CELEX: 62017CJ0244
Tühistamishagi
Otsus (EL) 2017/477
Seisukoht, mis võetakse Euroopa Liidu nimel ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ja teiselt poolt Kasahstani Vabariigi vahelise laiendatud partnerlus- ja koostöölepingu alusel asutatud koostöönõukogus seoses koostöönõukogu, koostöökomitee, eriotstarbeliste allkomiteede ja muude organite töökorraldusega
ELTL artikli 218 lõige 9
Otsus, millega kehtestatakse rahvusvahelise lepinguga loodud organis liidu nimel võetavad seisukohad
Leping, mille teatavad sätted võivad seonduda ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga (ÜVJP)
Hääletamisreegel

Euroopa Komisjon palub oma hagis tühistada nõukogu 3. märtsi 2017. aasta otsus (EL) 2017/477 seisukoha kohta, mis võetakse Euroopa Liidu nimel ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ja teiselt poolt Kasahstani Vabariigi vahelise laiendatud partnerlus- ja koostöölepingu alusel asutatud koostöönõukogus seoses koostöönõukogu, koostöökomitee, eriotstarbeliste allkomiteede ja muude organite töökorraldusega (
ELT 2017, L 73, lk 15
; edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Partnerlusleping ja vaidlustatud otsus
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 26. oktoobril 2015 vastu otsuse (EL) 2016/123 ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ja teiselt poolt Kasahstani Vabariigi vahelise laiendatud partnerlus- ja koostöölepingu Euroopa Liidu nimel allkirjastamise ja lepingu ajutise kohaldamise kohta (
ELT 2016, L 29, lk 1
). Otsuse vastuvõtmise õiguslikud alused olid ELL artikkel 37 ja artikli 31 lõige 1 ning ELTL artikkel 91, artikli 100 lõige 2 ning artiklid 207 ja 209 koosmõjus ELTL artikli 218 lõikega 5 ja lõike 8 teise lõiguga. Ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ja teiselt poolt Kasahstani Vabariigi vaheline laiendatud partnerlus- ja koostööleping allkirjastati 21. detsembril 2015 Astanas (Kasahstan) ja seda kohaldatakse lepingu artikli 281 lõike 3 kohaselt ajutiselt alates 1. maist 2016.
Partnerluslepingu artikliga 268 luuakse koostöönõukogu, keda abistab tema ülesannete täitmisel lepingu artikliga 269 loodud koostöökomitee. Viimati nimetatud artikli lõike 6 kohaselt võib koostöönõukogu otsustada luua eriotstarbelisi allkomiteid ja muid organeid, kes abistavad teda tema ülesannete täitmisel, ning koostöönõukogu määrab kindlaks nende allkomiteede ja organite koosseisu, ülesanded ja töökorralduse.
Lisaks sätestab partnerluslepingu artikli 268 lõige 7, et koostöönõukogu kehtestab oma kodukorra. Lepingu artikli 269 lõike 7 kohaselt määrab koostöönõukogu oma kodukorras kindlaks koostöökomitee ning selle moodustatud allkomiteede ja organite ülesanded ja tegevuspõhimõtted.
Nende sätete rakendamiseks tegi komisjon koos Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindajaga 3. veebruaril 2017 ettepaneku võtta vastu nõukogu otsus partnerluslepinguga loodud koostöönõukogus Euroopa Liidu nimel võetava seisukoha kohta, mille menetlusõiguslik alus oli ELTL artikli 218 lõige 9, koosmõjus ELL artikliga 37, ning materiaalõiguslik alus ELTL artiklid 207 ja 209.
Nõukogu võttis 3. märtsil 2017 vastu vaidlustatud otsuse, lisades välja pakutud õiguslikele alustele veel ELL artikli 31 lõike 1 ning ELTL artikli 91 ja artikli 100 lõike 2. Nimetatud otsus sätestab:
„Artikkel 1
1.   Seisukoht, mis võetakse liidu nimel […] partnerlus[lepingu] artikli 268 lõikega 1 moodustatud koostöönõukogus, põhineb käesolevale otsusele lisatud koostöönõukogu otsuste eelnõudel, mis käsitlevad järgmist:
–
koostöönõukogu ning koostöökomitee ja spetsialiseerunud allkomiteede ning muude organite kodukordade vastuvõtmine;
–
õiguse, vabaduse ja turvalisuse küsimuste allkomitee, energia, transpordi, keskkonna ja kliimamuutuste allkomitee ning tollikoostöö allkomitee moodustamine.
2.   Väiksemate tehniliste parandustega koostöönõukogu otsuste eelnõudes võivad liidu esindajad koostöönõukogus nõustuda ilma nõukogu täiendava otsuseta.
Artikkel 2
Liidupoolne koostöönõukogu esimees on liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja vastavalt oma aluslepingutest tulenevatele kohustustele ja kohustustele välisasjade nõukogu eesistujana.
[…]“
Poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul vaidlustatud otsus tühistada ja mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt. Teise võimalusena palub ta Euroopa Kohtul jätta vaidlustatud otsuse tühistamise korral kehtima selle tagajärjed.
Hagi
Poolte argumendid
Oma ainsas väites heidab komisjon nõukogule ette, et viimane lisas vaidlustatud otsuse õiguslike aluste hulka ELL artikli 31 lõike 1, mis näeb eelkõige ette, et EL lepingu V jaotise 2. peatüki alusel vastu võetavad otsused, mis sisaldavad erisätteid ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) kohta, tehakse ühehäälselt, kui selles peatükis ei ole sätestatud teisiti.
Komisjon märgib selle väite toetuseks, et ELTL artikli 218 lõike 9 alusel tehtav otsus tuleb vastu võtta kvalifitseeritud häälteenamusega vastavalt ELTL artikli 218 lõike 8 esimesele lõigule ja artikli 218 lõikele 9, nagu Euroopa Kohus leidis 18. detsembri 2014. aasta otsuses Ühendkuningriik vs. nõukogu (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
, punkt
), isegi kui üks või mitu materiaalõiguslikku alust nõuaksid muidu rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks ühehäälsust.
Komisjoni sõnul näeb ELTL artikkel 218 – nagu märkis Euroopa Kohus 24. juuni 2014. aasta otsuses parlament vs. nõukogu (
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punkt
) – ette ühtse ja üldkohaldatava menetluse, mis puudutab nende rahvusvaheliste lepingute üle peetavaid läbirääkimisi ja lepingute sõlmimist, mida liit võib sõlmida oma tegevusvaldkondades, kaasa arvatud ÜVJP; seda kinnitab ka 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punkt
), milles Euroopa Kohus leidis, et valdavalt ÜVJPga seotud leping tuleb sõlmida kooskõlas ELTL artikli 218 lõikega 6. See ühtne menetlus kehtib nii rahvusvaheliste lepingute üle peetavate läbirääkimiste ja lepingute sõlmimise kui ka nende lepingute rakendamisel võetavate seisukohtade suhtes. EL lepingu V jaotise 2. peatükk aga rahvusvaheliste lepingute suhtes kehtivat otsustuskorda ei hõlma.
Kõigi selliste otsuste vastuvõtmisel kohaldatavad hääletamisreeglid, mille nõukogu teeb ELTL artikli 218 lõike 9 alusel, on ette nähtud eranditult ELTL artikli 218 lõike 8 esimeses lõigus, mis kujutab endast erinormi, mis näeb ette lihtsustatud menetluse, mida nõukogu peab järgima, kui ta koostab seisukohti, mis võetakse rahvusvahelise lepinguga loodud organis nii ÜVJP valdkondades kui ka nendes valdkondades, mis selle alla ei kuulu. Seega tuli komisjoni hinnangul kohaldada vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel kvalifitseeritud häälteenamuse reeglit, kuna otsuse eesmärk ei ole mitte täiendada või muuta partnerluslepingu institutsioonilist raamistikku, vaid pelgalt tagada selle lepingu tõhus täitmine, mistõttu ei saa seda samastada rahvusvahelise lepingu sõlmimise või muutmisega.
Komisjon märgib veel, et nõukogu seisukoht ei ole kooskõlas ELL artikli 40 esimese lõiguga, kuna ELL artikli 31 lõike 1 lisamine nõuab kõigi sellise rahvusvahelise lepingu raames ELTL artikli 218 lõike 9 alusel vastuvõetavate otsuste puhul, mille õiguslik alus hõlmab mõnda ÜVJP valdkonda kuuluvat sätet, ühehäälsust, sõltumata selle otsuse esemest. Selle seisukoha tõttu kohaldataks liidu pädevuse teostamisel ÜVJPga seotud menetlusi mitte ainult ÜVJP valdkonnas, vaid ka teiste liidu poliitikate rakendamisel.
Nõukogu väidab, et otsus 2016/123, mis andis loa partnerlusleping allkirjastada ja teatavaid selle sätteid ajutiselt kohaldada, võeti vastu ELL artikli 37 ja artikli 31 lõike 1, ELTL artikli 91, artikli 100 lõike 2 ning artiklite 207 ja 209 alusel, koosmõjus ELTL artikli 218 lõikega 5 ja lõike 8 teise lõiguga, ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud, ning et vaidlustatud otsuses ette nähtud meetmete eesmärk on tagada partnerluslepingu institutsioonilise raamistiku nõuetekohane toimimine.
Nõukogu hinnangul tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu pädevus võtta rahvusvahelisi kohustusi hõlmab õigust lisada nendele kohustustele institutsioonilised sätted, mis on täiendavad ja kuuluvad seega samasse pädevusse, millesse kuuluvad ka materiaalõigusnormid, millega need kaasnevad. Sellest järeldub, et liit võis vaidlustatud otsuse vastu võtta vaid nende sätete alusel, mis andsid talle volituse võtta vastu partnerluslepingu materiaalõigusnormid.
Nõukogu sõnul tõlgendab komisjon kohtupraktikat valesti. Esiteks kinnitab 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu (
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
) tõesti, et lepinguga loodud organis liidu nimel võetavaid seisukohti kehtestavate otsuste tegemise menetlust tuleb pidada ühtseks ja üldkohaldatavaks menetluseks, mis kehtib kõikide liidu poliitika ja tegevuse valdkondade suhtes. Samas on selle kohtuotsuse punktis 53 välja toodud põhimõte, mille kohaselt tuleb selles menetluses võtta arvesse aluslepingutega liidu iga tegevusvaldkonna osas ette nähtud erisusi, eriti mis puutub institutsioonide volitustesse. ÜVJP valdkonnas on aga menetlus- ja materiaalõiguslikud erisused ning seega tuleb neid ELTL artikli 218 lõikes 9 sätestatud üldmenetluse kohaldamisel arvesse võtta. Konkreetsemalt on nõukogul lubatud selles valdkonnas oma pädevuse teostamisel teha otsuseid kvalifitseeritud häälteenamusega vaid ELL artikli 31 lõigetes 2 ja 3 nimetatud juhtudel. Mitte ükski EL toimimise lepingu säte ei võimalda teha muud erandit, kuna vastasel juhul rikutaks ELL artikli 40 teist lõiku.
Teiseks ei saa 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsust Ühendkuningriik vs. nõukogu (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
) võtta aluseks komisjoni seisukohale, et ELTL artikli 218 lõike 9 alusel tehtav nõukogu otsus tuleb kõigil juhtudel teha kvalifitseeritud häälteenamusega, mis iganes liidu valdkonda see otsus ka ei puudutaks. See seisukoht läheb vastuollu väljakujunenud kohtupraktikaga, mille kohaselt määrab meetme vastuvõtmisel kasutatava menetluse kindlaks meetme materiaalõiguslik alus. See läheb vastuollu ka õige tõlgendusega kõnealusele kohtuotsusele, mida tuleb vaadelda selle kontekstis, arvestades, et selle kohtuotsuse aluseks olnud asjas ei käsitletud liidu pädevuse teostamist ÜVJP valdkonnas, ja mille tõlgendamisel tuleb arvesse võtta, et ELL artikli 16 lõikes 3 ette nähtud kvalifitseeritud häälteenamuse reegel, mida kohtujurist nimetas oma ettepanekus, millele selles kohtuotsuses viidati, ÜVJP suhtes ei kehti.
Kuigi nõukogu sõnul näeb ELTL artikli 218 lõige 9 lepinguga loodud organis võetavate seisukohtade kehtestamiseks või lepingu täitmise peatamiseks ette lihtsustatud erimenetluse, ei reguleeri see tema hinnangul siiski kõiki selle menetluse aspekte ning eriti kohaldatavat hääletamisreeglit. Mis puutub erimenetlusse, siis ELTL artikli 218 lõikes 8 ette nähtud hääletamisreeglid, mis kehtivad kogu artikli 218 eelmistes lõigetes sisalduvate sätetega reguleeritud lepingu sõlmimise menetluse jooksul, ei kehti selle erimenetluse suhtes automaatselt. ELTL artikli 218 lõike 8 esimeses lõigus sätestatud hääletamisreegel kehtib seega selle suhtes vaid määral, mil see peegeldab hääletamisreegleid, mida kohaldatakse liidu tegevusvaldkondades liidusiseste aktide vastuvõtmisel. Ning kuigi ELTL artikli 218 lõige 9 sätestab lepingu vastuvõtmiseks ette nähtud keerukama menetlusega võrreldes lihtsustatud menetluse, puudutab see lihtsustamine vaid Euroopa Parlamendi piiratud osalemist.
Lõpuks vaidlustab nõukogu seisukohad, mille kohaselt rikkus ta ELL artiklit 40, märkides eelkõige, et ELL artikli 31 lõike 1 lisamine vaidlustatud otsuse õiguslike aluste hulka oli vajalik, et järgida ÜVJP valdkonnas liidu pädevuse teostamiseks aluslepingutes ette nähtud menetlusi, et ei ole toimunud ühtegi liidule antud volituste rikkumist ning et igal juhul oli vajalik, et nõukogu vastavalt ELTL artikli 293 lõikele 1 otsustaks ühehäälselt.
Euroopa Kohtu hinnang
Selleks et teha kindlaks, millist hääletamisreeglit tuleb kohaldada, kui nõukogu võtab ELTL artikli 218 lõike 9 kohaselt vastu otsuse, millega kehtestatakse lepinguga loodud organis liidu nimel võetavad seisukohad, kui asjaomase organi ülesanne on vastu võtta õigusliku toimega akte, tuleb tõlgendada seda sätet, võttes arvesse mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle eesmärke ja konteksti (vt selle kohta 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punkt
).
ELTL artikkel 218 näeb selguse, järjekindluse ja ratsionaliseerimise nõuete täitmiseks ette ühtse ja üldkohaldatava menetluse, mis puudutab nende rahvusvaheliste lepingute üle peetavaid läbirääkimisi ja lepingute sõlmimist, mida liit on pädev sõlmima kõikides oma tegevusvaldkondades, kaasa arvatud ÜVJP, välja arvatud juhul, kui aluslepingud näevad ette erimenetluse (vt selle kohta 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punkt
).
Euroopa Kohus on rõhutanud, et selles menetluses tuleb just selle üldise laadi tõttu võtta arvesse aluslepingutega liidu iga tegevusvaldkonna suhtes ette nähtud erisusi, eelkõige mis puutub institutsioonide volitustesse, ning et see menetlus peab peegeldama välistasandil seda institutsioonidevahelist pädevuse jaotust, mida kohaldatakse sisetasandil, konkreetsemalt luues sümmeetria liidu meetmete sisetasandil vastuvõtmise menetluse ja rahvusvaheliste lepingute vastuvõtmise menetluse vahel, tagamaks, et parlamendil ja nõukogul oleksid konkreetse valdkonna suhtes samasugused volitused, järgides aluslepingutega kehtestatud institutsioonidevahelist tasakaalu (vt selle kohta 24. juuni 2014. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, punktid
,
ja
).
See menetlus hõlmab eelkõige erinevaid reegleid, mis puudutavad konkreetselt liidu tegevust ÜVJP valdkondades.
Sellest tuleneb, et liidu poolt rahvusvahelise lepingu üle läbirääkimiste pidamise ja selle sõlmimise menetluse puhul võtavad ELTL artikli 218 sätted ise arvesse iga liidu tegevusvaldkonna erisusi – eriti neid, mis on ette nähtud ÜVJP jaoks –, peegeldades sealjuures institutsioonidevahelist tasakaalu, mis on nendest valdkondadest igaühe jaoks aluslepingutes ette nähtud.
Mis puutub ELTL artikli 218 lõikesse 9, siis see näeb ette lihtsustatud menetluse, mille eesmärk on muu hulgas määrata kindlaks seisukohad, mis võetakse liidu nimel seoses liidu osalemisega asjaomase rahvusvahelise lepinguga loodud otsustusorganis nende aktide vastuvõtmisel, mis on seotud selle lepingu kohaldamise või rakendamisega (vt selle kohta 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus nõukogu vs. komisjon,
C‑73/14
,
EU:C:2015:663
, punkt
).
Nagu nähtub ELTL artikli 218 lõigete 6, 9 ja 10 koosmõjus tõlgendamisest, seisneb see lihtsustamine – mis kehtib vaid niisuguste aktide suhtes, mis lepingu institutsioonilist raamistikku ei täienda ega muuda – eranditult parlamendi osaluse piiramises.
Kuna ELTL artikli 218 lõige 9 ei näe seevastu ette ühtegi hääletamisreeglit selles viidatud kategooriasse kuuluvate otsuste vastuvõtmiseks nõukogu poolt, tuleb hääletamisreegel igal konkreetsel juhul kindlaks teha ELTL artikli 218 lõike 8 alusel. Nii on Euroopa Kohus seoses otsusega, millega nõukogu kehtestab lepinguga loodud organis liidu nimel võetava seisukoha, juba otsustanud, et juhul, kui selline otsus ei vasta ühelegi ELTL artikli 218 lõike 8 teises lõigus nimetatud juhtudest, on nõukogu üldjuhul ELTL artikli 218 lõike 8 esimese lõigu ja lõike 9 koosmõju kohaselt kohustatud nimetatud otsuse vastu võtma kvalifitseeritud häälteenamusega (25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (CMR‑15),
C‑687/15
,
EU:C:2017:803
, punkt
).
Selles osas tuleb täheldada, et sellise otsuse vastuvõtmisel kohaldatava hääletamisreegli kindlaksmääramine viitega ELTL artikli 218 lõike 8 kahele lõigule võimaldab tagada – sarnaselt sellega, mida sai selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 24 seoses lepingu üle läbirääkimiste pidamise ja selle sõlmimise menetlusega –, et ELTL artikli 218 lõikes 9 viidatud ühtses menetluses võetakse arvesse liidu iga tegevusvaldkonna erisusi.
Konkreetselt esimene juhtum, mil ELTL artikli 218 lõike 8 teine lõik nõuab, et nõukogu otsustaks ühehäälselt, seondub olukorraga, kus leping puudutab valdkonda, milles liidu akti vastuvõtmiseks on vajalik ühehäälsus: see juhtum loob niisiis seose nimetatud artikli alusel vastuvõetava otsuse materiaalõigusliku aluse ja selle otsuse vastuvõtmisel kehtiva hääletamisreegli vahel. See on nii ÜVJP puhul, kuna ELL artikli 31 lõike 1 esimene lõik näeb eelkõige ette, et EL lepingu V jaotise 2. peatüki alusel vastuvõetavad otsused tehakse ühehäälselt, kui nimetatud peatükis ei ole sätestatud teisiti.
Peale selle aitab see ELTL artikli 218 lõikes 9 ette nähtud menetluses vastu võetud otsuste materiaalõigusliku aluse ja nende otsuste vastuvõtmisel kehtiva hääletamisreegli vaheline seos säilitada liidu sise- ja välistegevust reguleerivate menetluste vahelist sümmeetriat, säilitades aluslepingute loojate kehtestatud institutsioonidevahelise tasakaalu.
Vastupidi sellele, mida sisuliselt väidab komisjon, ei tulene 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsuse Ühendkuningriik vs. nõukogu (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
) punktist 66, et kõik otsused, millega kehtestatakse lepinguga loodud organis liidu nimel võetav seisukoht vastavalt ELTL artikli 218 lõikele 9, tuleb teha kvalifitseeritud häälteenamusega, kui akt, mille nimetatud organ kavatseb vastu võtta, ei täienda ega muuda selle lepingu institutsioonilist raamistikku.
Euroopa Kohus leidis selles otsuses tõesti, et ELTL artiklis 48 viidatud valdkonnast lähtuva otsuse puhul, mis tehakse assotsiatsioonilepingu raames ning millega ei taotleta selle lepingu institutsioonilise raamistiku täiendamist või muutmist, vaid üksnes lepingu rakendamist, pidi nõukogu vastavalt ELTL artikli 218 lõike 8 esimesele lõigule koostoimes artikli 218 lõikega 9 võtma selle otsuse vastu kvalifitseeritud häälteenamusega ja parlamendi osaluseta. Seega ei viidanud Euroopa Kohus selles kontekstis ELTL artikli 218 lõike 8 teisele lõigule, vaatama asjaolule, et teine juhtum, mil see säte näeb ette, et nõukogu otsustab ühehäälselt, puudutab just „assotsiatsioonilepinguid“, mida liit on pädev sõlmima ELTL artikli 217 alusel.
Selle juhtumi eripära seisneb siiski asjaolus, et see puudutab seda konkreetset rahvusvaheliste lepingute kategooriat. Samas ei saa assotsiatsioonilepingu rakendamise otsust üldjuhul pidada sellise lepinguga samasuguseks ning seetõttu sellesse kategooriasse kuuluvaks. Vaid siis, kui assotsiatsioonilepingu rakendamise otsuse eesmärk on täiendada või muuta selle lepingu institutsioonilist raamistikku, on sellel niisugune ulatus, millest tulenevalt tuleb see samastada otsusega, mis käsitleb assotsiatsioonilepingut muutva lepingu sõlmimist. Sellest tulenevalt on põhjendatud kohaldada sellise otsuse suhtes ELTL artikli 218 lõike 9 lõpus ette nähtud erandina sama menetlust kui see, mis on ette nähtud assotsiatsioonilepingu sõlmimiseks, ning seega otsustab nõukogu ühehäälselt ja vastavalt ELTL artikli 218 lõike 6 teise lõigu punkti a alapunktile i on nõutav ka parlamendi heakskiit.
Esimene juhtum, mil ELTL artikli 218 lõike 8 teine lõik nõuab ühehäälsust, on hoopis teist laadi, kuna see puudutab valdkonda, mida vastuvõetud akt käsitleb, ja järelikult selle sisu. Sellisel juhul ei võimalda asjaolu, et otsus, millega rakendatakse liidu rahvusvahelist lepingut selle lepinguga loodud otsustusorgani poolt võetava meetme abil, ei ole ELTL artikli 218 lõike 9 lõpus ette nähtud erandiga hõlmatud, teha ühtegi järeldust selle kohta, kas selline otsus puudutab valdkonda, mille puhul on liidu akti vastuvõtmisel nõutav ühehäälsus, ning seega tuleb see akt ELTL artikli 218 lõike 8 teises lõigus viidatud esimest juhtumit arvestades vastu võtta ühehäälselt.
Selleks et teha selles kontekstis kindlaks, kas ELTL artikli 218 lõikes 9 määratletud raamistikus vastu võetud otsus ikka puudutab sellist valdkonda, tuleb vaadelda selle materiaalõiguslikku alust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad selle õigusakti eesmärk ja sisu (vt selle kohta 26. märtsi 1987. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
45/86
,
EU:C:1987:163
, punkt
; 11. juuni 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑300/89
,
EU:C:1991:244
, punkt
; 6. detsembri 2001. aasta arvamus
2/00
(Cartagena bioohutuse protokoll),
EU:C:2001:664
, punkt
, ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punkt
).
Kui liidu õigusakti kontrollimise käigus selgub, et sellega taotletakse kahte eesmärki või sellel on kaks reguleerimiseset ning üks neist eesmärkidest või esemetest on määratletav peamisena, samas kui teine on üksnes kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab peamise või ülekaaluka eesmärgi või valdkonna tõttu nõutav õiguslik alus. Erandkorras, kui on tuvastatud, et aktil on korraga mitu lahutamatult seotud eesmärki või reguleerimiseset, ilma et üks oleks teise suhtes teisejärguline, mistõttu on kohaldatavad aluslepingute erinevad sätted, peab niisugune meede seevastu põhinema vastavatel erinevatel õiguslikel alustel (vt selle kohta 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu,
C‑178/03
,
EU:C:2006:4
, punktid
ja
; 11. juuni 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
, punkt
, ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, punkt
).
Eeltoodust tuleneb, et nagu ka liidu poolt rahvusvahelise lepingu sõlmimise puhul, tuleb otsus, millega nõukogu vastavalt ELTL artikli 218 lõikele 9 kehtestab lepinguga loodud organis liidu nimel võetava seisukoha, mis puudutab eranditult ÜVJPd, ELTL artikli 218 lõike 8 teise lõigu kohaselt üldjuhul vastu võtta ühehäälselt. Seevastu juhul, kui sellisel otsusel on mitu reguleerimiseset või sellega taotletakse mitut eesmärki, millest mõni kuulub ÜVJP valdkonda, tuleb kohaldatav hääletamisreegel kindlaks määrata lähtuvalt selle peamisest või ülekaalukast eesmärgist või reguleerimisesemest. Nii tuleb otsus juhul, kui selle peamine või ülekaalukas eesmärk või reguleerimisese kuulub valdkonda, mille puhul ei ole ühehäälsus liidu akti vastuvõtmiseks vajalik, vastavalt ELTL artikli 218 lõike 8 esimesele lõigule vastu võtta kvalifitseeritud häälteenamusega.
Käesoleval juhul kehtestab vaidlustatud otsus partnerluslepinguga loodud koostöönõukogus liidu nimel võetava seisukoha ühelt poolt seoses nimetatud nõukogu otsusega võtta vastu oma kodukord ning koostöökomitee, eriotstarbeliste allkomiteede ja muude organite kodukorrad, ning teiselt poolt seoses selle nõukogu otsusega luua kolm eriotstarbelist allkomiteed.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 sisuliselt märkis, puudutavad aktid, mille vastuvõtmist kavandatakse, üldiselt partnerluslepingu alusel loodud rahvusvaheliste organite töökorraldust. Sellest järeldub, et valdkonda, millesse vaidlustatud otsus kuulub, tuleb hinnata partnerluslepingu kui terviku alusel (vt selle kohta 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Lissaboni lepingu uuesti läbi vaadatud redaktsioon),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
, punkt
, ning analoogia alusel 16. mai 2017. aasta arvamus
2/15
(vabakaubandusleping Singapuriga),
EU:C:2017:376
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nõukogu väidab selles küsimuses, et partnerluslepingu seosed ÜVJPga on piisavalt olulised põhjendamaks seda, et vaidlustatud otsuse õiguslike aluste hulka kuuluks – sarnaselt otsusega partnerluslepingu enese liidu nimel allkirjastamise ja lepingu ajutise kohaldamise kohta – ELL artikkel 37, mille kohaselt võib liit sõlmida lepinguid ühe või mitme riigiga või rahvusvahelise organisatsiooniga ÜVJPga hõlmatud valdkondades.
Selles osas tuleb tõesti märkida, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 64–68 esile tõi, on partnerluslepingul ÜVJPga mõningaid seoseid. Nii on partnerluslepingu II jaotises „Poliitiline dialoog ning koostöö välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas“ asuv artikkel 6 konkreetselt pühendatud sellele poliitikale, kuivõrd nimetatud artikli esimene lõik näeb ette, et pooled tugevdavad välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas dialoogi ja koostööd ning eelkõige lahendavad probleeme konfliktide ennetamise, kriisiohjamise, piirkondliku stabiilsuse, massihävitusrelvade leviku tõkestamise, desarmeerimise ja relvastuskontrolli, tuumaohutuse ning relvade ja kahesuguse kasutusega kaupade ekspordikontrolli valdkonnas. Lisaks võib partnerluslepingu artiklid 9–12, mis määratlevad pooltevahelise koostööraamistiku konfliktide ennetamise, kriisiohjamise, piirkondliku stabiilsuse, massihävitusrelvade leviku vastase võitluse ning ebaseadusliku väike- ja kergrelvadega kauplemise vastu võitluse valdkonnas, samuti seostada ÜVJPga.
Samas tuleb tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 69 sisuliselt märkis, ei ole need seosed partnerluslepingu ja ÜVJP vahel piisavad asumaks seisukohale, et otsuse partnerluslepingu liidu nimel allkirjastamise ja lepingu ajutise kohaldamise kohta õiguslike aluste hulka tuleks lisada ELL artikkel 37.
Ühelt poolt jääb enamik selle lepingu sätteid – neid on kokku 287 artiklit – kas liidu ühise kaubanduspoliitika või liidu arengukoostöö poliitika valdkonda.
Teiselt poolt piirduvad partnerluslepingus ÜVJPga seonduvad sätted, mis on loetletud käesoleva kohtuotsuse punktis 42, lisaks sellele, et neid on selle lepingu sätete koguarvuga võrreldes vähe, lepingupoolte avaldustega eesmärkide kohta, mida nende koostöö peab järgima, ja valdkondade kohta, mida see peab puudutama, määramata kindlaks selle koostöö konkreetseid elluviimise üksikasju (vt analoogia alusel 11. juuni 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
, punkt
).
Nimetatud sätetel, mis järgivad täielikult partnerluslepingu eesmärki – mis on sätestatud lepingu artikli 2 lõikes 2 – aidata kaasa rahu ja stabiilsuse saavutamisele rahvusvahelisel ja piirkondlikul tasandil ning majanduslikule arengule, ei ole seega sellist kohaldamisala, et võiks asuda seisukohale, et need moodustavad lepingu eraldiseisva reguleerimiseseme, vaid need sätted on võrreldes selle lepingu kahe esemega, mis on ühine kaubanduspoliitika ja arengukoostöö, hoopis kõrvalise tähtsusega.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades eksis nõukogu seega, kui ta lisas vaidlustatud otsuse õiguslike aluste hulka ELL artikli 31 lõike 1 ning kui see otsus võeti vastu ühehäälsuse reegli kohaselt.
Seetõttu tuleb komisjoni ainsa väitega nõustuda ja vaidlustatud otsus tühistada.
Vaidlustatud otsuse tagajärgede kehtivuse säilitamine
Nõukogu palub Euroopa Kohtul jätta juhul, kui vaidlustatud otsus tühistatakse, selle õiguslikud tagajärjed kehtima. Ta selgitab oma taotluse põhjenduseks, et nimetatud otsusega kehtestatud liidu seisukohta on juba väljendatud sellega kooskõlas ning selle tagajärjed on tekkinud, kuivõrd koostöönõukogu, koostöökomitee ja eriotstarbeliste allkomiteede ning muude organite kodukorrad ja samuti kolme eriotstarbelise allkomitee loomise otsus on vastu võetud ning jõustunud 28. märtsil 2017. Tema sõnul oleks ebaproportsionaalne nõuda uue otsuse vastuvõtmist, mille sisu peaks jääma muutumatuks, kuna Euroopa Kohtu otsus võimaldab saavutada sama eesmärgi.
Vastavalt ELTL artikli 264 teisele lõigule võib Euroopa Kohus juhul, kui ta vajalikuks peab, märkida, milliseid tühiseks tunnistatud õigusakti tagajärgi loetakse kehtivaks.
Käesolevas asjas selgub Euroopa Kohtu käsutuses olevatest andmetest, et vaidlustatud otsuses määratletud liidu seisukohta väljendati koostöönõukogus 2017. aasta märtsis ning et nõukogu võttis selles otsuses kavandatud aktid vastu sama kuu jooksul. Seega võib vaidlustatud otsuse tühistamine, ilma et säilitataks selle tagajärgede kehtivus, takistada partnerluslepinguga loodud organite töökorraldust, seada kahtluse alla liidu seotuse ulatuse nende organite poolt vastu võetud õigusaktidega ja takistada sellega kõnealuse lepingu nõuetekohast täitmist (vt analoogia alusel 1. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
, punkt
).
Järelikult tuleb jätta käesoleva kohtuotsusega tühistatud vaidlustatud otsuse tagajärjed õiguskindluse kaalutlustel kehtima.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista nõukogult.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Tühistada nõukogu 3. märtsi 2017. aasta otsus (EL) 2017/477 seisukoha kohta, mis võetakse Euroopa Liidu nimel ühelt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide ja teiselt poolt Kasahstani Vabariigi vahelise laiendatud partnerlus- ja koostöölepingu alusel asutatud koostöönõukogus seoses koostöönõukogu, koostöökomitee, eriotstarbeliste allkomiteede ja muude organite töökorraldusega.

2.
Jätta otsuse 2017/477 tagajärjed kehtima.

3.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.