CELEX: 62017CJ0729
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
ELTL artikkel 258
ELTL artikkel 49
Direktiiv 2006/123/EÜ
Artikli 15 lõiked 2 ja 3
Direktiiv 2005/36/EÜ
Artiklid 13, 14 ja 50 ning VII lisa
Asutamisvabadus
Kutsekvalifikatsioonide tunnustamine
Riigisisesed eeskirjad, mis puudutavad vahendajate koolitusteenuse osutajaid

Oma hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik piiras vahendajaid koolitavate asutuste õigusliku vormi mittetulundusühingutega, mis peavad hõlmama vähemalt ühte advokaatide ühingut ja vähemalt ühte Kreeka kutsekoda, siis on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (
ELT 2006, L 376, lk 36
) artikli 15 lõike 2 punktidest b ja c ning lõikest 3. Lisaks palub see institutsioon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik kehtestas akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusele tunnistuste sisu puudutavaid lisanõudeid ja korvamismeetmeid, hindamata eelnevalt olulisi erinevusi, ning kuna ta jättis jõusse diskrimineerivad õigusnormid, mis kohustavad vahendaja kvalifikatsiooni akrediteerimise taotlejaid – kui neil on välisriigist või tunnustatud välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas läbiviidud koolituse tulemusel välja antud akrediteerimistunnistus – tõendama, et nad on vähemalt kolm korda osalenud vahendusmenetluses, siis on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (
ELT 2005, L 255, lk 22
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 2013. aasta direktiiviga 2013/55/EL (
ELT 2013, L 354, lk 132
; edaspidi „direktiivi 2005/36“), artiklitest 13 ja 14, artikli 50 lõikest 1 ning VII lisast.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2006/123
Direktiivi 2006/123 põhjendus 6 on sõnastatud järgmiselt:
„[…] [T]akistusi[, mis tõkestavad asutamisvabadust ja teenuste vaba liikumist liikmesriikide vahel] ei ole võimalik kõrvaldada, tuginedes üksnes asutamislepingu artiklite [49] ja [56] otsesele kohaldamisele, sest nende kõrvaldamine asjaomaste liikmesriikide vastu igal konkreetsel juhul algatatavate rikkumismenetluste kaudu oleks siseriiklike ja ühenduse institutsioonide jaoks äärmiselt keerukas, eriti pärast laienemist, samuti eeldab mitmete takistuste kõrvaldamine riiklike õigussüsteemide eelnevat kooskõlastamist, sealhulgas halduskoostöö sisseseadmist. Nagu Euroopa Parlament ja nõukogu on tunnistanud, on tõelise teenuste siseturu saavutamine võimalik ühenduse õigusakti abil.“
Direktiivi põhjenduses 73 on ette nähtud:
„Läbivaatamisele kuuluvad siseriiklikes eeskirjades sätestatud nõuded, millega muudel kui kutsekvalifikatsiooniga seotud põhjustel antakse juurdepääs tegevustele üksnes teatavatele teenuseosutajatele. Kõnealused nõuded võivad hõlmata teenuseosutaja kohustust kasutada konkreetset õiguslikku vormi, eelkõige nõuet tegutseda juriidilise isikuna, üksikisiku omandis oleva äriühinguna, mittetulundusorganisatsioonina või ainult füüsiliste isikute omandis oleva äriühinguna, ja nõudeid, mis seonduvad äriühingus osaluse omamisega, eelkõige kohustust omada teatavat minimaalset aktsiakapitali teatavate teenuste osutamiseks või kohustust omada teatavat spetsiifilist kutsekvalifikatsiooni, et omada aktsia- või osakapitali teatavates äriühingutes või juhtida teatavaid äriühinguid. Kehtestatud miinimum- ja/või maksimumhindade vastavuse hindamine asutamisvabaduse suhtes hõlmab üksnes pädevate asutuste poolt spetsiaalselt teatavate teenuste osutamiseks kehtestatud hindasid ega hõlma hindade kindlaksmääramise üldeeskirju, näiteks majade rentimisel.“
Direktiivi artikli 15 lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid kontrollivad, kas nende õigussüsteemis on kehtestatud lõikes 2 loetletud nõuded, ja tagavad, et kõik taolised nõuded on kooskõlas lõikes 3 sätestatud tingimustega. Liikmesriigid kohandavad oma õigus- ja haldusnorme selliselt, et need oleksid vastavuses nimetatud tingimustega.
2.   Liikmesriigid kontrollivad, kas nende õigussüsteemi kohaselt seatakse teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise eeltingimuseks mõni järgmistest nõuetest:
[…]
b)
teenuseosutaja kohustus valida teatud õiguslik vorm;
c)
äriühingus osaluse omamisega seotud nõuded;
[…]
3.   Liikmesriigid kontrollivad, kas lõikes 2 osutatud nõuded vastavad järgmistele tingimustele:
a)
mittediskrimineerimine: nõuded ei või olla otseselt ega kaudselt diskrimineerivad kodakondsuse alusel ega äriühingute puhul registrijärgse asukoha alusel;
b)
vajadus: nõuded peavad olema põhjendatud olulise avaliku huviga seotud põhjusega;
c)
proportsionaalsus: nõuded peavad olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks; nõuded ei või minna nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale; samuti ei tohi olla võimalik asendada neid nõudeid muude, vähem piiravate meetmetega, millega saavutataks sama tulemus.“
Direktiiv 2005/36
Direktiivi 2005/36 artikli 1 kohaselt kehtestab direktiiv korra, mille alusel liikmesriik, kes teeb reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamise või sellel tegutsemise oma territooriumil sõltuvaks eriomase kutsekvalifikatsiooni omamisest (edaspidi „vastuvõttev liikmesriik“), peab vastaval kutsealal tegutsema hakkamiseks või sellel tegutsemiseks tunnustama teises liikmesriigis või teistes liikmesriikides saadud kutsekvalifikatsioone, mis lubavad nimetatud kvalifikatsioone omaval isikul seal samal kutsealal töötada.
Direktiivi artikli 2 lõikest 1 tuleneb, et direktiivi kohaldatakse kõigi liikmesriigi kodanike, sealhulgas vabakutseliste suhtes, kes soovivad füüsilisest isikust ettevõtjana või töötajana tegutseda reguleeritud kutsealal teises liikmesriigis kui see, kus nad omandasid oma kutsekvalifikatsiooni.
Direktiivi 2005/36 artikli 3 lõike 1 punktides a–c ja e on ette nähtud:
„1.   Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
reguleeritud kutseala
– kutsetegevus või -tegevuste hulk, millel tegutsema hakkamist või tegutsemist või tegutsemise üht moodustest reguleerivad spetsiaalse kutsekvalifikatsiooni omamist kas otseselt või kaudselt käsitlevad õigus- või haldusnormid; tegutsemise moodus on eelkõige kutsealal tegutsemine kutsenimetuse all, kui sellise nimetuse kasutamine on õigus‑ või haldusnormidega lubatud üksnes vastavat kutsekvalifikatsiooni omavatel isikutel. Kui esimene lause ei kohaldu, käsitletakse reguleeritud kutsealana lõikes 2 nimetatud kutseala;
b)
kutsekvalifikatsioon
– haridust tõendava dokumendiga, artikli 11 punkti a alapunktis i nimetatud pädevuskinnituse ja/või töökogemusega tõendatud kvalifikatsioon;
c)
kvalifikatsiooni tõendav dokument
– diplomid, tunnistused ja muud, liikmesriigi õigus- või haldusnormide kohaselt liikmesriigi pädeva asutuse väljaantud dokumendid, mis tõendavad peamiselt ühenduses omandatud kutsealase koolituse edukat läbimist. Kui esimene lause ei kohaldu, käsitletakse kvalifikatsiooni tõendavate dokumentidena lõikes 3 nimetatud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti;
[…]
e)
reguleeritud haridus ja koolitus
– antud kutsealal tegutsemisele suunatud koolitus, mis koosneb kursustest või vajadusel lisaks kursustele ka kutsealasest koolitusest või katseajast või kutsepraktikast.
Asjaomase liikmesriigi õigus‑ või haldusnormidega määratakse kutsealase koolituse, katseaja või kutsepraktika struktuur ja tase ning neid kontrollib või kiidab heaks selleks määratud asutus;
[…]“.
Direktiivi artikli 13 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Kui reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamine või sellel tegutsemine vastuvõtvas liikmesriigis sõltub eriomase kutsekvalifikatsiooni omamisest, võimaldab kõnealuse liikmesriigi pädev asutus taotlejatel sellel kutsealal tegutsema asuda või tegutseda oma kodanikega samadel tingimustel, kui neil on teises liikmesriigis viimase territooriumil sellel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks nõutav pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument, millele on osutatud artiklis 11.
Pädevuskinnituse või kvalifikatsiooni tõendava dokumendi annab välja liikmesriigi pädev asutus, kes on määratud kooskõlas kõnealuse liikmesriigi õigus‑ või haldusnormidega.
2.   Lõikes 1 kirjeldatud kutsealal lubatakse tegutsema asuda ja tegutseda ka taotlejatel, kes on viimase kümne aasta jooksul kas ühe aasta täistööajaga või võrdväärse kestusega osalise tööajaga tegutsenud asjaomasel kutsealal liikmesriigis, kus kõnealust kutseala ei reguleerita, ning kellel on üks või mitu pädevuskinnitust või kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti, mille on väljastanud teine liikmesriik, kus seda kutseala ei reguleerita.
Pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument peab vastama järgmistele tingimustele:
a)
selle annab välja liikmesriigi pädev asutus, kes on määratud kooskõlas kõnealuse liikmesriigi õigus‑ või haldusnormidega;
b)
see tõendab, et selle omanik omab ettevalmistust kõnealusel kutsealal tegutsemiseks.
Esimeses lõigus sätestatud üheaastast töökogemust ei nõuta siiski juhul, kui taotleja kvalifikatsiooni tõendav dokument tunnistab reguleeritud hariduse ja koolituse läbimist.
[…]“.
Direktiivi artikli 14 lõigetes 1, 4 ja 5 on sätestatud:
„1.   Artikkel 13 ei välista võimalust, et vastuvõttev liikmesriik võib taotlejalt nõuda kuni kolmeaastase kohanemisaja läbimist või sobivustesti sooritamist juhul, kui:
a)
taotleja läbitud koolitus hõlmab vastuvõtvas liikmesriigis nõutava kvalifikatsiooni tõendava dokumendiga kaetud teemadest oluliselt erinevaid teemasid;
b)
vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutseala hõlmab üht või mitut reguleeritud kutsetegevust, mis ei kuulu taotleja päritoluriigi vastava kutseala hulka, ja vastuvõtvas liikmesriigis nõutav koolitus käsitleb teemasid, mis erinevad oluliselt taotleja pädevuskinnituse või kvalifikatsiooni tõendava dokumendiga hõlmatutest.
[…]
4.   Lõigete 1 ja 5 kohaldamisel tähendavad „oluliselt erinevad teemad“ teemasid, mida käsitlevad omandatud teadmised, oskused ja pädevused on kutsealal tegutsemiseks olulised ja mille puhul sisserändaja läbitud koolitus erineb sisult märkimisväärselt vastuvõtvas liikmesriigis nõutavast koolitusest.
5.   Lõike 1 kohaldamisel järgitakse proportsionaalsuse põhimõtet. Eriti juhul, kui vastuvõttev liikmesriik kavatseb taotlejalt nõuda kas kohanemisaja läbimist või sobivustesti tegemist, peab ta kõigepealt kindlaks tegema, kas taotleja poolt mis tahes liikmesriigis või kolmandas riigis saadud töökogemuse või elukestva õppe kaudu omandatud teadmised, oskused ja pädevused, mida asjaomane asutus on ametlikult kinnitanud, katavad osaliselt või täielikult lõikes 4 osutatud oluliselt erinevaid teemasid.“
Direktiivi 2005/36 artikli 50 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui vastuvõtva liikmesriigi pädevad ametiasutused otsustavad kõnealuse reguleeritud kutsealal tegutsemise lubamiseks kohaldada käesolevat jaotist, võivad need asutused nõuda VII lisas loetletud dokumentide ja tunnistuste esitamist.
[…]“.
Direktiivi artikli 56 lõikes 3 on ette nähtud, et iga liikmesriik määrab hiljemalt 20. oktoobriks 2007 ametiasutused ja organid, kes on pädevad välja andma ja vastu võtma kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente ja muid dokumente või teavet, samuti need, kes on pädevad vastu võtma käesolevas direktiivis nimetatud taotlusi ning otsuseid, ja teatab neist koheselt teistele liikmesriikidele ning komisjonile.
Direktiivi VII lisa punkti 1 alapunktides a–c on sätestatud:
„Dokumendid
a)
Asjaomase isiku kodakondsust tõendav dokument.
b)
Koopia erialast pädevust või kvalifikatsiooni tõendavast tunnistusest, mis annab õiguse asjaomasel kutsealal tegutsemiseks, ning vajadusel tõend kõnealuse isiku poolt omandatud tööalase kogemuse kohta.
Lisaks sellele võivad vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused nõuda taotlejalt tema koolitust ja väljaõpet puudutava teabe esitamist, kuivõrd see on vajalik tuvastamaks võimalikke kõrvalekaldeid päritoluliikmesriigi poolt nõutud koolitusest ja väljaõppest kooskõlas artikliga 14. Kui taotleja ei suuda nimetatud teavet esitada, pöörduvad vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused päritoluliikmesriigi kontaktasutuse, pädeva asutuse või mõne muu asjaomase asutuse poole.
c)
Artiklis 16 nimetatud juhtudel päritoluliikmesriigi või liikmesriigi, kust teise riigi kodanik tuleb, asjaomase asutuse või institutsiooni poolt väljastatud tõend tegevuse liigi ja kestuse kohta.“
Direktiiv 2008/52
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/52/EÜ (vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades) (
ELT 2008, L 136, lk 3
) põhjendus 16 on sõnastatud järgmiselt:
„Tagamaks vajalikku vastastikust usaldust konfidentsiaalsuse, aegumistähtaegadele avalduva mõju ning vahendusmenetluse tulemusena saavutatud kokkulepete tunnustamise ja täitmise osas, peaksid liikmesriigid soodustama mis tahes nende poolt asjakohaseks peetaval viisil vahendajate väljaõpet ning kehtestama vahendusteenuste osutamisele tõhusad kvaliteedikontrolli mehhanismid.“
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on hõlbustada alternatiivsete vaidlustelahendamise menetluste kättesaadavust ja edendada vaidluste rahumeelset lahendamist, soodustades vahendusmenetluse kasutamist ning tagades tasakaalu vahendus- ja kohtumenetluste vahel.“
Direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis b on ette nähtud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„vahendaja“ – mis tahes kolmas isik, kellel palutakse vahendusmenetlus läbi viia tõhusalt, erapooletult ja pädevalt, olenemata sellest, kuidas teda asjaomases liikmesriigis nimetatakse või mis on tema amet, või sellest, mil viisil kolmas isik on määratud või kutsutud vahendusmenetlust teostama.“
Sama direktiivi artikli 4 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid soodustavad mis tahes nende poolt asjakohaseks peetavate vahenditega vahendajate ja vahendusteenuseid osutavate organisatsioonide vabatahtlike tegevusjuhendite väljatöötamist ja nendest kinnipidamist ning teisi vahendusteenuste osutamisega seotud tõhusaid kvaliteedikontrolli mehhanisme.
2.   Liikmesriigid soodustavad vahendajate esmast ja täiendkoolitust, et tagada pooltele, et vahendusmenetlus viiakse läbi tõhusalt, erapooletult ja pädevalt.“
Kreeka õigus
Seadus 3898/2010
Seaduse 3898/2010 (
FEK A
’ 211/16.2.2010), millega võeti üle direktiiv 2008/52, artikli 5 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Vahendajaid koolitav asutus võib olla mittetulundusühing, mille moodustavad ühiselt vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks riigi kutsekoda ning mis tegutseb loa alusel, mille väljastab artiklis 7 ette nähtud teenistus.
2.   Presidendi dekreediga, mis avaldatakse justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministeeriumi, majandus‑, konkurentsi ja merekaubanduse ministeeriumi ning haridus‑, elukestva õppe ja usuasjade ministeeriumi ettepanekul, määratakse täpsemalt kindlaks vahendajaid koolitavatele asutustele loa andmise ja nende tegevuse tingimused; baashariduse, koolituse ja täienduskoolituse programmide sisu, nende kestus; kursuste toimumise koht; koolitajate kvalifikatsioon, osalejate arv ning vahendajaid koolitavatele asutustele määratud karistused, kui nad ei täida oma kohustusi. Karistused hõlmavad rahatrahvi või tegutsemisloa ajutist või lõplikku peatamist. Karistuse valiku ja arvutamise kriteeriumid on kehtestatud eespool nimetatud presidendi dekreedis.
[…]“.
Seaduse artikli 6 lõigetes 1 ja 3 on ette nähtud:
„1.   „Vahendajate akrediteerimiskomisjon“ moodustatakse justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministeeriumi järelevalve all. Komisjoni pädevuses on muu hulgas vahendajakandidaatide akrediteerimine, vahendajaid koolitavate asutustel olevate kohustuste täitmise kontrollimine ja akrediteeritud vahendajate poolt eetikakoodeksi järgimise kontrollimine. Komisjon on samuti kohustatud esitama aruande justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministeeriumile artiklites 5 ja 7 ette nähtud karistuste määramiseks. Komisjon koosneb presidendist ja neljast (4) liikmest ning samast arvust asendusliikmetest. Ametiaja pikkus on kolm aastat.
[…]
3.   Vahendajakandidaatide akrediteerimiseks tuleb läbida eksamid eksamikomisjonis, kus osalevad lõikes 1 nimetatud komisjonist kaks liiget, kelle nimetab komisjoni president, ja kohtunik, kes on määratud vastavalt seaduse nr 1756/1988 artikli 41 lõike 2 sätetele ja juhib kõnealust eksamikomisjoni. Eksamikomisjon kontrollib, kas kandidaadil on teadmised, pädevus ja artiklis 5 nimetatud koolitusasutuste poolt antud piisav väljaõpe vahendusteenuse osutamiseks; tema otsus on kirjalik ja nõuetekohaselt põhjendatud. Lõikes 1 nimetatud komisjoni ja eksamikomisjoni sekretariaadi jaoks tagab advokaatide ühingu üldkogu käesoleva artikli lõikes 5 viidatud määruses nimetatud töötajad. Rahandusministri ning justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministri ühisotsusega määratakse kindlaks:
a)
eksamikomisjoni liikmete tasustamise viis ja summa, kusjuures tasu makstakse õigusasutuste hoonete rahastamise kassast;
b)
eksamitasud, mida kandidaadid on kohustatud eelnevalt eksamikomisjonile maksma.
[…]“.
Sama seaduse artikli 7 lõikes 2 on sätestatud:
„Justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministri määrusega:
a)
on määratud kindlaks vahendajate heakskiitmise ning vahendajate poolt teises Euroopa Liidu liikmesriigis saadud kutsetunnistuse tunnustamise menetluse konkreetsed tingimused. Kõnealune tunnustamine ning heakskiidu ajutine või lõplik tühistamine toimub artikli 6 lõikes 1 ette nähtud komisjoni eelneval nõusolekul.
b)
on kehtestatud heakskiidetud vahendajate eetikakoodeks,
c)
on ette nähtud eritingimused, mis puudutavad eespool nimetatud koodeksi sätete rikkumise puhul karistuste kohaldamist. Need karistused, mida kohaldatakse artikli 6 lõikes 1 ette nähtud komisjoniga kokkuleppel, hõlmavad heakskiidu ajutist või lõplikku tühistamist; ning
d)
on reguleeritud kõiki seotud küsimused.“
Seaduse 3898/2010 artiklit 14 on muudetud 4. detsembri 2012. aasta õigusaktiga, mis puudutab niisuguste kiireloomuliste küsimuste sätestamist, mis kuuluvad rahandusministeeriumi, arengu‑, konkurentsi‑, taristu‑, transpordi‑ ja võrgustike ministeeriumi, haridus‑ ja usuasjade ministeeriumi, kultuuri‑ ja spordiministeeriumi, keskkonna‑, energeetika‑ ja kliimamuutuste ministeeriumi, töö‑, sotsiaalkindlustuse ja sotsiaalabiministeeriumi, justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministeeriumi ja haldusreformi‑ ja e‑valitsemisministeeriumi pädevusse, ning muid sätteid (
FΕΚ Α
’ 237/5.12.2012), millega lisati seadusesse lõige 2, mille kohaselt „lubatakse tunnustada vahendaja kutsetunnistust, mille on välja andnud välisriigi koolitusasutus Kreekas toimunud koolituse tulemusel, kui kõnealune dokument on saadud hiljemalt asutuse või seaduse 3898/2010 artiklis 5 nimetatud koolitusasutuse tegevusloa või tegutsemise alguskuupäeval, kuid igal juhul hiljemalt 31. detsembril 2012“.
Seadus 4512/2018
17. jaanuari 2018. aasta seaduse nr 4512/2018 majandusliku kohanemisprogrammi struktuurireformide rakenduseeskirjade ja muude sätete kohta (
FΕΚ Α
’ 5/17.1.2018) artikkel 205 on sõnastatud järgmiselt:
„Alates käesoleva seaduse jõustumisest on kehtetu iga õigusnorm, millega on ükskõik milline vahendust käsitlev küsimus sätestatud teisiti. Seaduse 3898/2010 artikli 1 sätted jäävad kehtima.“
Presidendi dekreet 123/2011
Presidendi dekreedi 123/2011, millega määratakse kindlaks tsiviil‑ ja kaubandusasjades vahendajaid koolitavatele asutustele loa andmise ja nende tegevuse tingimused (
FΕΚ Α
’ 255/9.12.2011), artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Vahendajaid koolitav asutus (edaspidi „asutus“) võib olla mittetulundusühing, mille moodustavad ühiselt vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks riigi kutsekoda ning mis tegutseb loa alusel, mille väljastab advokaadi‑ ja kohtutäiturite kutseteenistus, mis kuulub justiits‑, läbipaistvuse ja inimõiguste ministeeriumi õigusemõistmise üldosakonda (seaduse 3898/2010 artikli 5 lõige 1).“
Ministri muudetud määrus 109088
Ministri 12. detsembri 2011. aasta määruse 109088, mida on muudetud 20. detsembri 2012. aasta määrusega nr 107309 (edaspidi „ministri muudetud määrus nr 109088“), peatüki A ainsa artikli lõigetes 1, 2 ja 5 on ette nähtud:
„A. Välisriigi koolitusasutuse poolt välja antud vahendaja kutsetunnistuse tunnustamise menetlus toimub järgmiselt:
Heakskiidetud vahendajatele välisriigi koolitusasutuse poolt välja antud tunnistuse võrdväärsust tunnustab vahendajate akrediteerimiskomisjon järgmise menetluse kohaselt:
1. Asjaomased isikud esitavad taotluse heakskiidetud vahendaja tunnistuse tunnustamiseks.
[…]
2. Taotluse vormile lisatakse järgmised tõendavad dokumendid:
[…]
c)
seaduse 3898/2010 artikli 6 lõikes 1 sätestatud vahendajate akrediteerimiskomisjonile adresseeritud koolitusasutuse tunnistus, kinnitades:
aa)
koolitustundide koguarvu,
bb)
õpetatud aineid,
cc)
koolituse asukohta,
dd)
osalejate arvu,
ee)
koolitajate arvu ja kvalifikatsioone,
ff)
kandidaatide eksami‑ ja hindamismenetlust ning usaldusväärsust tagavaid meetodeid.
[…]
5. Vahendajate akrediteerimiskomisjon aktsepteerib kutsetunnistuse võrdväärsust tingimusel, et kõnealuse dokumendi on välja andnud tunnustatud välisriigi asutus ja kui asjaomane isik suudab tõendada, et ta on vahendusmenetluses vahendajana, vahendaja abilisena või pooltest ühe nõustajana osalenud vähemalt kolmel korral. Komisjon võib omal äranägemisel paluda asjaomaselt isikult täiendava eksami sooritamist eelkõige juhul, kui tema koolitus on toimunud Kreekas välismaa päritolu asutuses.
Välisriigis välja antud või tunnustatud välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas toimunud koolituse tulemusel välja antud kutsetunnistuse võrdväärsuse tunnustamisel võib vahendajate akrediteerimiskomisjon aktsepteerida kutsetunnistuse võrdväärsust, isegi kui asjaomane isik ei tõenda, et ta on vahendusmenetluses vahendajana, vahendaja abilisena või pooltest ühe nõustajana osalenud vähemalt kolmel korral, kui kõikide asjaomase isiku dokumentide põhjal on tema täiendkoolitus ja järjepidev vahendustegevus ilmne ning kui kõnealune kutsetunnistus on saadud hiljemalt 31. detsembril 2012.“
Kohtueelne menetlus
Nende teenistuste poolt saadud ühe kaebuse põhjal palus komisjon, kellel tekkis kahtlus seaduse 3898/2010 ja ministri muudetud määruse 109088 vastavuse kohta direktiividega 2005/36 ja 2006/123, Kreeka Vabariigilt 11. juulil 2013 teavet vahendajate koolitamise kohta Kreekas.
Kreeka Vabariik vastas sellele taotlusele 16. septembri 2013. aasta kirjas.
Komisjon saatis Kreeka Vabariigile 11. juulil 2014 ametliku kirja, milles ta palus Kreeka Vabariigil esitada oma seisukohad selle seaduse ja nimetatud määruse võimaliku vastuolu kohta direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktidega b ja c ning direktiivi 2005/36 artiklitega 13 ja 14. Kreeka Vabariik vastas sellele kirjale 12. septembril 2014.
Komisjon saatis ta 29. mail 2015 täiendava ametliku kirja, milles ta kinnitas oma eelmist seisukohta ja avaldas muret ka selle kohta, et Kreeka õigus on vastuolus direktiivi 2005/36 artikli 50 lõikega 1 ja VII lisaga, kuna teistes liidu liikmesriikides omandatud vahendajate kutsetunnistuste tunnustamisele on kehtestatud tingimused, mis lähevad kaugemale direktiiviga lubatust. Komisjon leidis samuti, et Kreeka õigusaktid on vastuolus ELTL artiklites 45 ja 49 ette nähtud diskrimineerimiskeelu põhimõttega.
Kreeka Vabariik vastas täiendavale ametlikule kirjale 23. novembril 2015.
Kuna Kreeka Vabariigi poolt vastuseks esitatud argumendid komisjoni ei veennud, saatis ta 25. veebruaril 2016 põhjendatud arvamuse, mille nimetatud liikmesriik sai kätte 26. veebruaril 2016 ning milles ta väitis esiteks, kuna Kreeka Vabariik piiras vahendajaid koolitavate asutuste õigusliku vormi mittetulundusühinguga, mis peavad hõlmama vähemalt ühte advokaatide ühingut ja vähemalt ühte Kreeka kutsekoda, on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklist 49 ning direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktidest b ja c ning lõikest 3.
Teiseks on põhjendatud arvamuses märgitud, et kuna Kreeka kehtestas akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusele tunnistuste sisu puudutavaid lisanõudeid ja korvamismeetmeid, hindamata eelnevalt olulisi erinevusi, ning kuna ta jättis jõusse diskrimineerivad õigusnormid, mis kohustavad taotlejat tõendama, et ta on vähemalt kolm korda osalenud vahendusmenetluses, siis on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artiklitest 45 ja 49 ning direktiivi 2005/36 artiklitest 13 ja 14, artikli 50 lõikest 1 ja VII lisast.
Kreeka Vabariik seadis kahtluse alla talle etteheidetud rikkumised 10. mai 2016. aasta vastuses, väites et ühest küljest seisneb vahendus avaliku võimu teostamisega seotud tegevuses, mistõttu kuulub see ELTL artikli 51 esimeses lõigus sätestatud erandi alla. Igal juhul saab hea õigusemõistmise üldise huviga õigustada teenuste osutamise vabadust kitsendavaid meetmeid. Teisest küljest väitis liikmesriik seoses kutsekvalifikatsioonide tunnustamisega, et kõnealused riigisiseste õigusnormidega ei võeta teises liikmesriigis kutsekvalifikatsiooni saanud vahendajatelt võimalust sellel kutsealal tegutseda. Lisaks tuleneb kõnealustest riigisisesest õigusnormidest, et vahendaja pädevust on võimalik kindlaks teha tema täiendkoolitust puudutavate toimiku dokumentide põhjal kogemuskriteeriumi asemel, millega nõutakse kolm korda vahendusmenetluses osalemist.
Kuna komisjon Kreeka Vabariigi arvamusega ei nõustunud, esitas ta käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi.
Hagi
Hagi ulatus
–
Poolte argumendid
Komisjon esitas hagiavalduses kaks väidet. Ta väitis esiteks, et seaduse 3898/2010 artikli 5 lõikega 1 ja presidendi dekreedi 123/2011 artikli 1 lõikega 1 on kehtestatud asutamisvabaduse piirang, nagu on määratletud ELTL artiklis 49, ning on rikutud direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punkte b ja c ning lõiget 3. Ta väitis teiseks, et ministri muudetud määrusega 109088 on rikutud direktiivi 2005/36 artikleid 13, 14 ja 50 ning VII lisa.
Kuigi Kreeka Vabariik ei vaielnud vastu komisjoni väidetele seaduse 3898/2010 ja ministri muudetud määruse 109088 kohta, kinnitas ta oma kaitseks, et seadus 3898/2010 ja ministri määrus 123/2011 on tunnistatud kehtetuks alates seaduse 4512/2018 avaldamisest
Kreeka Vabariigi Ametlikus Teatajas
17. jaanuaril 2018. Kreeka Vabariigi arvates tuleneb sellest, et hagis esitatud komisjoni väidetel ei ole enam mõtet.
Komisjon väitis oma repliigis esitatud nõudes, et käesolev hagi hõlmab ka olukorda, mis on tekkinud seadusega 4512/2018 tehtud õigusaktide muudatuste tulemusel, kuna Euroopa Kohtu praktika kohaselt on kohtueelses menetluses vaidlustatud õigusaktidega kehtestatud süsteem tervikuna säilinud uute meetmetega, mille liikmesriik on pärast põhjendatud arvamust vastu võtnud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ulatuse kindlakstegemiseks olgu mainitud, et kohustuste rikkumise esinemist tuleb hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis valitsenud olukorra põhjal ja hiljem toimunud muutusi ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta (vt selle kohta 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑202/16
, ei avaldata,
EU:C:2017:318
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames vaidlustatud riigisiseseid õigusnorme on pärast muudetud, ei muuda komisjon oma hagi eset, kui ta omistab varasemate õigusnormide vastu suunatud väited ka vastuvõetud muudatusest tulenevate õigusnormide vastu, kui riigisiseste õigusnormide mõlemal redaktsioonil on identne sisu (vt selle kohta 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa,
C‑197/12
, ei avaldata,
EU:C:2013:202
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seevastu ei saa vaidluse eset laiendada uutest sätetest tulenevatele kohustustele, mis ei ole samaväärsed selle õigusakti esialgsest versioonist tulenevate kohustustega, vastasel korral oleks tegemist olulise menetlusnormi rikkumisega liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses (vt selle kohta 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria,
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu juba öeldud, siis kuna komisjon omistas oma hagiavalduses esitatud esimese väite repliigis samuti seadusele 4512/2018, tuleb kindlaks teha, kas selline omistamine tähendab samuti hagi eseme muutmist.
Antud juhul ei nähtu seaduse 4512/2018 asjakohaste sätete tõlgendamisest ega sellega seotud komisjoni argumentidest, et viimati nimetatud seaduse sätete sisu on varem jõus olnud õigusnormide sisuga identne.
Järelikult osas, milles komisjoni esimene väide puudutab samuti seaduse 4512/2018 sätteid, muudetakse sellega vaidluse eset, mistõttu tuleb väiteid analüüsida nii, nagu need on esitatud komisjoni hagiavalduses, võtmata arvesse esimese väite laiendamist repliigis.
Neil asjaoludel tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata väited, mis on seotud ELTL artikli 49, direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktide b ja c ja lõike 3 ning direktiivi 2005/36 artiklite 13 ja 14, artikli 50 lõike 1 ja VII lisa sätete rikkumisega, osas, milles need väited puudutavad seadust 4512/2018.
Sisulised küsimused
ELTL artikli 49 ning direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktide b ja c ja lõike 3 rikkumist puudutav väide
–
Poolte argumendid
Komisjon on arvamusel, et esiteks ilmneb seaduse 3898/2010 artikli 5 lõikest 1 ja teiseks presidendi dekreedi 123/2011 artikli 1 lõikest 1, et ühingud, mis osutavad koolitusteenuseid sellistele vahendajatele, kes võivad sellel alusel osaleda eksamil, mille tulemusel nad akrediteeritakse vahendajana Kreeka Vabariigis, peavad õigusliku vormi poolest üksnes olema mittetulundusühingud, mille moodustavad ühiselt vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks Kreeka kutsekoda ning mis tegutsevad loa alusel, mille väljastab selle seaduse artiklis 7 ette nähtud teenistus.
Komisjon väidab, et nõue, mis on seotud koolitusasutuse nõutud koosseisuga, ja nõue, mis on seotud asutuse õigusliku vormiga, pärsivad nii välismaa koolitusasutusi, kes soovivad ennast esimest korda Kreeka Vabariiki sisse seada, kui ka neid, kes soovivad seal asutada teisese tegevuskoha, mistõttu nende nõuetega kitsendatakse asutamisvabadust, mis on ette nähtud ELTL artiklis 49 ning direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktides b ja c ja lõikes 3.
Komisjon on arvamusel, et seadusest 3898/2010 ilmneb, et nende asutuste pakutud koolituste tulemusel, kes ei täida selles sättes ettenähtud nõudeid, ei saa teha nõutud eksamit selle seaduse artikli 6 alusel ning lõpuks saada akrediteeringut, mis on nõutud vahendaja kutsealal tegutsemiseks Kreekas.
Lisaks väidab komisjon, et need nõuded ei ole õigustatud ülekaalukast üldisest huvist tuleneva põhjusega, samuti ei ole need sobivad taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks, ning need lähevad nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale. Peale selle võidakse neid kohaldada viisil, mis võib olla diskrimineeriv.
Pealegi leiab komisjon, et vastupidi Kreeka Vabariigi esitatud argumentidele kohtueelses menetluses, ei ole ELTL artiklis 51 ette nähtud erand antud asjas kohaldatav. Ühest küljest ei saa järeldada 17. veebruari 2005. aasta kohtumäärusest Mauri (
C‑250/03
,
EU:C:2005:96
), mis puudutab advokaatide osalemist antud eksami komisjonis, et asjaomane riigisisene eeskiri on kooskõlas liidu õigusega, kuna seaduse 3898/2010 artikkel 5 puudutab vahendajaid koolitavate asutuste koosseisu ja õiguslikku vormi. Teisest küljest ei ole ette heidetud rikkumine seotud vahendusteenusega kui sellisega, vaid vahendajate koolitusteenusega, mis ei ole hõlmatud avaliku võimu teostamisega, sh õigusemõistmisega.
Mis puudutab ülekaalukast üldisest huvist tulenevaid põhjuseid, mis võivad õigustada kõnealuseid piiranguid, siis komisjon väidab esiteks, et vahenduse kvaliteedi tagamise eesmärgile võib leida toetuse direktiivi 2008/52 artiklist 4. Ta leiab siiski, et ühelt poolt on artiklis 4 koostoimes selle direktiivi põhjendusega 16 ette nähtud koolitusteenuste osutamise kvaliteedi kontroll sellise mehhanismi kaudu nagu tegevusjuhendid ja teiselt poolt, et artikliga 4 ei peeta silmas vahendajaid koolitavate asutuste korraldust puudutavaid selliseid eeskirju, mis reguleerivad nõutud õiguslikku vormi ja osalust.
Teiseks väidab komisjon, et kuigi Euroopa Kohtu praktika kohaselt võivad vahendusteenuste kasutajate kaitse ja vajadus tagada kõrgetasemeline koolitus kujutada endast ülekaalukast üldisest huvist tulenevaid põhjuseid, ei ole Kreeka Vabariik tõendanud, et ühingu õigusliku vormi ja osalusega seotud nõuded võimaldavad neid eesmärke saavutada.
Komisjon leiab igal juhul, et kõnealused piirangud ei ole proportsionaalsed taotletud eesmärkidega, kuna ühelt poolt on olemas vähem piiravaid meetmeid nagu sobivate õppeprogrammide kehtestamine, koolitajaid ja kasutatud materjale puudutavate kriteeriumide määratlemine ja kutsealal tegutsemise õiguse andvaid kohustuslikke eksameid puudutavate kriteeriumide kindlaks määramine. Komisjon märgib teiselt poolt, et Kreeka Vabariik juba kohaldab teisi vähem piiravaid meetmeid, et tagada koolituse kõrge tase nagu nõue kogenud vahendaja poolt koolituse läbiviimise kohta, eksamite läbimine riikliku eksamikomisjoni ees või samuti seadusega koolitusprogrammi sisu ja kestuse kindlaksmääramine.
Kreeka Vabariik märgib ainult, et pärast seaduse 4512/2018 vastuvõtmist ei ole käesoleval väitel enam mõtet.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks olgu märgitud, et käesoleva hagi esimene väide puudutab ELTL artikli 49 ning direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktide b ja c ning lõike 3 rikkumist.
Sellega seoses tuleb esiteks nentida, et direktiivi 2006/123 põhjendusest 6 ilmneb, et takistusi, mis tõkestavad asutamisvabadust, ei ole võimalik kõrvaldada, tuginedes üksnes ELTL artiklite 49 otsesele kohaldamisele, sest nende kõrvaldamine igal konkreetsel juhul oleks äärmiselt keerukas (vt selle kohta 16. juuni 2015. aasta kohtuotsus Rina Services jt,
C‑593/13
,
EU:C:2015:399
, punkt
) ning järelikult tuleb võtta vastu valdkonna direktiiv.
Sellest tuleneb, et kui asutamisvabaduse piirang kuulub direktiivi 2006/123 kohaldamisalasse, ei pea seda analüüsima samuti ELTL artikli 49 suhtes (vt selle kohta 23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, punkt
, ja 30. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus X ja Visser,
C‑360/15 ja C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, punkt
).
Järelikult tuleb analüüsida, kas direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktide b ja c ning lõike 3 rikkumist puudutav väide on põhjendatud.
Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 1 kohaselt on liikmesriigid kohustatud kontrollima, kas nende õigussüsteemis on kehtestatud artikli 15 lõikes 2 loetletud nõuded, ja tagama, et kõik taolised nõuded on kooskõlas artikli 15 lõikes 3 sätestatud tingimustega.
Artikli 15 lõikes 3 loetletud kumuleeruvad tingimused puudutavad esiteks asjaomaste nõuete mittediskrimineerivat olemust, kusjuures nõuded ei või olla otseselt ega kaudselt diskrimineerivad kodakondsuse alusel ega äriühingute puhul registrijärgse asukoha alusel; teiseks nende vajadust, st et nõuded peavad olema põhjendatud ülekaalukast üldisest huvist tuleneva põhjusega, ja kolmandaks nende proportsionaalsust, kusjuures nõuded peavad olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks, ei või minna nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale ega samuti tohi olla võimalik asendada neid nõudeid muude, vähem piiravate meetmetega, millega saavutataks sama tulemus.
Käesolevas asjas palub komisjon, et tema väidete alusel tuvastataks, et selle institutsiooni poolt hagis esile toodud riigisisesed sätted kehtestavad seda tüüpi nõudeid, mis on loetletud direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktides b ja c, ning juhul, kui need nõuded ei vasta artikli 15 lõikes 3 sätestatud tingimustele, rikuvad need riigisisesed sätted selle artikli lõikeid 1–3.
Alustuseks on oluline kontrollida, kas seaduse 3898/2010 artiklist 5 tulenevad nõuded kuuluvad selle direktiivi artikli 15 lõike 2 punktide b ja c kohaldamisalasse, nagu väidab komisjon.
Sellega seoses tuleb nentida, et direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punkt b koostoimes põhjendusega 73 näeb ette teatud kategooria nõudeid, mille kohaselt on teenuseosutajal kohustus valida teatud õiguslik vorm, millega on nimelt hõlmatud nõue olla juriidiline isik või mittetulundusühing.
Tuleb aga tõdeda, et seaduse 3898/2010 artikliga 5 nõutud vahendajaid koolitavate asutuste asutuse õiguslikku vormi puudutav nõue, mille kohaselt peavad vahendajaid koolitavad asutused olema mittetulundusühingud, on sõnaselgelt hõlmatud direktiivi 2006/123/EÜ artikli 15 lõike 2 punktiga b (vt selle kohta 23. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, punktid
ja
).
Lisaks olgu märgitud, et direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktis c koostoimes põhjendusega 73 on ette nähtud teine kategooria nõudeid, mis on seotud ühingus osaluse omamisega.
Koolitusasutuse koosseisu puudutav nõue, mille kohaselt peavad selle ühiselt moodustama vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks Kreeka kutsekoda ning mis on ette nähtud seaduse 3898/2010 artiklis 5, on aga hõlmatud direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktiga c.
Seejärel tuleb kindlaks teha, kas asjaomased riigisisesed eeskirjad on hõlmatud direktiivi 2006/123 artikli 15 lõikega 3.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 3 punkti a kohaselt ei ole selle artikli lõikes 2 loetletud nõuded selle direktiivi sätetega vastuolus muu hulgas juhul, kui need ei ole otseselt ega kaudselt diskrimineerivad kodakondsuse alusel ega äriühingute puhul registrijärgse asukoha alusel.
Antud juhul selgub seaduse 3898/2010 artiklist 5, et nõudeid, mis on seotud õigusliku vormiga, osalusega ühingus ja vahendajaid koolitavate asutuste koosseisuga, kohaldatakse nii Kreeka Vabariigis asutatud kui ka teistes liikmesriigis asutatud koolitusasutustele. Need nõuded ei ole seega diskrimineerivad direktiivi artikli 15 lõike 3 punkti a tähenduses.
Teiseks, mis puudutab asjaomaste riigisiseste eeskirjade vajadust, siis kuigi Kreeka Vabariik ei ole esitanud seaduse 3898/2010 artikli 5 kohta konkreetseid põhjendusi, selgub tema Euroopa Kohtu istungil esitatud argumentidest, et need õigusnormid on sobivad, et tagada kooskõlas direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 3 punktiga b vahendajate koolituse kvaliteedi kõrge tase ning lihtsustada koolitusasutuste sisseseadmist äärealadele.
Kuigi sellised põhjused võivad olla ülekaalukast üldisest huvist tulenevad põhjused, ei ole Kreeka Vabariik siiski esitanud argumente, mis võiksid tõendada, et koolitusühingu õiguslikku vormi ja ühingus osaluse omamist puudutavad eeskirjad kujutavad endast meetmeid, mis on vajalikud selliste eesmärkide saavutamiseks.
Kuna direktiivi 2006/123 artikli 15 lõikes 3 ette nähtud kolm tingimust on kumuleeruvad, tuleb asuda seisukohale, et asjaomased riigisisesed eeskirjad ei vasta nende tingimuste hulgast teisele, ilma et oleks vaja kontrollida selle lõikes 3 ette nähtud kolmandat nõuet.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna Kreeka Vabariik piiras vahendajaid koolitavate asutuste õigusliku vormi mittetulundusühinguga, mille peavad ühiselt moodustama vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks Kreeka kutsekoda, siis on Kreeka Vabariik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktidest b ja c ning lõikest 3.
Direktiivi 2005/36 artikleid 13 ja 14, artikli 50 lõiget 1 ja VII lisa puudutav väide
–
Poolte argumendid
Komisjon on arvamusel, et seaduse 3898/2010 ja ministri muudetud määruse 109088 sätetega on rikutud direktiivi 2005/36 artikleid 13 ja 14, artikli 50 lõiget 1 ja VII lisa. Nende sätetega on rikutud samuti diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
Nimetatud institutsioon väidab sissejuhatuseks, viidates direktiivi 2005/36 artikli 3 lõike 1 punkti a „reguleeritud kutseala“ määratlusele, et selle direktiiviga ei ole nõutud vahendaja kutsealal tegutsema hakkamiseks konkreetset haridust tõendavat diplomit ning direktiivi ei kohaldata ainult reguleeritud kutsealal „tegutsemisele“. Institutsioon leiab, et kuigi juhul, kui ühtlustamist ei ole toimunud, jääb liikmesriikidele pädevus reguleerida seda kutseala ning määrata kindlaks kutsealal tegutsema hakkamise tingimused, ei saa riigisiseste õigusaktide normid siiski endast kujutada põhjendamatust takistust aluslepingutega tagatud põhiõiguste teostamisele.
Kuna vahendaja kutsealal tegutsema hakkamine sõltub Kreekas nii spetsiaalsest koolitusest kui ka akrediteerimisest, mille saab viidatud eksami läbinud kandidaat, leiab komisjon, et vahendaja kutseala kuulub direktiivi 2005/36 kohaldamisalasse.
Ta on seisukohal, et asjaolule, et Kreeka Vabariik ei ole direktiivi artikli 56 lõike 3 kohaselt määranud ametiasutusi ja organeid, kes on pädevad välja andma ja vastu võtma kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente ja muid dokumente või teavet, ei saa tugineda selleks, et õigustada direktiivi teiste sätete järgimata jätmist.
Mis puudutab esiteks koolitusasutuse sellise tunnistuse sisu, mille peab sisserändajast vahendaja esitama selleks, et saada akrediteering sellel kutsealal Kreekas tegelemiseks, leiab komisjon, et ministri muudetud määrusest 109088 tuleneb, et taotlusele, et Kreekas tunnustataks välisriigi vahendaja haridust tõendavaid dokumente, tuleb nimelt lisada koolitusasutuse tunnistus, mis kinnitab õpetamismeetodit, osalejate arvu, koolitajate arvu ja kvalifikatsioone, kandidaatide eksami‑ ja hindamismenetlust ning usaldusväärsust tagavad meetodeid. Sellised tingimused lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik, et hinnata kutsealaste teadmiste ja kvalifikatsiooni taset, mis selle dokumendi omanikul eeldatavalt on. Järelikult on eespool nimetatud tingimused vastuolus direktiivi 2005/36 artiklite 13 ja 14, artikli 50 lõike 1 ja VII lisaga.
Komisjon väidab sellega seoses, et direktiivi 2005/36 artiklist 13 selgub, et vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus võimaldab reguleeritud kutsealal tegutsema asuda taotlejatel, kellel on teises liikmesriigis viimase territooriumil sellel kutsealal tegutsema hakkamiseks nõutav pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument. Kuigi sellised tunnistused peab olema väljastanud liikmesriigi pädev asutus ning need peavad kinnitama teatud kutsekvalifikatsiooni taset, ei ole komisjoni arvates direktiiviga 2005/36 siiski nõutud, et teises liikmesriigis väljastatud diplomid kinnitavad haridust ja koolitust, mis on võrdväärsed või võrreldavad nendega, mis on nõutud vastuvõtvas liikmesriigis.
Komisjon leiab, et direktiivi 2005/36 artiklis 14 on ette nähtud, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused võivad nõuda taotlejalt tema koolitust ja väljaõpet puudutava teabe esitamist kuivõrd see on vajalik tuvastamaks võimalikke kõrvalekaldeid Kreeka Vabariigi õigusaktidega nõutud riigisisesest koolitusest ja väljaõppest. Nimetatud institutsioon on aga arvamusel, et riigisiseste õigusnormidega nõutud tingimused ei võimalda analüüsida, kas asjaomase isiku saadud koolitus käsitleb teemasid, mis erinevad oluliselt Kreeka territooriumil nõutud kvalifikatsiooni tõendava dokumendiga hõlmatud koolitusest.
Peale selle selgub direktiivi 2005/36 artikli 50 lõikest 1, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad ametiasutused võivad tunnustamismenetluses nõuda selle direktiivi VII lisas loetletud dokumente ja tunnistusi nagu koopia pädevust tõendavatest tunnistustest või haridust tõendavast tunnistusest, mis annab õiguse asjaomasel kutsealal tegutsemiseks.
Komisjon aga väidab, et VII lisa punkti 1 alapunkti b teisest lõigust ilmneb, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused võivad nõuda taotlejalt tema koolitust ja väljaõpet puudutava teabe esitamist, kuivõrd see on vajalik tuvastamaks võimalikke kõrvalekaldeid liikmesriigi poolt nõutud koolitusest ja väljaõppest. Järelikult on see institutsioon seisukohal, et Kreeka õigusnormides sätestatud tingimustega on rikutud nii direktiivi 2005/36 artikli 14 lõiget 1 kui ka artikli 50 lõiget 1 ja VII lisa.
Mis puudutab teiseks Kreeka Vabariigi ette nähtud korvamismeetmeid, siis komisjon märgib, et ministri muudetud määruse nr 109088 peatüki A ainsa artikli lõikes 5 on ette nähtud, et vahendajate akrediteerimiskomisjon võib omal äranägemisel paluda asjaomaselt isikult täiendava eksami sooritamist eelkõige juhul, kui tema koolitus on toimunud Kreekas välismaa päritolu asutuses.
Kuigi komisjon möönab, et direktiivis 2005/36 ei ole nõutud, et selliste eksamite kriteeriumid oleksid ära toodud, märgib ta siiski, et kui puuduvad riigisisesed eeskirjad, millega reguleeritakse eksamimenetlust, võib see osutuda meelevaldseks või isegi diskrimineerivaks. Ta leiab seega, et eksamimenetlusega on rikutud direktiivi 2005/36 artiklis 14 ette nähtud nõudeid, kui eelnevalt ei hinnata olulisi erinevusi riigisisese koolitusega.
Komisjon väidab samuti, et riigisisestes õigusnormides on üks kutsetunnistuse võrdväärsuse tunnustamise tingimustest tõendamine, et vahendusmenetluses on osaletud vahendajana, vahendaja abilisena või pooltest ühe nõustajana vähemalt kolmel korral. Selline tingimus ei kehti aga Kreekas koolitatud vahendajatele. Komisjon leiab, et see tingimus on diskrimineeriv ja direktiivi 2005/36 artikliga 13 vastuolus.
Mis puudutab Kreeka ametiasutuste praktikat jätta eespool nimetatud tingimus kohaldatama, kui asjaomase toimiku dokumentidega on võimalik tõendada täiendkoolitust ja järjepidevat vahendustegevust, siis komisjon märgib, et riigisiseste õigusnormide vastuolu liidu õiguse sätetega saab lõplikult kõrvaldada üksnes siduvate sätete abil, millel on sama õigusjõud kui nendele, mida tuleb muuta, mistõttu halduspraktika ei ole piisav selleks, et seda peetaks EL toimimise lepingust tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks. Igal juhul väidab see institutsioon, et Kreeka õigusnormide kohaselt puudutab võimalus, et ei kohaldata kogemuse kriteeriumi, üksnes asjaomaseid isikuid, kes on saanud vahendaja kutsetunnistuse hiljemalt 31. detsembril 2012.
Kreeka Vabariik rõhutab, et alates seaduse 4512/2018 jõustumisest on ministri muudetud määrus 109088 tunnistatud kehtetuks, ning ta leiab seega, et käesoleval väitel puudub mõte.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab direktiivi 2008/52 arvesse võtmist direktiivi 2005/36 kohaldamisala piiritlemiseks, siis olgu sissejuhatuseks märgitud, nagu seda on teinud kohtujurist oma ettepaneku punktis 46, et direktiiv 2008/52 ei mõjuta käesolevas asjas direktiivi 2005/36 kohaldatavust. Nimelt kuigi direktiiv 2008/52 käsitleb vahendusmenetluse teatavaid aspekte tsiviil‑ ja kaubandusasjades, ei ole sellega siiski ühtlustatud vahendaja kutsealal tegutsema hakkamise tingimused.
Seoses küsimusega, kas vahendaja kutseala on „reguleeritud kutseala“ direktiivi 2005/36 artikli 3 lõike 1 punkti a tähenduses, tuleb lisaks eelnevale täpsustusele märkida, et „reguleeritud kutsealaga“ on hõlmatud kutsetegevus või ‑tegevuste hulk, millel tegutsema hakkamist või tegutsemist või tegutsemise üht moodustest reguleerivad spetsiaalse kutsekvalifikatsiooni omamist kas otseselt või kaudselt käsitlevad õigus‑ või haldusnormid (21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Malta Dental Technologists Association ja Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nii nähtub direktiivi 2005/36 artikli 3 lõike 1 punktidest b, c ja e, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis a sisalduv mõiste „eriomane kutsekvalifikatsioon“ viitab dokumendiga tõendatud mis tahes kvalifikatsioonile, mis on konkreetselt loodud kvalifikatsiooni omavate isikute ettevalmistamiseks, et töötada kindlal kutsealal (21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Malta Dental Technologists Association ja Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes on ettepaneku punktis 43 on märkinud, et vahendaja kutseala, nagu see Kreekas on reguleeritud, vastab käesoleva kohtuotsuse punktides 86 ja 87 loetletud kriteeriumidele, sest sellel tegutsema hakkamine sõltub nõuetekohase koolituse läbimisest, et saada konkreetselt sellel kutsealal tegutsemist võimaldav kutsekvalifikatsioon ja kvalifikatsiooni tõendav dokument eelkõige seaduse 3898/2010 artikli 6 lõigete 1 ja 3 alusel.
Mis puudutab asjaomaste õigusnormide kooskõla direktiivi 2005/36 sätetega, siis olgu märgitud, et vahendajate haridust tõendavate dokumentide tunnustamine on reguleeritud direktiivi artiklitega 10–14.
Direktiivi artikli 13 lõikes 1 on ette nähtud, et vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus peab võimaldama taotlejatel reguleeritud kutsealal tegutsema asuda või tegutseda oma kodanikega samadel tingimustel, kui neil on sama direktiivi artiklis 11 sätestatud pädevuskinnitus või kvalifikatsiooni tõendav dokument, mille on selleks väljastanud teise liikmesriigi pädev asutus.
Kuigi direktiivi 2005/36 artiklis 14 on ette nähtud, et direktiivi artikkel 13 ei välista võimalust, et vastuvõttev liikmesriik kehtestab isikutele, kes soovivad reguleeritud kutsealal tegutsema asuda või tegutseda, „korvamismeetmeid“, mis seisnevad kohanemisaja läbimises või sobivustesti sooritamises, tuleb siiski nõustuda kohtujuristiga, kes oma ettepaneku punktis 56 märkis, et artikkel 14 piirab seda võimalust siiski olukordadega, mis on loetletud selle artikli lõikes 1.
Direktiivi 2005/36 artikli 14 lõike 1 punktist a ilmneb esiteks, et liikmesriigid võivad kohaldada korvamismeetmeid, kui taotleja läbitud koolitus hõlmab vastuvõtvas liikmesriigis nõutava kvalifikatsiooni tõendava dokumendiga kaetud teemadest oluliselt erinevaid teemasid. Teiseks tähendab sama artikli lõike 4 kohaselt väljend „oluliselt erinevad teemad“ teemasid, mida käsitlevad omandatud teadmised, oskused ja pädevused on kutsealal tegutsemiseks olulised ja mille puhul sisserändaja läbitud koolitus erineb sisult märkimisväärselt vastuvõtvas liikmesriigis nõutavast koolitusest. Kolmandaks seab artikli 14 lõige 5 korvamismeetmete nõudmise võimaluse sõltuvusse proportsionaalsuse põhimõtte järgmisest.
Lisaks nähtub direktiivi 2005/36 artikli 50 lõikest 1, et liikmesriigi pädevad ametiasutused võivad nõuda direktiivi VII lisas loetletud dokumentide ja tunnistuste esitamist. Kõnealuse lisa punkti 1 alapunktides b ja c on märgitud, et selles mainitud tõendeid võib nõuda viimati nimetatud sätetes kindlaksmääratud tingimustel.
Kreeka õigusnormide kooskõla direktiiviga 2005/36 tuleb analüüsida neid märkusi arvestades.
Mis puudutab esiteks akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlust, millele on kehtestatud lisanõuded seoses sellise koolitusasutuse tunnistusega, mille peab sisserändajast vahendaja esitama selleks, et saada akrediteering sellel kutsealal Kreekas tegelemiseks, siis ministri muudetud määruse 109088 peatüki A ainsa artikli lõike 2 punktist c tuleneb, et Kreeka õigusnormidega on nõutud, et koolitusasutuse tunnistus, mis on esitatud Kreeka akrediteerimiskomisjonile, sisaldab rida andmeid, sh samuti teavet koolituse asukoha kohta ning kandidaatide eksami‑ ja hindamismenetluse ning usaldusväärsust tagavate meetodite kohta.
Ühelt poolt tuleb aga tõdeda, et Kreeka õigusnormides sisalduvad tingimused ei sisaldu direktiivi 2005/36 ja teiselt poolt, et vastuolus direktiivi 2005/36 artiklist 14, artikli 50 lõikest 1 ja VII lisa punktist 1 tulenevate nõuetega ei ole need tingimused adekvaatsed, et proportsionaalselt hinnata taotlejate läbitud koolituse sisu, nagu kohtujurist oma ettepanekus punktis 60 on märkinud.
Mis puudutab teiseks välisriigis välja antud või tunnustatud välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas toimunud koolituse tulemusel välja antud kutsetunnistust omavate vahendaja kvalifikatsiooni akrediteerimise taotlejatelt Kreeka Vabariigis nõutud korvamismeetmeid, siis tuleb märkida, et direktiivi 2005/36 artikli 14 lõike 1 punktist a selgub, et korvamismeetmete kohaldamine eeldab analüüsi, mille eesmärk on vastuvõtva liikmesriigi pädeva ametiasutuse poolt kindlaks teha, kas esineb võimalikke olulisi erinevusi taotleja läbitud koolituses ja riigisiseses koolituses.
Antud asjas nähtub ministri muudetud määruse 109088 peatüki A ainsa artikli lõikest 5, et kui tegemist on välisriigis välja antud või välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas läbiviidud koolituse tulemusel välja antud kutsetunnistuse võrdväärsuse tunnustamisega, on vahendajate akrediteerimiskomisjonil võimalik tunnustada seda võrdväärsust, kui taotleja suudab tõendada, et ta on vahendusmenetluses vahendajana, vahendaja abilisena või pooltest ühe nõustajana osalenud vähemalt kolmel korral. Komisjon võib omal äranägemisel paluda taotlejalt täiendava eksami sooritamist eelkõige juhul, kui tema koolitus on toimunud Kreekas.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et sellised tingimused ei ole kooskõlas direktiivis 2005/36 ette nähtud kriteeriumidega ja mis ületavad direktiiviga liikmesriikide pädevatele ametiasutustele selles valdkonnas antud kaalutlusõigust, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 63 on märkinud.
Nimelt, kuna asjaomaste riigisiseste õigusnormidega ei ole ette nähtud eelnevalt selle kindlakstegemine, kas taotleja läbitud koolitus käsitleb teemasid, mis erinevad oluliselt vastuvõtvas liikmesriigis nõutud kvalifikatsiooni tõendava dokumendiga hõlmatud koolitusest, kusjuures see eelnev hindamine on direktiivi 2005/36 artikli 14 kohaselt vajalik selleks, et akrediteerimiskomisjon võiks nõuda korvamismeetmeid, siis ei saa väita, et riigisisesed õigusnormid on direktiiviga 2005/36 kooskõlas.
Peale selle tuleb täheldada, et ministri muudetud määruse 109088 peatüki A ainsa artikli lõikega 5 on samuti rikutud direktiivi 2005/36 artikli 13 lõikes 1 ette nähtud kohustusi, kuna selles on nõutud, et isikud, kes taotlevad vahendajana akrediteerimist pärast kutsetunnistuse saamist välisriigi koolitusasutuselt, peavad tõendama, et nad on vahendusmenetluses osalenud vähemalt kolmel korral, kuigi seda akrediteerimistingimust ei kohaldata riigisiseselt koolitusasutuselt kutsetunnistuse saanud isikute puhul.
Neid kaalutlusi ei sea kahtluse alla argument, mille kohaselt võimaldab halduspraktika jätta sellise tingimuse kohaldamata, kuna ei ole vaidlust selles, et isegi kui liikmesriigi ametiasutused ei kohalda liidu õigusega vastuolus olevat riigisisest sätet, nõuab õiguskindluse põhimõte siiski selle sätte muutmist (vt selle kohta 5. juuli 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia,
C‑522/04
,
EU:C:2007:405
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodud märkustest tuleneb, et kuna Kreeka Vabariik kehtestas akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusele tunnistuste sisu puudutavad lisanõuded ja korvamismeetmed, hindamata eelnevalt olulisi erinevusi võrreldes riigisisese koolitusega, on Kreeka rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2005/36 artiklitest 13 ja 14, artikli 50 lõikest 1 ja VII lisast.
Järelikult tuleb jõuda järeldusele, et:
–
kuna Kreeka Vabariik piiras vahendajaid koolitavate asutuste õigusliku vormi mittetulundusühinguga, mille peavad ühiselt moodustama vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks Kreeka kutsekoda, on Kreeka Vabariik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2006/123 artikli 15 lõike 2 punktidest b ja c ning lõikest 3;
–
kuna Kreeka Vabariik kehtestas akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusele tunnistuste sisu puudutavad lisanõuded ja korvamismeetmed, hindamata eelnevalt olulisi erinevusi võrreldes riigisisese koolitusega, ning kuna ta jättis jõusse diskrimineerivad õigusnormid, mis kohustavad vahendaja kvalifikatsiooni akrediteerimise taotlejaid – kui neil on välisriigist või tunnustatud välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas läbiviidud koolituse tulemusel välja antud akrediteerimistunnistus – tõendama, et nad on vähemalt kolm korda osalenud vahendusmenetluses, siis on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2005/36 artiklitest 13 ja 14, artikli 50 lõikest 1 ning VII lisast.
Kohtukulud
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
–
Kuna Kreeka Vabariik piiras vahendajaid koolitavate asutuste õigusliku vormi mittetulundusühinguga, mille peavad ühiselt moodustama vähemalt üks advokaatide ühing ja vähemalt üks Kreeka kutsekoda, siis on ta rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 15 lõike 2 punktidest b ja c ning lõikest 3;
–
kuna Kreeka Vabariik kehtestas akadeemiliste kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusele tunnistuste sisu puudutavad lisanõuded ja korvamismeetmed, hindamata eelnevalt olulisi erinevusi võrreldes riigisisese koolitusega, ning kuna ta jättis jõusse diskrimineerivad õigusnormid, mis kohustavad vahendaja kvalifikatsiooni akrediteerimise taotlejaid – kui neil on välisriigist või tunnustatud välisriigi koolitusasutuse poolt Kreekas läbiviidud koolituse tulemusel välja antud akrediteerimistunnistus – tõendama, et nad on vähemalt kolm korda osalenud vahendusmenetluses, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. novembri 2013. aasta direktiiviga 2013/55/EL, artiklitest 13 ja 14, artikli 50 lõikest 1 ning VII lisast.

2.
Mõista kohtulukud välja Kreeka Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.