgimisest. Järelikult nähtub sellest sättest, et ametnikud on kohustatud järgima nende teenistuskoha liikmesriigi vastu võetud seadusi, mida peavad järgima kõik selle territooriumil viibivad isikud ja mis hõlmavad ka selle liikmesriigi karistusõigust.
Samuti on personalieeskirjade artikli 21a lõikes 1 ette nähtud, et ametnik ei pea täitma korraldust, kui see on ilmselgelt seadusvastane või on vastuolus asjakohaste ohutusnormidega. See säte koostoimes personalieeskirjade artikli 23 esimese lõiguga võimaldab seega ametnikul keelduda talle antud korralduse täitmisest põhjendusega, et selle täitmine tooks kaasa tema teenistuskoha liikmesriigi karistusõiguse rikkumise.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, et ametniku ja tema institutsiooni töösuhet reguleerivad eranditult personalieeskirjad, eitades seega ELTL artikli 270 alusel liikmesriigi karistusõiguse mingitki asjakohasust.
Olgu siis märgitud, et isegi kui Üldkohtu otsuse põhjendustest nähtub liidu õiguse rikkumine, kuid kohtuotsuse resolutsioon on muudel õiguslikel alustel põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Dalli vs. komisjon,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida, et personalieeskirjade artikkel 21a lubab ametnikul keelduda korralduse täitmisest, kui see on ilmselgelt seadusvastane või vastuolus asjakohaste ohutusnormidega.
Sellest järeldub, et nimetatud sättele ei saa tugineda sellise hagi põhjendamiseks, milles palutakse tühistada otsused, mis on tingitud ametniku keeldumisest täita talle antud korraldust.
Tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul ei ole ükski vaidlusalustest otsustest kohtuasjades T‑786/16 ja T‑224/18 tingitud PV keeldumisest täita korraldust.
Mis puudutab etteheidet personalieeskirjade artikli 23 rikkumise kohta, siis tuleb tõdeda, et pelk väide, et vaidlusaluste otsuste vastuvõtmisel osalenud ametnikud on pannud toime kriminaalkorras karistatavad teod ning et nende tegude suhtes algatati kriminaaluurimised, mille raames need ametnikud üle kuulati, ei ole piisav tõendamaks, et need karistatavad teod pandi toime nende otsuste vastuvõtmisel. Kuna PV argumendid, mida on käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, põhinevad sellistel tõendamata väidetel, oleks need igal juhul tulnud põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Seetõttu tuleb edutuse tõttu tagasi lükata argumendid, et Üldkohus on punktis 185 rikkunud õigusnormi.
Mis puudutab PV väidet, et Üldkohus rikkus ELL artiklit 2 ja ELTL artikli 67 lõiget 3, kui ta ei võtnud arvesse tõendeid, millel põhinevad Belgia eeluurimiskohtuniku määrused ja mille PV esitas, siis piisab, kui märkida, et nende sätete eesmärk ega tagajärg ei ole määrata kindlaks norme, mis käsitlevad liidu kohtu poolt faktiliste asjaolude ja tõendite hindamist.
Kolmandaks, mis puudutab PV väidet, et Üldkohus on moonutanud arvesse võtmata jätmisega, siis tuleb märkida, et kuigi PV esimese väite raames esitatud argumendid puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 184 ja 185, ei teinud Üldkohus selles punktis 185 faktilisi järeldusi, mistõttu tuleb PV argumente faktiliste asjaolude moonutamise kohta mõista nii, et nendega soovitakse vaielda vastu selle kohtuotsuse punktis 184 tuvastatud faktilistele asjaoludele.
Nimetatud punktis 184 leidis Üldkohus muu hulgas, et ühtki faktilist asjaolu, mille PV kvalifitseeris psühholoogiliseks ahistamiseks või dokumentide võltsimiseks, ei ole sellisena kirjeldatud ning Belgia riigisisene kohus ei ole nende alusel kedagi kriminaalkorras süüdi mõistnud. Ta märkis ka, et PV esitatud kaebused Belgia kohtutele andsid alust kriminaaluurimiste algatamiseks.
Siinkohal tuleb meenutada, et ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebus peab piirduma õigusküsimustega. Seega on Üldkohtul ainupädevus tuvastada ja hinnata asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid ning hinnata tõendeid. Välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud, ei ole nende faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine seega õigusküsimus, mille Euroopa Kohus peaks apellatsiooni korras läbi vaatama (21. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus parlament vs. UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisuguse moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Siiski peab selline moonutamine ilmselgelt nähtuma toimikus olevatest tõenditest, ilma et oleks vaja asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata. Lisaks, kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab ta täpselt osutama tõenditele, mida kohus on väidetavalt moonutanud, ning tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes (27. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Leedu vs. komisjon,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda kohtupraktikat arvestades saab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 tehtud Üldkohtu faktilisi järeldusi kahtluse alla seada vaid siis, kui on tõendatud, et Üldkohtule esitatud tõenditest nähtub selgelt, et need järeldused on ebatäpsed.
PV viitab sellega seoses kõigepealt mitmele tõendile, mille ta esitas esimeses kohtuastmes ja mida Üldkohus arvesse ei võtnud.
On tõsi, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 tehtud Üldkohtu faktilised järeldused tuginevad asjaolule, et PV Belgia kohtutele esitatud kaebuste tulemusel algatati kriminaaluurimised, cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus, Belgia) kriminaalasjade kolleegiumi kahele otsusele ja ühele teisele Belgia kohtu otsusele.
Piirdudes nende tõendite loetlemisega, mida Üldkohus ei analüüsinud, ei ole PV siiski tõendanud, et need võivad seada kahtluse alla hinnangu, mille Üldkohus andis selle kohtuotsuse punktis 184 ja mille kohaselt ühtki faktilist asjaolu, mille PV kvalifitseeris dokumentide võltsimiseks või psühholoogiliseks ahistamiseks, ei ole sellisena kirjeldatud ning Belgia kohus ei ole nende alusel kedagi kriminaalkorras süüdi mõistnud.
Mis seejärel puudutab nende seisukohtade väidetavat moonutamist, mis komisjon esitas Üldkohtu istungil, siis tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et Üldkohus leidis ekslikult, et komisjon on sellel kohtuistungil väitnud, et Belgia kohtud kohustasid PVd maksma komisjoni meditsiinitöötajale hüvitisena 25000 eurot, samas kui tegelikult pidi PV maksma 440 euro suuruse summa, siis selline viga ei saa igal juhul seada kahtluse alla Üldkohtu hinnangut, mille ta andis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 ja mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 76. See argument tuleb seega edutuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab lõpuks PV väidet, et Üldkohus oleks pidanud analüüsima, kas 15. septembri 2016. aasta töötasu kinnipidamise otsusel väidetavalt allkirja võltsimine toob kaasa
fraus omnia corrumpit
-põhimõtte kohaldamise, siis tuleb meenutada, et apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu kontroll Üldkohtus arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Seetõttu ei saa lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid ja argumente, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus (18. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Pometon vs. komisjon,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tugines PV esimeses kohtuastmes
fraus omnia corrumpit
-põhimõttele üksnes distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 tühistamise nõude põhjendamiseks, mistõttu tuleb selle põhimõtte rikkumist puudutav etteheide lugeda vastuvõetamatuks osas, milles see puudutab apellatsioonkaebuse esimese väite raames viidatud teisi vaidlusaluseid akte, nagu 15. septembri 2016. aasta töötasust kinnipidamise otsus.
Mis puudutab distsiplinaarmenetlust CMS 17/025, siis kuna Üldkohus tunnistas selle distsiplinaarmenetluse tühistamise nõuded vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 vastuvõetamatuks, ilma et PV oleks seda hinnangut oma apellatsioonkaebuses kahtluse alla seadnud, siis ei saa Üldkohtule põhjendatult ette heita, et ta ei analüüsinud nende nõuete analüüsimisel argumenti, et on rikutud
fraus omnia corrumpit
-põhimõtet, mistõttu tuleb PV argumendid, et selle põhimõtte väidetava eiramise kohta ei ole otsust tehtud, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb esimene väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Teise väitega väidab PV ühelt poolt, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, mille kohaselt ühtki faktilist asjaolu, mille PV kvalifitseeris psühholoogiliseks ahistamiseks või dokumentide võltsimiseks, ei ole sellisena kirjeldatud ning Belgia riigisisene kohus ei ole nende alusel kedagi kriminaalkorras süüdi mõistnud, on seletatav sellega, et komisjon „saboteeris“ süstemaatiliselt kriminaaluurimisi, rikkudes PV õigust õiglasele kohtulikule arutamisele. See institutsioon kuritarvitas funktsionaalset puutumatust, keeldudes süstemaatiliselt andmast luba ametnike ülekuulamiseks eeluurimiskohtuniku poolt, rikkudes nii ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtet, kuigi küsimuse all ei ole ükski avaliku võimu akt. Lisaks olid komisjon ja mõned tema ametnikest seotud Belgia asutuste läbiviidavate kriminaaluurimistega, millega on rikutud ELTL artiklit 72, personalieeskirjade artiklit 23 ja harta artikliga 41 PV‑le kui tsiviilhagi esitajale nendes kriminaalmenetlustes antud õigusi.
Teiselt poolt moonutas Üldkohus toimikut, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192 tagasi väite personalieeskirjade artikli 11a rikkumise kohta põhjusel, et lihtsalt kuriteokaebus, mille PV on esitanud ametisse nimetava asutuse liikmete vastu, kelle ülesanne on teha tema suhtes otsuseid, ei saa iseenesest tekitada nendele huvide konflikti, ehkki mitmele kuriteokaebusele, mille PV esitas, järgnesid kriminaaluurimised. PV sõnul oleks Üldkohus pidanud selle asjaolu tõttu tuvastama nendel ametisse nimetava asutuse liikmetel huvide konflikti distsiplinaarmenetluses CMS 17/025 ning 21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsuse vastuvõtmisel. Seega oleks Üldkohus pidanud tuvastama harta artikli 41, personalieeskirjade artikli 11a ja personalieeskirjade IX lisa artikli 6 lõike 5 rikkumise.
Komisjon on seisukohal, et teine väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks, mis puudutab väidet, et komisjon kuritarvitas süstemaatiliselt funktsionaalset puutumatust ja sekkus Belgia kriminaaluurimistesse, siis tuleb märkida, et Üldkohtus väitis PV üksnes, et see, et komisjoni endine peasekretär esitas vastuväite teatud vaidlusaluste aktide vastuvõtmisel osalenud isiku ülekuulamisele, võib endast kujutada lojaalse koostöö põhimõtte rikkumist.
Järelikult tuleb see väide vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 84 viidatud Euroopa Kohtu praktikale vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata osas, milles see tugineb muudele väidetavatele ülekuulamisest keeldumistele ja väidetavatele sekkumistele kriminaaluurimistesse Belgias.
Mis puudutab argumenti, et on rikutud lojaalse koostöö põhimõtet, kuna komisjoni endine peasekretär esitas vastuväite teatavate vaidlusaluste aktide vastuvõtmisel osalenud isiku ülekuulamisele, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 184 esimeses lauses on piirdutud selle tuvastamisega, et ühtki faktilist asjaolu, mille PV kvalifitseeris psühholoogiliseks ahistamiseks või dokumentide võltsimiseks, ei ole sellisena kirjeldatud ning Belgia kohus ei ole nende alusel kedagi kriminaalkorras süüdi mõistnud. Kuna aga selline järeldus ei sisalda mingit hinnangut selle vastuväite õiguspärasuse kohta, tuleb tõdeda, et PV argumendid põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse selle lause vääral tõlgendusel ning need tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab vigu, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192, siis tuleb märkida, et PV argumendid personalieeskirjade artikli 11a rikkumise kohta puudutavad distsiplinaarmenetlust CMS 17/025 ja 21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsust.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 86, tunnistas Üldkohus nimetatud distsiplinaarmenetluse tühistamise nõuded vastuvõetamatuks, ilma et PV oleks sellele hinnangule oma apellatsioonkaebuses vastu vaielnud. Lisaks ei ole kohtuasjade T‑786/16 ja T‑224/18 hagide raames esitatud PV nõuetes käsitletud 21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsust.
Järelikult on argumendid, et Üldkohus rikkus selle kohtuotsuse punktis 192 õigusnormi, edutud.
Järelikult tuleb teine väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmandas väites kinnitab PV, et Üldkohus on „moonutanud faktilisi asjaolusid arvesse võtmata jätmisega“ ja on eiranud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 36 tulenevat põhjendamiskohustust, kuna ta ei analüüsinud
fraus omnia corrumpit
-põhimõtte kohaldamist distsiplinaarmenetlusele CMS 17/025 seetõttu, et selles menetluses kasutati võltsitud allkirjaga otsust.
Selle põhimõtte analüüsi tulemusena oleks Üldkohus pidanud tühistama haldusjuurdluse, distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 ja mitu PV töötasu käsitlevat otsust.
Komisjon leiab, et kolmas väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 84 viidatud Euroopa Kohtu praktikale ei saa lubada poolel esitada esimest korda Euroopa Kohtus väiteid või argumente, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus.
Käesolevas asjas tugines PV esimeses kohtuastmes
fraus omnia corrumpit
-põhimõttele üksnes distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 puhul. Seega tuleb apellatsioonkaebuse kolmandat väidet pidada vastuvõetamatuks osas, milles sellega on Üldkohtule ette heidetud, et viimane ei kohaldanud seda põhimõtet PV töötasu käsitlevate otsuste suhtes.
Mis puudutab distsiplinaarmenetlust CMS 17/025, siis nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 86, tunnistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 selle menetluse tühistamise nõuded vastuvõetamatuks, ilma et seda hinnangut oleks apellatsioonkaebuses kahtluse alla seatud. Järelikult ei saa Üldkohtule põhjendatult ette heita, et ta ei teinud sisulist otsust
fraus omnia corrumpit
-põhimõtte kohaldamise kohta. PV etteheide, et
fraus omnia corrumpit
-põhimõtte kohaldamise kohta ei ole otsust tehtud, tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb kolmas väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viies väide
Viiendas väites, mis jaguneb sisuliselt kolmeks osaks ja mida tuleb analüüsida neljandana, väidab PV, et Üldkohus tegi mitu viga, kui ta lükkas tagasi tema argumendid personalieeskirjade artikli 59 rikkumise ja võltsitud dokumentide komisjoni poolt kasutamise kohta.
Viienda väite teine osa
–
Poolte argumendid
Viienda väite teises osas, mida tuleb analüüsida esimesena, väidab PV, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid ja rikkus õigusnorme, kui ta analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–116 argumente, mille kohaselt see, et komisjon kasutas institutsiooni meditsiinitöötaja antud meditsiiniliste arvamustena võltsitud dokumente, toob kaasa vaidlusaluste aktide tühisuse.
Esiteks ei saanud Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 114 õiguspäraselt järeldada, et asjaolu, et teatavatele kohale ilmumata jätmise teadetele oli antud nimeks „meditsiinilised arvamused“, tulenes hooletusega seotud sõnastusveast. PV väidab, et võttes arvesse komisjoni meditsiinitöötaja antud meditsiiniliste arvamuste arvu, ei saa tegemist olla hooletusega. Selle meditsiinitöötaja käitumist tuleb vastupidi pidada tahtlikuks.
Teiseks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis punktis 114, et seda sõnastusviga hiljem täpsustati ja parandati. PV väidab, et kõnealuseid meditsiinilisi arvamusi ei parandatud, mistõttu väidetav õigusvastasus säilis. Pealegi ei ole Üldkohus täpsustanud, kuidas neid meditsiinilisi arvamusi parandati.
Selle õigusnormi rikkumise tõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115 ja 116 vääralt, et väidetav õigusvastasus ei ole ilmne ega piisavalt tõsine, et tunnistada vaidlusalused aktid tühiseks.
Kolmandaks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktis 114, et institutsiooni meditsiinitöötaja teade kohale ilmumata jätmise kohta ei kujuta endast huve kahjustavat akti ning et sellist teadet ei saa personalieeskirjade artikli 59 lõike 1 viienda lõigu alusel sõltumatule arstile asja suunamise kaudu vaidlustada. Selles sättes nõutud kaks tingimust, nimelt meditsiinilise järelduse olemasolu ja selle järelduse meditsiiniliselt põhjendamatus, on nii institutsiooni meditsiinitöötaja vaidlusaluste arvamuste kui ka teadete osas täidetud. Need aktid tuleb seega tühistada, kuna institutsiooni meditsiinitöötaja jättis asja sõltumatule arstile suunamise taotlused, mille PV esitas, ilma põhjendusteta rahuldamata.
Komisjon väidab, et viienda väite teine osa tuleb tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab seda, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 rikkunud õigusnorme, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et „vaidlustatavate aktidena“ ELTL artikli 263 tähenduses käsitatakse kõiki institutsioonide vastu võetud sätteid, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Tognoli jt vs. parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on samuti täpsustanud, et vahemeetmed, mille eesmärk on mitmeetapilises menetluses valmistada ette lõppotsus, ei kujuta endast üldjuhul akte, mille peale võib esitada tühistamishagi (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Tognoli jt vs. parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 sisuliselt märkis, on käesolevas asjas institutsiooni meditsiinitöötaja teated kohale ilmumata jätmise kohta vahemeetmed, millel ei ole iseseisvaid õiguslikke tagajärgi ja mida saab vajaduse korral vaidlustada hagide raames, mis on esitatud nende alusel vastu võetud otsuste peale.
Sellest järeldub, et PV väide, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis nimetatud punktis 114, et teade kohale ilmumata jätmise kohta ei kujuta endast huve kahjustavat akti, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Lisaks, kuna eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et teated kohale ilmumata jätmise kohta ei ole vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses, tuleb igal juhul edutuse tõttu tagasi lükata PV argument, et on rikutud personalieeskirjade artikli 59 lõike 1 viiendat lõiku.
Sama kehtib ka muude õigusnormi rikkumiste kohta, millele PV viienda väite teises osas viitab.
Isegi kui eeldada, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et sõnastusviga, mis mõjutab teatavaid teateid kohale ilmumata jätmise kohta, oli täpsustatud ja parandatud, siis tuleb ühelt poolt märkida, et need teated kohale ilmumata jätmise kohta ei ole iseenesest vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses, ja teiselt poolt, et selline viga ei saa nende vaidlusaluste aktide suhtes, mis võeti vastu seoses nende teadetega kohale ilmumata jätmise kohta, kaasa tuua Üldkohtu tehtud selle järelduse kahtluse alla seadmist, mille ta tegi kohtuotsuse punktis 115 ja mille kohaselt ei ole nende aktide tühiseks tunnistamiseks nõutud tõendamislävi ja raskusaste saavutatud.
Eespool toodust järeldub, et viienda väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viienda väite kolmas osa
–
Poolte argumendid
Oma viienda väite kolmanda osaga vaidleb PV vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 112 ja 113, milles Üldkohus jõudis järeldusele, et puudub nende haldusotsuste nimekiri, mida PV kvalifitseeris võltsitud dokumentideks. PV kinnitab ühelt poolt, et ta esitas Üldkohtule loetelu otsustest, mille tühistamist ta taotleb. Teiselt poolt tuleb iga rahuldamata jätmise haldusotsust või huve kahjustavat haldusotsust, mille aluseks on põhjuseta puudumise järeldus, pidada võltsitud dokumendiks, kuna kõik PV puudumised olid töövõimetustõenditega põhjendatud.
Komisjon leiab, et viienda väite kolmas osa tuleb tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata PV argument, et Üldkohus heitis talle vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112 ja 113 vääralt ette, et ta ei esitanud loetelu aktidest, mida ta kvalifitseerib võltsitud dokumentideks, kuna see põhineb nende punktide vääral tõlgendusel.
Nimelt otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et PV peab iga vaidlusaluse akti puhul tõendama, kuidas selle tõttu, et komisjon väidetavalt kasutas võltsitud dokumente, on akti õigusvastasus nii ilmne, et liidu õiguskord ei või seda lubada. Seejärel tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et PV piirdus sellega seoses üldiste väidete esitamisega, mistõttu Üldkohus asus nimetatud kohtuotsuse punktis 115 seisukohale, et tõendamislävi ja raskusaste, mille tulemusel akt tunnistatakse tühiseks, ei ole saavutatud.
Nii otsustades asus Üldkohus seisukohale, et PV argumentidest ei nähtu, et nõutav tõendamislävi ja raskusaste on saavutatud, kuid ta ei tuginenud siiski sellele, et PV ei esitanud loetelu aktidest, mida PV kvalifitseerib võltsitud dokumentideks.
Teisena on vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 77 viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatud PV argumendid töövõimetustõendite sisu kohta, kuna need puudutavad Üldkohtu hinnangut faktilistele asjaoludele, ilma et PV tugineks selles suhtes moonutamisele.
Sellest tuleneb, et viienda väite kolmas osa tuleb osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Viienda väite esimene osa
–
Poolte argumendid
Viienda väite esimeses osas, mida tuleb analüüsida kolmandana, väidab PV esiteks, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 226 faktilisi asjaolusid.
Ühelt poolt tuvastas Üldkohus, et see, et PV ei ilmunud kontrollvisiitidele kohale, ei olnud meditsiiniliselt põhjendatud, samas kui PV töölt puudumised olid põhjendatud tema raviarsti tõenditega, milles oli ette kirjutatud, et tuleb vältida kõiki kontakte tema töökeskkonnaga, mis hõlmab ka komisjoni meditsiinitalitust. Lisaks oleks see institutsioon PV sõnul võinud korraldada arstliku kontrolli kodus, mida ta aga ei teinud.
Teiselt poolt moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, jättes märkimata, et kaheksa arstliku läbivaatuse kutset saadeti hilinemisega ja PV sai need kätte pärast asjaomase kontrollvisiidi kuupäeva. Sellest järeldub, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 220 sisalduv hinnang, mille kohaselt PV on vastutav selle eest, et ta ei ilmunud eri kutsete peale arstlikele läbivaatustele kohale, on nende kaheksa kutse suhtes ekslik.
Teiseks tulenevad 27. juuni ja 10. oktoobri 2014. aasta meditsiinilised arvamused, mille kohaselt PV on võimeline taas tööle asuma, tõenäoliselt suulise tõlke peadirektoraadilt saadud juhistest ning kujutavad endast seega aktiivset osalemist psühholoogilises ahistamises, mille ohver PV on, ning tegemist on eetikanormide ja ettevaatuspõhimõtte rikkumisega.
Lisaks leiab PV, et Üldkohus jättis uurimata rikkumised, mis sisaldusid komisjoni meditsiinitöötaja antud arvamustes. Need meditsiinilised arvamused kujutavad endast nimelt võltsitud dokumente. Ühelt poolt need kinnitavad, et PV töölt puudumised olid põhjuseta, kuigi ta esitas oma raviarsti väljastatud töövõimetustõendid. Teiselt poolt ei põhine need ühelgi arstlikul läbivaatusel. Arstliku läbivaatuse tegemata jätmise tõttu on muide kaotanud igasuguse tähenduse järeldus, et isik puudub põhjuseta kuni tulevikus saabuva lõpptähtajani, kuna selline järeldus ei põhine hinnangul töövõime kohta.
Kolmandaks moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, jättes tuvastamata, et puudub sõltumatute arstide nimekiri, mis oleks tulnud koostada vastavalt personalieeskirjade artikli 59 lõikele 6.
Komisjon leiab, et viienda väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks olgu märgitud, et kuna PV väidab, et Üldkohus moonutas tõendeid, tõlgendades tema raviarsti väljastatud tõendeid valesti, siis tuleb märkida, et kuigi tõendite moonutamine võib seisneda dokumendi tõlgendamises vastuolus selle sisuga, ei piisa sellise moonutamise tõendamiseks sellest, et on ära näidatud, et seda dokumenti võib tõlgendada teisiti, kui Üldkohus seda tegi. Selleks on vaja tuvastada, et Üldkohus ületas ilmselgelt selle dokumendi mõistliku hindamise piire, näiteks tõlgendas seda vastuolus selle sõnastusega (25. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Dalli vs. komisjon,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi ei ole välistatud, et PV esitatud arstitõendeid, milles oli ette kirjutatud – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 219 märkis –, et PV‑l tuleb vältida „kõiki kontakte tema töökeskkonnaga […], et vältida teist korda läbipõlemist“, võib tõlgendada nii, et tema raviarst leidis, et PV ei pea minema komisjoni arstlikusse kontrolli, siis ei ole Üldkohus sellegipoolest ületanud nende dokumentide mõistliku hindamise piire, asudes punktis 219 seisukohale, et meditsiinitalitus ei ole PV töökeskkond ning et seega ei ole arstitõenditega PV-le antud luba jätta ilmumata komisjoni korraldatud arstlikele läbivaatustele.
Seega tuleb nende dokumentide moonutamist käsitlevad argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab etteheiteid, millega PV heidab komisjonile ühelt poolt ette, et viimane ei korraldanud tema elukohas arstlikku kontrolli, et ta saatis teatud arstliku läbivaatuse kutsed hilinemisega ja et ta väidetavalt saatis komisjoni meditsiinitöötajale juhised, et koostataks teatud meditsiinilised arvamused, ning millega ta tugineb teiselt poolt sõltumatute arstide nimekirja koostamata jätmisele, siis tuleb need etteheited vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 84, kuna PV ei ole neid etteheiteid esitanud Üldkohtus.
Kolmandaks, kuna etteheide, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 114 vastu ja mille kohaselt institutsiooni meditsiinitöötaja teade kohale ilmumata jätmise kohta ei ole huve kahjustav akt, lükati käesoleva kohtuotsuse punktis 115 põhjendamatuse tõttu tagasi, tuleb etteheited, mis on esitatud kohale ilmumata jätmise teadete peale, igal juhul edutuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb viienda väite esimene osa osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Järelikult tuleb viies väide tervikuna tagasi lükata.
Kuues väide
Poolte argumendid
Kuuendas väites leiab PV esimesena, et Üldkohus moonutas toimikut, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 237, et halduskaebuse ja sellele järgneva hagi vastavuse nõuet ei ole järgitud väite puhul, et on rikutud Belgia õiguses sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõtet, kuigi see väide esitati kaebuses R/413/17.
Teisena rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktis 239, et Belgia õiguses sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõte ei ole käesolevas asjas kohaldatav. PV kinnitab, et see põhimõte on vastastikustes suhetes üldiselt kohaldatav.
Kolmandana lükkas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 241 tagasi argumendid, mille põhjendamiseks PV sellele põhimõttele tugines, „moonutades“ sündmuste ajalist järjestust. Nimelt tõdes Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 240, et PV tugines suulise tõlke peadirektoraati tööle ennistamisest keeldumise põhjendamiseks otsusele, mis tehti pärast tema keeldumist, samas kui sündmus, millele PV selleks tugines, toimus enne seda keeldumist.
Komisjon väidab, et kuues väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esiteks Üldkohtu poolt õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuse punktis 239, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus leidis punktis 239 õigesti, et Belgia õiguses sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõte ei ole ametniku ja tema institutsiooni vahelistes suhetes kohaldatav.
Ametniku ja institutsiooni vaheline töösuhe on nimelt personalieeskirjade kohane suhe. Järelikult reguleerib seda liidu õigus. Belgia õiguses sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõte on siiski Belgia tsiviilõiguse põhimõte, mida PV sõnul saab kohaldada lepingulistes suhetes. Neil asjaoludel olgu märgitud, et kuna kohaldatavates liidu õigusnormides puudub otsene viide, ei saa asuda seisukohale, et see põhimõte on kohaldatav ametniku ja institutsiooni vahelisele töösuhtele.
Järelikult tuleb see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks, arvestades eespool esitatud kaalutlusi, siis isegi kui eeldada ühelt poolt, et Üldkohus moonutas toimikut, kui ta leidis, et PV ei olnud oma kaebuses R/413/17 esitanud väidet, et on rikutud Belgia õiguse sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõtet, ja teiselt poolt, et Üldkohus „moonutas“ sündmuste ajalist järjestust, ei mõjuta need vead vaidlustatud kohtuotsuse punktis 241 selle põhimõtte rikkumist käsitleva väite tagasilükkamist.
Järelikult on PV argumendid toimiku ja sündmuste ajalise järjestuse moonutamise kohta igal juhul edutud.
Järelikult tuleb kuues väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Seitsmes väide
Poolte argumendid
Seitsmendas väites kinnitab PV ühelt poolt, et Üldkohus moonutas PMO 21. septembri 2016. aasta eelteavituskirja, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20 tõdes, et selles kirjas sisalduv võlasumma on 42704,74 eurot, samas kui kohtuasja T‑786/16 esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele lisatud tabelist nähtub, et selle võla summa on 58837,20 eurot.
Teiselt poolt moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kuna ta ei asunud seisukohale, et see tabel, mis sisaldab olematuid võlgu, on vale. PV väidab sellega seoses, et PMO rikkus harta artiklis 41 ja personalieeskirjade artiklis 25 ette nähtud põhjendamiskohustust, kuna ta ei esitanud ühtegi tõendit nende võlgade tasumiseks tehtud töötasust kinnipidamiste kohta. Lisaks on 15. septembri 2016. aasta töötasust kinnipidamise otsusel allkirja võltsitud, mistõttu oleks Üldkohus pidanud kohaldama
fraus omnia corrumpit
-põhimõtet. Nende moonutamiste tõttu rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 165 ja 206 õigusnormi, kui ta leidis, et võlad tuvastati nõuetekohaselt, samas kui 58837,20 euro suurune koguvõlg saadi rikkumistele tugines.
PV viitab sellega seoses ka tema kaitseõiguste rikkumisele, kuna tal oli võimatu neid võlgu vaidlustada, sest PMO rikkus oma põhjendamiskohustust.
Komisjon leiab, et seitsmes väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks, mis puudutab PMO 21. septembri 2016. aasta eelteavituskirja väidetavat moonutamist, siis on oluline märkida, et kuigi vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 134 viidatud kohtupraktikale võib tõendite moonutamine seisneda dokumendi tõlgendamises, mis on vastuolus selle sisuga, ei piisa sellise moonutamise tõendamiseks sellest, et on ära näidatud, et seda dokumenti võidi tõlgendada teisiti, kui Üldkohus seda tegi. Selleks on vaja tõendada, et Üldkohus ületas ilmselgelt selle dokumendi mõistliku hindamise piire, tõlgendades seda nii, et see on vastuolus selle sõnastusega.
Käesoleval juhul on PMO 21. septembri 2016. aasta eelteavituskirjas, mis on lisatud kohtuasja T‑786/16 esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele ja millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20, mainitud 42704,74 euro suurust võlga. Lisaks on sama summa ära toodud nimetatud kirjale lisatud tabelis, mis on samuti lisatud esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusele, ja seda tulbas „Maksmata summa“.
Seega ei ole PV esitatud tabelit arvestades ilmselgelt ebatäpne vaidlustatud kohtuotsuse punktis 20 esitatud Üldkohtu järeldus, et selles kirjas sisalduv võlasumma on 42704,74 eurot.
PV argument selle tabeli moonutamise kohta tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks on argumendid, et tabel kujutab endast pettust ja et PV kaitseõigusi on rikutud, vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 84 meenutatud Euroopa Kohtu praktikale vastuvõetamatud, kuna neid ei esitatud Üldkohtus.
Mis puudutab PV väidet, et Üldkohus oleks pidanud kohaldama
fraus omnia corrumpit
-põhimõtet, kuna 15. septembri 2016. aasta töötasust kinnipidamise otsusel oli väidetavalt allkirja võltsitud, siis tuleb see käesoleva kohtuotsuse punktides 84–86 esitatud põhjustel distsiplinaarmenetluse CMS 17/025 puhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja tunnistada vastuvõetamatuks osas, mis puudutab apellatsioonkaebuse seitsmendas väites viidatud teisi vaidlusaluseid akte.
Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata PV argumendid, et Üldkohus on moonutamise tõttu, mida PV väidab seitsmenda väite raames, rikkunud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 165 ja 206 õigusnormi.
Sellest järeldub, et seitsmes väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
Neljandas väites, mida tuleb analüüsida seitsmendana, väidab PV esiteks, et Üldkohus moonutas ja „mõistis vääralt“ vaidlustatud kohtuotsuse punktides 6, 8, 17, 20, 54, 147, 162, 163, 164, 166, 173, 205, 206, 242 ja 246 mitut asjaolu, mille alusel ta leidis ekslikult, et psühholoogiline ahistamine ei olnud tõendatud.
Esimesena heidab PV Üldkohtule ette, et viimane ei maininud psühholoogilist ahistamist, mille ohver ta oli 2010. aasta juulist 2011. aasta detsembrini eelarve peadirektoraadis, mis on tõendatud tema psühhiaatri ekspertiisiaruannetega.
Teisena oleks Üldkohus pidanud arvesse võtma asjaolu, et personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraat kiitis heaks ja soovitas võtta eemaldamismeetmed, mille pakkus välja usaldusisik, kelle poole PV pöördus selle ajavahemiku jooksul, kui ta oli suulise tõlke peadirektoraadi teenistuses, ning viimati nimetatud peadirektoraadi keeldumist neid meetmeid rakendada.
Kolmandana moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 242, et PV psühholoogilist ahistamist puudutavaid faktilisi asjaolusid, millele PV oma menetlusdokumentides viitab, ei kinnitanud tunnistajad, samas kui PV esitas kahe endise kolleegi ütlused, mis neid asjaolusid kinnitavad.
Neljandana „moonutas“ Üldkohus PV sõnu, kasutades eelkõige selle kohtuotsuse punktides 6, 17, 20 ja 54 seoses tema väidetega sõnu „väites“ või „väidetavalt“, andes nii mõista, et need väited on ekslikud või pahausksed.
Sama kehtib ka nimetatud kohtuotsuse punktis 166 esitatud hinnangu kohta, mille kohaselt ei tuvastatud suulise tõlke peadirektoraadis mingit psühholoogilist ahistamist.
Viiendana „moonutas“ Üldkohus PV esitatud meditsiiniliste aruannete ulatust, leides sama kohtuotsuse punktis 164, et need meditsiinilised aruanded ei võimalda tuvastada, et PV vaevused on tingitud psühholoogilisest ahistamisest.
Sama kehtib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205 esitatud kaalutluse kohta, et PV ei esitanud ühtegi tõendit väidetava psühholoogilise ahistamise kohta suulise tõlke peadirektoraadis.
Kuuendana jättis Üldkohus tahtlikult tähelepanuta muud tõendid PV psühholoogilise ahistamise kohta suulise tõlke peadirektoraadis, eelkõige ühe asjaomase isiku ülestunnistused ja Belgia eeluurimiskohtuniku otsuse pidada seda isikut kahtlustatavaks, mistõttu Üldkohus leidis selle kohtuotsuse punktis 173 vääralt, et PV väidetav psühholoogiline ahistamine ei olnud õiguslikult piisavalt tõendatud.
Samuti on faktilisi asjaolusid moonutatud nimetatud kohtuotsuse punktis 163, milles Üldkohus leidis, et PV raviarsti meditsiinilised aruanded ei tõenda iseenesest psühholoogilist ahistamist, ja sama kohtuotsuse punktis 206, milles Üldkohus leidis, et PV ei esitanud ühtegi asjaolu, mis võimaldaks teha järelduse, et teda oleks suulise tõlke peadirektoraadis kuidagi psühholoogiliselt ahistatud ja et põhjuseta puudumised, mis viisid vaidlustatud otsuste vastuvõtmiseni, tuleneksid samuti sellisest ahistamisest.
Seitsmendana oleks Üldkohus pidanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 8 ja 162 võtma arvesse asjaolu, et otsus jätta rahuldamata PV kaebus, mis oli esitatud taotletud eemaldamismeetmete võtmisest keeldumise peale, põhineb suulise tõlke peadirektoraadi tahtlikul vastuseisul, kuna selle peadirektoraadi keeldumine kohaldada neid eemaldamismeetmeid toimus enne sisejuurdluse aruande koostamist, milles järeldati, et ahistamist ei toimunud.
Lisaks tegi Üldkohus ilmse hindamisvea, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktis 162, et 23. detsembril 2014 esitatud abitaotluse rahuldamata jätmise otsus on muutunud lõplikuks. Ahistamine kujutab endast nimelt sobimatut käitumist, mis toimub kestvalt ja seega ei lõppe tingimata abitaotluse rahuldamata jätmise otsuse tegemise kuupäeval.
Kaheksandana moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kui ta tõdes selle kohtuotsuse punktis 147, et PV ei esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks järeldada, et ametisse nimetav asutus nõudis tõendeid väidetavate ahistajate pahatahtliku kavatsuse kohta, samas kui seda asjaolu tõendas kiri, mille PV sai kätte 12. detsembril 2019.
Lisaks moonutas Üldkohus tegelikkust, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 246, et teatud viisil käitumine, isegi kui see võib näida sobimatu, ei ole piisav, et seda kvalifitseerida ahistamiseks.
Teiseks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta ei tunnistanud, et arvestades PV poolt psühholoogilise ahistamise tuvastamiseks esitatud asjaolusid, kujutab teenistuskoha muutmise taotluste ja vaidlusaluste abitaotluste rahuldamata jätmine endast harta artiklite 1, 3, 4 ja 31 ning personalieeskirjade artiklite 1e ja 12a rikkumist.
Kolmandaks oleks Üldkohus pidanud tühistama PV esitatud abitaotluste rahuldamata jätmise, kuna on rikutud tema õigust olla ära kuulatud, mis on kaitstud harta artikli 41 lõike 2 punktiga a. Nimelt, kui PV oleks ära kuulatud, oleks ta saanud esitada suulise tõlke peadirektoraadis talle osaks saanud psühholoogilist ahistamist puudutavate kriminaaluurimiste tulemused, mis oleks viinud eemaldamismeetmete võtmiseni ametisse nimetava asutuse poolt.
Komisjon leiab, et neljas väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb analüüsida moonutamist ja „vääriti mõistmist“, millele PV viitas neljandas väites.
Mis puudutab esimesena PV argumente, mille kohaselt Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses mainimata väidetava ahistamise, mille ohvriks PV oli eelarve peadirektoraadis, siis tuleb sellega seoses ühelt poolt märkida, et Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 150, et PV väidab, et teda ahistati pidevalt alates 1. septembrist 2008 ning et talle said osaks eraldiseisvad ahistamisepisoodid kolmes eri peadirektoraadis, mis hõlmab, nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 3 ja 4, eelarve peadirektoraati, kuhu ta oli ametisse määratud ajavahemikul 1. oktoobrist 2009 kuni 31. märtsini 2013.
Teiselt poolt ilmneb selle kohtuotsuse punktist 155, mida apellatsioonkaebuses ei ole kritiseeritud, et PV väide tema ülemuste poolt tema psühholoogilise ahistamise kohta ei ole piisav tõendamaks, et kõik nende isikute võetud aktid on õigusvastased, ning et selle õigusvastasuse tuvastamiseks oli vaja, et PV tõendaks psühholoogilist ahistamist kujutavate tegude mõju iga vaidlusaluse otsuse sisule.
Samas ei võetud ühtegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 129 ja 130 viidatud vaidlusalust akti vastu ajavahemikul, mil PV oli määratud eelarve peadirektoraati.
Üldkohus leidis seega kaudselt, kuid tingimata, et PV ei ole tõendanud, millist mõju avaldas väidetav ahistamine eelarve peadirektoraadis tema esitatud tühistamishagide läbivaatamisele. Seega ei saa Üldkohtule ette heita, et ta ei tuvastanud psühholoogilist ahistamist selles peadirektoraadis.
Teisena, mis puudutab personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi seisukohavõttu eemaldamismeetmete kohta, mille pakkus välja usaldusisik, kelle poole PV pöördus oma suulise tõlke peadirektoraadis teenistuses olemise ajal, siis tuleb meenutada, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 78 viidatud Euroopa Kohtu praktikale peab apellant juhul, kui ta väidab, et Üldkohus on faktilisi asjaolusid või tõendeid moonutanud, täpselt osutama tõenditele, mida Üldkohus on väidetavalt moonutanud, ning tooma välja Üldkohtu hindamisvead, millest see moonutamine tema arvates tulenes.
Tuleb aga märkida, et PV ei too oma argumentides välja Üldkohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuses, milles oleks moonutatud faktilisi asjaolusid või tõendeid dokumendi alusel, millele PV tugineb, mistõttu tuleb need argumendid vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Kolmandana, mis puudutab väidetavat psühholoogilist ahistamist suulise tõlke peadirektoraadis, siis viitab PV mitmele esimeses kohtuastmes esitatud tõendile.
Viidates nendele tõenditele, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses arvesse ei võtnud, ei ole PV eesmärk siiski tõendada, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 173 toime pannud moonutamise või rikkunud õigusnormi, vaid ta palub Euroopa Kohtul uuesti hinnata neid tõendeid, mis ei kuulu tema pädevusse.
Neljandana, põhjendamaks etteheidet, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, kui ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 147 tagasi väite, et ametisse nimetav asutus nõudis väidetavate ahistajate pahatahtliku kavatsuse tõendamist, viitab PV kirjale, mille ta enda sõnul sai kätte 12. detsembril 2019. Kuna aga seda kirja Üldkohtule ei esitatud, tuleb see etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viiendana, mis puudutab argumenti Üldkohtu poolt faktiliste asjaolude moonutamise kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 242, siis tuleb need igal juhul edutuse tõttu tagasi lükata.
Nimelt nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et Üldkohtu otsuste täiendavate põhjenduste kohta esitatud etteheited ei saa tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist ja on seega edutud (2. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Crédit mutuel Arkéa vs. EKP,
C‑152/18 P ja C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kuna aga Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–241 tagasi kõik väited, mille PV esitas tühistamishagi põhjendamiseks, siis selle kohtuotsuse punktis 242 sisalduvad kinnitused ei saa seda tagasilükkamist kahtluse alla seada. Seetõttu tuleb neid kinnitusi pidada täiendavateks põhjendusteks.
Kuuendana, mis puudutab PV argumenti, et Üldkohus kasutas sõnu „väites“ ja „väidetavalt“ seoses tema väidetega, siis tuleb tõdeda, et see argument põhineb nimetatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendamisel, kuna nende sõnade kasutamise eesmärk on üksnes täpsustada, et asjaolud, millega need sõnad seostuvad, kujutavad endast väiteid, ilma et see sisaldaks mingit hinnangut nende väidete põhjendatusele või nende väidete esitaja heausksusele. Järelikult tuleb see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab PV argumente, mis käsitlevad suulise tõlke peadirektoraadi tahtlikku vastuseisu ja tema õiguse olla ära kuulatud rikkumist, siis kuna neid argumente esimeses kohtuastmes ei esitatud, tuleb need vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 84 meenutatud Euroopa Kohtu praktikale jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Seitsmendana, mis puudutab väidetavat moonutamist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163, 164, 166, 205, 206 ja 246, siis piisab, kui tõdeda, et PV ei ole tõendanud, et Üldkohtu poolt nendes punktides faktilistele asjaoludele või tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär.
Kaheksandana, mis puudutab argumenti ilmse hindamisvea kohta, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 162, siis tuleb märkida, et nimetatud kohtuotsuse punktides 163–165 esitatud põhjendused, millele PV ei ole oma apellatsioonkaebuses tõhusalt vastu vaielnud, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 161 ja 195, on piisavad, et põhjendada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 173 antud hinnangut, mille kohaselt ei ole PV õiguslikult piisavalt tõendanud suulise tõlke peadirektoraadis väidetavalt toimunud psühholoogilise ahistamise faktilisi asjaolusid.
Sellest tuleneb, et selle kohtuotsuse punktis 162 esitatud põhjendus, mis toetab sama hinnangut, on kohtuotsuse punktide 163–165 suhtes täiendav.
Järelikult on sama kohtuotsuse punkti 162 puudutavad PV argumendid vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 191 viidatud kohtupraktikale edutud.
Teiseks väärib meenutamist, et ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artiklist 169 tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb näidata täpselt kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt põhjendavad õiguslikud argumendid, vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (29. septembri 2022. aasta kohtuotsus ABLV Bank vs. SRB,
C‑202/21 P
,
EU:C:2022:734
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nendele nõuetele ei vasta ja tuleb seega vastuvõetamatuks tunnistada väide, mille raames esitatud argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada Euroopa Kohtul teha õiguspärasuse kontrolli, eelkõige seetõttu, et põhilised asjaolud, millele väide tugineb, ei nähtu piisavalt ühtselt ja arusaadavalt apellatsioonkaebuse tekstist endast, mis on selles osas sõnastatud ebaselgelt ja mitmeti mõistetavalt (3. märtsi 2022. aasta kohtuotsus WV vs. Euroopa välisteenistus,
C‑162/20 P
,
EU:C:2022:153
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et PV argumendid, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta ei asunud seisukohale, et teenistuskoha muutmise ja abitaotluste rahuldamata jätmine kujutab endast harta artiklite 1, 3, 4 ja 31 ning personalieeskirjade artiklite 1e ja 12a rikkumist, ei sisalda täpseid andmeid vaidlustatud kohtuotsuse punktide kohta, milles selline õigusnormi rikkumine võib esineda. Lisaks ei too PV välja õiguslikke argumente, mis konkreetselt põhjendavad neid argumente, mistõttu tuleb need seega tunnistada vastuvõetamatuks.
Järelikult tuleb neljas väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kaheksas väide
Poolte argumendid
PV väidab oma kaheksandas väites esimesena, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 ametisse nimetava asutuse tehtud tasaarveldusele PV ja komisjoni võlgade vahel. PV hinnangul kaotas 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse tühistamine nimelt tagasiulatuvalt selle otsuse kõik tagajärjed, eelkõige põhjuseta puudumiste tuvastamise. Sellest järeldub, et kirjadel võlgade kohta ja töötasult kinnipidamistel ei olnud pärast ametist kõrvaldamist enam õiguslikku alust, mistõttu ei oleks olnud võimalik tasaarvestust teha.
Teisena rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktis 82, et kuna 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsus tühistati ja selle finantstagajärjed neutraliseeriti enne hagi esitamist kohtuasjas T‑786/16, oli selle otsuse tühistamise nõude ese ära langenud.
Ametisse nimetav asutus ei tasaarvestanud nimelt selle otsuse finantstagajärgi, kuna selleks oli vaja, et PV saaks varalist ja mittevaralist hüvitist.
Komisjon leiab, et kaheksas väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esiteks Üldkohtu poolt õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, siis tuleb märkida, et PV‑le ette heidetud puudumiste nõuetevastasus ei ole 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse üks tagajärg. Seega, vastupidi PV väidetule ei saa selle otsuse tühistamine neid puudumisi õigustada. Sellest järeldub, et argument, et Üldkohus rikkus selles punktis 81 õigusnormi, on põhjendamatu.
Teiseks, mis puudutab PV argumente Üldkohtu poolt õigusnormi rikkumise kohta kohtuotsuse punktis 82, siis tuleb märkida, et Üldkohus leidis samas punktis samuti, et kuna 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsus on tühistatud, ei olnud PV‑l enam põhjendatud huvi selle otsuse vaidlustamiseks. Seega, isegi kui oletada, et Üldkohus leidis punktis 82 vääralt, et ametist kõrvaldamise finantstagajärjed neutraliseeriti enne hagi esitamist kohtuasjas T‑786/16, ei saa selline viga seada kahtluse alla Üldkohtu hinnangut, mis on antud selle kohtuotsuse punktis 85 ja mille kohaselt on selle otsuse tühistamise nõue vastuvõetamatu. Need argumendid tuleb seega igal juhul edutuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb kaheksas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Üheksas väide
Poolte argumendid
PV leiab oma üheksandas väites esimesena, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 25, et tema töösuhe eraõigusliku tööandjaga algas juulis 2017, samas kui see töösuhe algas 26. juunil 2017. See moonutamine võimaldas Üldkohtul jätta tähelepanuta, et töösuhe algas enne 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse tühistamist.
Teisena rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta tõdes selle kohtuotsuse punktis 170, et PV pidi pärast 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse tühistamist ennistatama tööle suulise tõlke peadirektoraati. Nimelt eeldas tema tööle ennistamine uue töösuhte sõlmimist, kuna PV võttis enne selle otsuse tühistamist tööle teine tööandja, mis tähendab, et enne tema tööle ennistamist nimetatud peadirektoraati tuleb saada tema nõusolek. Ta aga ei nõustunud sellise tööle ennistamisega.
Lisaks ei hüvitanud komisjon PV‑le tema ametist kõrvaldamise tõttu töötuks jäämise ajal töötasu kaotust, mis oleks võimaldanud PV‑l kohaldada Belgia õiguses sätestatud erandkorras täitmata jätmise põhimõtet. Lisaks ei ole PV‑l vajalikke tehnilisi teadmisi, et täita uut ametikohta, millele ta oli määratud. Üldkohtu järeldus, et PV pidi pärast tema ametist kõrvaldamise tühistamist ennistatama tööle suulise tõlke peadirektoraati, rikub seega ka harta artiklit 15.
Kolmandana moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, kui ta jättis mainimata, et PV esitas 21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsuse peale kaebuse.
Komisjon väidab, et üheksas väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks, mis puudutab esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduste moonutamise etteheidet, mis sisaldub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 25, siis tuleb tõdeda, et PV täpsustas kohtuasjas T‑786/16 esitatud hagiavalduse punktis 131 ja kohtuasjas T‑224/18 esitatud hagiavalduse punktis 23, et teda ei saa ennistada tööle suulise tõlke peadirektoraati, kuna alates juulist 2017 on tal muu töösuhe. PV ei saa seega õiguspäraselt Üldkohtule ette heita, et ta kordas seda avaldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 25. See moonutamise etteheide ei ole seega põhjendatud.
Teiseks, mis puudutab Üldkohtu poolt õigusnormi rikkumist kohtuotsuse punktis 170, siis kuna akti tühistamine toob kaasa selle akti tagajärgede kadumise, leidis Üldkohus punktis 170 õigesti, et pärast 26. juuli 2016. aasta ametist kõrvaldamise otsuse tühistamist oli PV täieõiguslik ametnik koos personalieeskirjadest tulenevate õiguste ja kohustustega.
Järelikult tuleb PV argumendid, et Üldkohus rikkus punktis 170 õigusnormi, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmandaks on PV argumendid 21. oktoobri 2019. aasta ametist kõrvaldamise otsuse peale esitatud kaebuse mainimata jätmise kohta vastuvõetamatud vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 199 ja 200 viidatud kohtupraktikale, kuna ei ole täpsustatud, kuidas selline mainimata jätmine kujutab endast faktiliste asjaolude moonutamist.
Sellest järeldub, et üheksas väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kümnes väide
Poolte argumendid
Kümnendas väites leiab PV teise võimalusena, et Üldkohus rikkus keeldu otsustada
ultra petita
, kui ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punkti 246 viimases lauses otsuse küsimuse kohta, mida talle ei esitatud.
Komisjon väidab, et kümnes väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Liidu kohtutes toimuvat menetlust reguleerivatest normidest, eelkõige Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 84 lõikest 1 tuleneb, et põhimõtteliselt määravad kindlaks ja piiritlevad vaidluse pooled, ning liidu kohus ei saa teha otsust
ultra petita
. Seega ei saa õiguspärasust kontrolliva kohtu tühistamisotsus olla hageja nõude piire ületav, kuna tal ei ole lubatud teha lahendit
ultra petita
(22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus parlament vs. Moi,
C‑246/21 P
, ei avaldata,
EU:C:2022:1026
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul on selge, et Üldkohus jättis hagi rahuldamata, seega ei teinud ta ühtegi tühistavat otsust ega saanud teha otsust
ultra petita
.
Lisaks, kuna Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 135–241 tagasi kõik väited, millega PV oma tühistamishagisid põhjendas, siis tuleb selle kohtuotsuse punkti 246 viimases lauses esitatud avaldusi pidada täiendavateks põhjendusteks.
Sellest järeldub, et kümnes väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja PV on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb viimase kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta PV kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.