CELEX: 62016TJ0282
Státní podpory
Poštovní odvětví
Vyrovnání čistých nákladů, které vyplývají z povinností všeobecných služeb
Rozhodnutí, kterým se podpora prohlašuje za slučitelnou s vnitřním trhem
Žaloba na neplatnost
Právní zájem na podání žaloby
Povinnost uvést odůvodnění
Rovné zacházení
Proporcionalita
Právo na vlastnictví
Svoboda podnikání

I.

Skutečnosti předcházející sporu a hlavní ustanovení použitelného práva
Poczta Polska (dále jen „PP“) je polskou akciovou společností, jejímž jediným akcionářem je státní pokladna Polské republiky. V rozhodné době z hlediska skutkového stavu, který je předmětem projednávané věci, její činnosti zahrnovaly zejména všeobecné poštovní služby, jakož i kurýrní služby, přičemž byla v Polsku hlavním provozovatelem těchto služeb.
V souladu s relevantními ustanoveními Smlouvy o ES použitelnými v projednávaném sporu a týkajícími se rozvoje vnitřního trhu, předmětné služby patřily, stejně jako je tomu dnes, pod legislativní pravomoc rozdělenou na jedné straně mezi Evropským společenstvím, dnes Evropskou unii a na druhé straně členskými státy.
Pokud jde o unijní právo, použitelná pravidla byla stanovena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (
Úř. věst. 1998, L 15, s. 14
; Zvl. vyd. 06/03, s. 71), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/6/ES ze dne 20. února 2008, kterou se mění směrnice 97/67/ES s ohledem na úplné dotvoření vnitřního trhu poštovních služeb Společenství (
Úř. věst. 2008, L 52, s. 3
) (dále jen „poštovní směrnice“).
Konkrétně, pokud jde o důsledky, které z finančního hlediska mohou vyplývat z liberalizace tohoto odvětví služeb na vnitřním trhu Unie, čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice ještě dnes stanoví, že pokud povinnosti všeobecných služeb způsobují „nerovnou finanční zátěž“, který určený poskytovatel této služby musí nést sám, dotyčný členský stát může zavést „mechanismus pro rozdělení čistých nákladů spojených s povinnostmi všeobecných služeb mezi [různé] poskytovatele služeb“.
Podle čl. 7 odst. 4 poštovní směrnice, pokud se takový mechanismus zavede, dotčený členský stát „může zřídit vyrovnávací fond, který může být financován z poplatků hrazených poskytovateli [předmětných] služeb“. Podle čl. 7 odst. 5 poštovní směrnice při zřizování takového vyrovnávacího fondu a při stanovení výše finančních příspěvků uvedených v odstavcích 3 a 4 tohoto článku „členské státy zajistí dodržování zásady transparentnosti, nediskriminace a přiměřenosti“.
V souladu se zněním části B druhého pododstavce přílohy I poštovní směrnice jsou čistými náklady spojenými s povinnostmi všeobecných služeb veškeré náklady, které se týkají praktického poskytování všeobecných služeb. Tyto náklady se vypočítají „jako rozdíl mezi čistými náklady určeného poskytovatele [těchto] služeb, který vykonává povinnosti [stanovené vnitrostátním poštovním zákonem] […], a téhož poskytovatele poštovních služeb, který povinnosti všeobecných služeb nevykonává“.
V Polsku byla poštovní směrnice provedena ustawou Prawa pocztowego (poštovní zákon) ze dne 23. listopadu 2012 (Dz. U. z roku 2012, položka 1529) (dále jen „polský poštovní zákon“). Podle znění jeho článku 2 jsou službami, které patří pod všeobecné služby, v této zemi služby, které zahrnují zasílaní dopisů a poštovních balíků, jakož i zásilky pro nevidomé, které nejsou vykonávané určeným provozovatelem v rámci jeho povinností všeobecných služeb. V rámci všeobecných poštovních služeb má být doprava a distribuce dopisů a poštovních balíků zajištěna každý pracovní den a nejméně 5 dnů v týdnu. Váha dotčených poštovních zásilek nesmí přesáhnout 2000 g, avšak váha balíků může dosahovat až 10000 g (články 45 a 46 polského poštovního zákona).
Na základě polského poštovního zákona (čl. 178 odst. 1) bylo provedení reformy polské poštovní služby svěřeno nejprve a na období třech let od 1. ledna 2013 PP, která tak byla pověřena převzít povinnosti poskytovatele poštovních všeobecných služeb na celém polském území.
Když byl takto stanoven právní rámec této reformy, polské orgány, které využily zejména možnosti udělené poštovní směrnicí (viz body 3 až 6 výše), a relevantní ustanovení polského poštovního zákona, tedy dne 10. června 2014 oznámily Evropské komisi režim podpory, který se na jedné straně týkal mechanismu rozdělení čistých nákladů na povinnosti všeobecných služeb a na druhé straně zavedení vyrovnávacího fondu, který doplňoval zřízení tohoto mechanismu.
Vyrovnávací fond byl částečně financován příspěvky, které byli do uvedeného fondu povinni zaplatit dotčení provozovatelé poštovních služeb, jakož i částečně ze státního rozpočtu. Zejména povinnost přispívat uvedená v čl. 108 odst. 2 polského poštovního zákona se týkala provozovatelů poštovních služeb poskytujících rovnocenné všeobecné služby, jejichž roční příjmy dosažené na tomto základě nicméně musely být vyšší než 1 milion polských zlotých (PLN). V každém případě částka dlužná každým dotčeným provozovatelem nemohla přesahovat ročně horní hranici 2 % jeho příjmů pocházejících z jeho poskytování všeobecných služeb (dále jen „procento určující maximální výši příspěvku“).
Tento mechanismus, který byl původně plánován pro období od roku 2013 do roku 2026, byl nakonec omezen dopisem, který příslušné polské orgány zaslaly Komisi dne 5. ledna 2015, na období od roku 2013 do roku 2015 (dále jen „vnitrostátní vyrovnávací režim“ nebo „dotčené opatření“).
Dne 26. listopadu 2015 se Komise podle čl. 4 odst. 3 nařízení Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 [SFEU] (
Úř. věst. 2015, L 248, s. 9
), rozhodla nevznést námitky vůči vnitrostátnímu vyrovnávacímu režimu z důvodu, že se jedná o státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem (dále jen „napadené rozhodnutí“). Podle Komise, v souladu s kritérii uvedenými v oddílech 2.1 až 2.8 jejího sdělení o rámci Unie pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (2011) (
Úř. věst. 2012, C 8, s. 15
, dále jen „rámec pro SOHZ“) dotčené opatření nemůže ovlivnit obchod v rozporu se zájmem Unie. Dále zásady fungování vyrovnávacího fondu nepřináší závažné narušení hospodářské soutěže, a nekladou tedy dodatečné požadavky na zabezpečení toho, že rozvoj obchodování nebude ovlivněn v míře neslučitelné se zájmy Unie.
Žalobkyněmi jsou zaprvé Inpost Paczkomaty sp. z o.o. a zadruhé Inpost S. A. Tyto společnosti jsou součástí polské skupiny Integer.pl S. A., která na základě článku 2 polského poštovního zákona přispívá na financování vyrovnávacího fondu zřízeného uvedeným zákonem a umožňujícího PP využívat odpovídající náhrady (viz bod 9 výše).
II.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhy došlými soudní kanceláři Tribunálu dne 30. května 2016 podaly žalobkyně žaloby zaregistrované pod číslem T‑282/16 a T‑283/16.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 15. září 2016 navrhla Polská republika svůj vstup do těchto řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Komise.
Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 27. září 2016 navrhla Komise spojení těchto věcí.
Rozhodnutími ze dne 28. října 2016 povolil předseda třetího senátu Tribunálu vedlejší účastenství Polské republiky.
Rozhodnutím předsedy třetího senátu Tribunálu ze dne 14. listopadu 2016 byly věci T‑282/16 a T‑283/16 v souladu s článkem 68 jednacího řádu Tribunálu spojeny pro účely písemné části řízení, ústní části řízení a rozhodnutí, jímž bude řízení skončeno.
Polská republika předložila svůj spis vedlejší účastnice dne 19. ledna 2017.
Na návrh soudce zpravodaje Tribunál (třetí senát) rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření upravených článkem 89 jednacího řádu položil účastnicím řízení písemné otázky a vyzval je, aby na ně zodpověděly písemně, čemuž účastnice řízení vyhověly ve stanovených lhůtách.
Na návrh třetího senátu Tribunálu rozhodl Tribunál podle článku 28 svého jednacího řádu předat věc rozšířenému senátu.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 24. dubna 2018.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–
napadené rozhodnutí zrušil,
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise a Polská republika navrhují, aby Tribunál:
–
žaloby zamítl,
–
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
III.

Právní otázky
A.

K předmětu sporu a právní zájmu žalobkyň na podání žaloby
Pokud jde o předmět tohoto sporu, je třeba v rozporu s tvrzením žalobkyň uvést, že vnitrostátní vyrovnávací režim se netýká období po 31. prosinci 2015, jelikož financování poštovních všeobecných služeb v období od roku 2016 do roku 2025 není předmětem napadeného rozhodnutí (viz body 2 a 12 odůvodnění tohoto rozhodnutí a bod 11 výše).
Navíc je třeba zdůraznit, že v odpovědi na písemnou otázku položenou Tribunálem v rámci organizačního procesního opatření žalobkyně uvedly, že vyrovnávací fond nebyl využit ani v roce 2014 ani v roce 2015 a že „neexistence skutečné poptávky ze strany [PP] umožňující provedení tohoto mechanismu pro [uvedené] roky... [měla] za následek, že napadené rozhodnutí nezakládalo pro žalob[kyně] nepříznivé právní účinky“. Z toho vyplývá, jak to přiznávají samotné žalobkyně, že tyto neodůvodňují právní zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí v rozsahu, v němž toto rozhodnutí nevznáší námitky proti dotčenému opatření, pokud jde o jeho uplatňování během let 2014 a 2015, jelikož předpokladem takového zájmu je, že samotné zrušení tohoto rozhodnutí může vyvolat právní následky a že žaloba tak může svým výsledkem přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 2015, Mory a další v. Komise,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, bod
a citovaná judikatura).
Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že projednávané žaloby jsou přípustné jen v rozsahu, v němž napadené rozhodnutí v roce 2013 zakládalo právní účinky vůči žalobkyním, jelikož vyrovnávací fond, který je předmětem dotčeného opatření a uvedeného rozhodnutí, nebyl činný během let 2014 a 2015.
B.

K věci samé
Na podporu svých žalob žalobkyně vznáší sedm žalobních důvodů vycházejících v zásadě pro prvních pět z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž rámec pro SOHZ a článek 7 poštovní směrnice nebyly dodrženy, pro šestý žalobní důvod z porušení článků 16 a 17 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a pro poslední z nich z nedodržení povinnosti uvést odůvodnění.
1.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž nebyl dodržen čl. 7 odst. 2 poštovní směrnice, jakož i bod 19 rámce pro SOHZ
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že dotčené opatření nemělo být Komisí prohlášeno za slučitelné s vnitřním trhem, jelikož rozhodnutí polského zákonodárce svěřit PP dotčené všeobecné poštovní služby nebylo předmětem ani zadávacího řízení dodržujícího unijní pravidla použitelná v oblasti veřejných zakázek ani v každém případě řízení dodržujícího zásady transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace.
Komise a Polská republika zpochybňují opodstatněnost tohoto žalobního důvodu. Kromě toho na jednání Komise k tomuto tématu dodala, že žalobkyně nemohou být považované za oprávněné podat takový žalobní důvod, který se totiž týká jen specifické situace a práv PP.
Článek 7 odst. 2 poštovní směrnice zní:
„Členské státy mohou zajistit poskytování všeobecných služeb prostřednictvím zadání veřejné zakázky na tyto služby v souladu s platnými pravidly a předpisy pro zadávání veřejných zakázek, včetně soutěžního dialogu nebo vyjednávacího řízení se zveřejněním oznámení o zakázce i bez něho podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy a poštovních služeb.“
V projednávaném případě je sice nesporné, že PP byla polským zákonem určena jako poskytovatel všeobecných poštovních služeb, aniž by předtím polské orgány zorganizovaly zadávací řízení.
Nicméně, jak správně uvádí Komise a Polská republika, čl. 7 odst. 2 poštovní směrnice neukládá dotyčnému členskému státu povinnost využít zadávací řízení pro výběr subjektu, kterému zamýšlí svěřit poskytování všeobecných poštovních služeb, jelikož toto využití je podle znění tohoto ustanovení, podle něhož „členské státy mohou zajistit“, pouze možností.
Tento doslovný výklad čl. 7 odst. 2 poštovní směrnice je potvrzen systematickým výkladem, s ohledem zejména na bod 23 odůvodnění směrnice 2008/6, který zní takto:
„členským státům [by měla být] poskytnuta větší volnost při určování nejúčinnějšího a nejvhodnějšího mechanismu pro zaručení dostupnosti všeobecných služeb, při současném dodržení zásad objektivity, transparentnosti, nediskriminace, přiměřenosti a co nejmenšího narušení trhu, [buď tím, že ponechají] poskytování všeobecných služeb tržními silami, [nebo prostřednictvím] určení jednoho nebo více podniků k poskytování různých prvků všeobecných služeb nebo k pokrytí jednotlivých částí území [nebo dále prostřednictvím] zadávání veřejných zakázek na poskytování služeb.“
Z toho vyplývá, že zadávací řízení jsou pouze jednou z možností, pro které se může dotčený členský stát rozhodnout, zejména za podmínky, že při provedení této volby budou řádně dodržovány zásady transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace. Navíc tento výklad odpovídá výkladu, který poskytla Komise v bodě 56 rámce pro SOHZ, ve kterém uznala, že pro dotčený členský státy existuje možnost pověřit „bez uspořádání soutěžního výběrového řízení veřejného poskytovatele služeb poskytováním SOHZ na nevyhrazeném trhu […]“
Přitom žalobkyně nezpochybňují „jako takovou legitimitu určení [PP jako poskytovatele všeobecných poštovních služeb] na základě právních předpisů“, ale omezují se v podstatě na tvrzení, že toto určení porušilo požadavky týkající se transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace z důvodu, že v prosinci 2012 „polské orgány odhlasovaly [polský poštovní zákon] za podmínek zásadně odlišných od podmínek, které byly předložené k veřejné konzultaci v [září] 2010, a to zejména pokud jde o zvýšení sazby financování čistých nákladů, která se změnila z 1 % na 2 % příjmů.“
Je třeba nicméně konstatovat, že taková argumentace se netýká způsobu nebo postupu, kterým byla PP určena jako jediný poskytovatel všeobecných poštovních služeb na období tří let od 1. ledna 2013, ale směřuje ke zpochybnění způsobu, jakým byla nakonec polskými orgány spočítána a použita dotčená sazba vyrovnání, a tím kromě toho předjímá druhý žalobní důvod. Tedy v rozsahu, v němž se tato argumentace zakládá na požadavcích transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace, musí být odmítnuta jako nepřípustná.
Dále je nesporné, že určení PP jako poskytovatele všeobecných poštovních služeb během určitého období již bylo plánováno při veřejné konzultaci v září 2010, ke které došlo právě v rámci relevantního vnitrostátního legislativního postupu. V každém případě z toho vyplývá, že pokud jde o výběr poskytovatele všeobecných poštovních služeb, žalobkyně nemohou platně tvrdit, že poštovní zákon odhlasovaný v roce 2012 byl schválen za „zásadně odlišných“ podmínek od podmínek, který byly předloženy k veřejné konzultaci v září 2010, aby podpořily existenci porušení požadavků transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace.
Konečně okolnost, že PP byla určena jako poskytovatel všeobecných poštovních služeb přímo a výlučně legislativní cestou sama o sobě nestačí k prokázání existence porušení zásad transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že polský poštovní zákon byl zveřejněn dne 29. prosince 2012 v úředním věstníku této země a že Polská republika mohla při výkonu své široké posuzovací pravomoci ohledně definice rozsahu všeobecné služby (viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Comunidad Autónoma del País Vasco a další v. Komise,
C‑66/16 P až C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
, body
a
a citovaná judikatura) a v souladu s ustanoveními bodu 15 rámce pro SOHZ určit právní formu aktu svěřujícího odpovědnost za řízení služby obecného hospodářského zájmu (SOHZ) určenému podniku.
Totéž platí, když určený poskytovatel všeobecných služeb je tak jako v projednávaném případě veřejným subjektem v „100% vlastnictví státu“. Samotná veřejná povaha uvedeného poskytovatele totiž nezpochybňuje skutečnost, že o jeho určení bylo rozhodnuto za dodržení zásad upravujících udělení mandátu poskytovatele všeobecných služeb, jak jsou uznané v judikatuře (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2008, BUPA a další v. Komise,
T‑289/03
,
EU:T:2008:29
, bod
a následující).
S ohledem na všechno výše uvedené, aniž je třeba vyjádřit se k otázce přípustnosti tohoto žalobního důvodu, jak byla vznesena na jednání Komisí, musí být první žalobní důvod v každém případě zamítnut jako neopodstatněný.
2.

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž byly podmínky stanovené v bodech 14 a 60 rámce pro SOHZ nesprávně považované za splněné
V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně vznáší dvě rozdílné výtky. Zaprvé tvrdí, že požadavky veřejné konzultace, jak vyplývají z použití bodu 14 rámce pro SOHZ, nebyly v projednávaném případě dodrženy. Návrh polského poštovního zákona se v porovnání s původním návrhem, kterého se týkala veřejná konzultace organizovaná v září 2010, citelně změnil, jelikož se sazba příspěvku v mezidobí zvýšila z 1 na 2 % dotčených příjmů. Za neexistence nové konzultace, která měla proběhnout na základě bodu 14 rámce pro SOHZ, došlo k takové legislativní změně, aniž by polské orgány řádně zohlednily zájmy jiných provozovatelů poštovních služeb než PP, jakož i potřeby v oblasti všeobecných služeb. Zadruhé se žalobkyně domnívají, že požadavky transparentnosti stanovené v bodě 60 rámce pro SOHZ nebyly rovněž dodrženy, jelikož Komise nekonstatovala v napadeném rozhodnutí, že výsledky veřejné konzultace byly zveřejněny, ať již na internetu nebo jakýmkoliv jiným vhodným způsobem zveřejnění.
Komise a Polská republika zpochybňují opodstatněnost této argumentace. Na jednání Komise rovněž uvedla, že dotčený žalobní důvod musí být považován za nepřípustný, protože neovlivňuje situaci každé žalobkyně ani přímo ani individuálně.
a)

K první výtce
Pokud jde o první výtku, úvodem je třeba připomenout, že při výkonu své posuzovací pravomoci na základě čl. 106 odst. 2 SFEU může Komise přijmout pravidla chování, aby stanovila kritéria, na základě kterých chce hodnotit slučitelnost opatření podpory spojených s řízením SOHZ, která zamýšlí členské státy, s vnitřním trhem. Komise se přijetím takových pravidel chování, jaká jsou stanovena v rámci SOHZ, a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy, na něž se vztahují, sama omezuje při výkonu uvedené posuzovací pravomoci a nemůže se v zásadě od těchto pravidel odchýlit, jinak jí hrozí sankce případně z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. března 2016, Řecko v. Komise,
C‑431/14 P
,
EU:C:2016:145
, body
až
; ze dne 19. července 2016, Kotnik a další,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
, body
až
a citovaná judikatura, a ze dne 16. července 2014, Zweckverband Tierkörperbeseitigung v. Komise,
T‑309/12
, nezveřejněný,
EU:T:2014:676
, bod
).
Bod 14 rámce pro SOHZ zní takto:
„Pro účely používání zásad stanovených v tomto sdělení by členské státy měly prokázat, že řádně zvážily potřeby veřejné služby veřejnou konzultací nebo jinými vhodnými nástroji, jimiž přihlédly k zájmům uživatelů a poskytovatelů. Toto ustanovení neplatí, pokud je jasné, že nová konzultace nebude žádným přínosem k nedávno provedené konzultaci.“
Přitom ze znění tohoto ustanovení jasně vyplývá, že organizování veřejné konzultace není povinné, jelikož takový postup totiž představuje jen jeden z vhodných prostředků, které může členský stát využít, aby zvážil potřeby dotčené veřejné služby a přihlédl k zájmům uživatelů a poskytovatelů služeb.
Dále během veřejné konzultace v září 2010 žalobkyně mohly účinně vyjádřit své připomínky k podmínkám týkajícím se fungování vyrovnávacího fondu a zejména svůj nesouhlas se sazbou příspěvku stanovenou na 1 %, tedy sazbou nižší než 2 %.
Proto, jelikož žalobkyně mohly vyjádřit svůj nesouhlas s nižší sazbou, než byla nakonec použita, tak, že by uvedly, že jí již považují za nadměrnou, nová konzultace by v tomto bodě nepřinesla „žádný přínos“ ve smyslu bodu 14 rámce pro SOHZ. Kromě toho okolnost, že příslušné vnitrostátní orgány následně nezohlednily argumenty žalobkyň, neznamená, že tyto společnosti nemohly vyjádřit své připomínky k tomuto konkrétnímu bodu [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 12. prosince 2014, Crown Equipment (Suzhou) a Crown Gabelstapler v. Rada,
T‑643/11
,
EU:T:2014:1076
, bod
a citovaná judikatura].
Z toho vyplývá, že veřejná konzultace v září 2010 představovala „vhodný nástroj“ ve smyslu bodu 14 rámce pro SOHZ, jelikož zejména umožnila žalobkyním užitečně vyjádřit své stanovisko a dotyčnému státu řádně zohlednit jejich zájmy jako poskytovatelů služeb.
Za těchto podmínek se Komise mohla v bodě 122 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívat, aniž by se dopustila nesprávného právního posouzení nebo nesprávného skutkového posouzení, že Polská republika v zásadě přihlédla k potřebám služby v rozsahu, v němž povinnosti SOHZ svěřené PP polským poštovním zákonem odpovídaly požadavkům služby definovaným v poštovní směrnici a s ohledem na které se v každém případě konala veřejná konzultace na základě bodu 14 rámce pro SOHZ.
Konečně tento závěr nemůže být zpochybněn argumenty žalobkyň, které se jednak týkají skutečnosti, že „zvýšení horní hranice příspěvku na 2 % [mělo] za jediný a výlučný důvod vyhnout se požadavkům na státní rozpočet“ a jednak skutečnosti, že provozovatelé kurýrních služeb měli rovněž přispívat na fungování vyrovnávacího fondu. V tomto ohledu stačí konstatovat, že tyto argumenty jsou irelevantní pro účely první výtky vycházející z nedodržení požadavků transparentnosti postupu stanoveného v bodě 14 rámce pro SOHZ.
S ohledem na výše uvedené musí být první výtka v rámci tohoto druhého žalobního důvodu zamítnuta.
b)

K druhé výtce
Pokud jde o druhou výtku, je třeba připomenout znění bodu 60 rámce pro SOHZ, který je formulován takto:
„U každé vyrovnávací platby za SOHZ, která spadá do působnosti tohoto sdělení, musí příslušný členský stát zveřejnit na internetu nebo jiným vhodným způsobem následující informace:
a)
výsledky veřejné konzultace nebo jiných příslušných nástrojů uvedených v odstavci [14];
[…]“
Přitom v tomto ohledu stačí uvést, že v bodě 158 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, aniž by se dopustila skutkového omylu, že polský poštovní zákon byl zveřejněn. Dále v rozporu s tvrzením žalobkyň z bodu 60 rámce pro SOHZ nevyplývá povinnost členského státu zveřejnit výsledky veřejných konzultací odděleně. Konečně z úvah uvedených v bodech 46 až 50 výše vyplývá, že se Komise mohla platně domnívat, že požadavky transparentnosti uvedené v bodě 14 rámce pro SOHZ byly dodrženy, takže její odpovídající závěr uvedený v bodě 160 odůvodnění napadeného rozhodnutí není chybný.
S ohledem na výše uvedené musí být proto druhá výtka rovněž zamítnuta, a v důsledku toho, aniž by bylo třeba rozhodnout o jeho přípustnosti, druhý žalobní důvod v plném rozsahu.
3.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu zaprvé z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž Komise nedodržela bod 52 rámce pro SOHZ a zadruhé z porušení čl. 7 odst. 1 a 3 až 5 poštovní směrnice
Svým třetím žalobním důvodem žalobkyně tvrdí, že Komise nedodržela bod 52 rámce pro SOHZ a čl. 7 odst. 1 a 3 až 5 poštovní směrnice. Podmínky vyrovnávacího fondu jsou v podstatě diskriminační, nepřiměřené a byly přijaty na základě netransparentního postupu. Dále se domnívají, že Komise nepřistoupila k formálně správnému přezkumu s cílem určit, zda povinnosti všeobecných služeb vytvářejí k tíži PP čisté náklady a představují „nerovnou“ finanční zátěž pro tento podnik ve smyslu čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice.
Úvodem je třeba připomenout, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že výše příspěvku provozovatelů poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, je stanovena na určité procento jejich relevantního obratu. Zohledněný obrat je obratem, který během referenčního roku pochází z poskytování všeobecných služeb (pro poskytovatele všeobecné služby) a z poskytování rovnocenných služeb (pro poskytovatele všeobecné služby, jakož i pro všechny další provozovatele poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu). Provozovatelé poštovních služeb, kteří během referenčního roku dosáhli relevantního obratu nižšího než 1 milion PLN, jsou nicméně osvobozeni od přispívání do vyrovnávacího fondu. Pokud jde o procento určující maximální výši příspěvku, je jednotné pro všechny provozovatele, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu a stanoveno v horní hranici 2 % jejich relevantního obratu. Toto procento je vypočítané jako poměr mezi celkovou částkou vyrovnání pro poskytovatele všeobecných služeb na jedné straně a celkovým relevantním obratem dosaženým všemi provozovateli poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu během referenčního roku na straně druhé (body 164, 165 a 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle znění polského poštovního zákona je výpočet celkové částky vyrovnání stanovený rozhodnutím polského poštovního regulátora (dále jen „UKE“), jakmile nezávislý znalec ověří výpočty a podkladové účetní záznamy předložené ze strany PP (bod 18 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu čisté náklady povinností všeobecných služeb PP zakládají nárok na vyrovnání jen tehdy, když poskytování všeobecných služeb skutečně vedlo k účetní ztrátě (bod 16 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Pokud se má PP vyplatit vyrovnání, UKE stanoví rovněž individuální částku vyrovnání pro každého provozovatele poštovních služeb, který má přispívat do vyrovnávacího fondu (bod 19 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem na tyto podmínky měla Komise za to, že metoda použitá pro výpočet výše vyrovnání, na které měla nárok PP, splňovala požadavky rámce pro SOHZ, jelikož PP získala vyrovnání jen tehdy, když její povinnosti všeobecných služeb vedly k čistým nákladům a představovaly nerovnou zátěž (bod 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise měla rovněž za to, že výše vyrovnání a procento určující maximální výši příspěvku dodržovaly zásady zákazu diskriminace a proporcionality (body 166 a 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dále měla Komise za to, že podmínky vyrovnávacího fondu byly transparentní v rozsahu, v němž byly předem zveřejněny v polském poštovním zákoně (bod 176 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V důsledku toho dospěla Komise k závěru, že dotčené opatření nevyvolává závažné narušení hospodářské soutěže a je slučitelné s pravidly v oblasti státních podpor (bod 177 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
a)

K dosahu třetího žalobního důvodu a jeho relevanci s ohledem na výtku vycházející z porušení článku 7 poštovní směrnice
Svým třetím žalobním důvodem žalobkyně zejména tvrdí, že Komise nedodržela čl. 7 odst. 1 a 3 až 5 poštovní směrnice.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut v plném rozsahu. Zejména tvrdí, že třetí žalobní důvod je irelevantní v rozsahu, v němž vychází z případného porušení článku 7 poštovní směrnice. S ohledem na obsah a rozsah jejího přezkumu slučitelnosti státních podpor totiž Komise musí používat jen pravidla specifická pro tuto oblast, aniž by zároveň musela ověřovat slučitelnost oznámeného opatření s jinými unijními pravidly, nebo v projednávané věci s poštovní směrnicí.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že když Komise použije řízení v oblasti přezkumu státních podpor, je povinna, podle obecného uspořádání Smlouvy, respektovat souvztažnost mezi ustanoveními, jimiž se řídí tato oblast, a jinými zvláštními ustanoveními, než jsou ustanovení týkající se státních podpor, a posoudit tak slučitelnost dotčené podpory s těmito zvláštními ustanoveními (viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
a citovaná judikatura).
Nicméně taková povinnost je Komisi uložena pouze stran aspektů poskytnutí podpory, které jsou do takové míry neoddělitelně spjaty s předmětem podpory, že by nebylo možné posoudit je odděleně. Naproti tomu není tato povinnost uložena, co se týče podmínek nebo prvků podpory, které i když jsou její součástí, mohou být považovány za podmínky nebo prvky, které nejsou pro uskutečnění jejího předmětu nebo pro její fungování nezbytné (viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
a citovaná judikatura).
Ve skutečnosti povinnost Komise přijmout v řízení o přezkumu státních podpor konečné stanovisko, ať již je spojení mezi aspekty poskytnutí podpory a předmětem dotčené podpory jakékoliv, k porušení nebo neporušení jiných ustanovení práva Unie než ustanovení článků 107 a 108 SFEU, případně ve spojení s článkem 106 SFEU, naráží jednak na procesní pravidla a záruky – částečně velmi odlišné a způsobující různé právní důsledky, které jsou typické pro řízení zvláště stanovená k přezkumu používání těchto ustanovení, a jednak na zásadu autonomie správních řízení a opravných prostředků. Taková povinnost naráží rovněž na odchylku od pravidel Smlouvy stanovenou čl. 106 odst. 2 SFEU, která by nemohla nikdy projevit své účinky, pokud by její použití muselo zároveň zajistit plné dodržování pravidel, od kterých se má odchýlit (viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
a citovaná judikatura).
Tudíž pokud jsou aspekty poskytnutí dotčené podpory nerozlučně spjaty s jejím předmětem, Komise posoudí její slučitelnost s jinými ustanoveními, než jsou ustanovení týkající se státních podpor, v rámci řízení stanoveného článkem 108 SFEU a toto posouzení může vést k tomu, že dotčená podpora bude prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem. Naproti tomu, pokud lze aspekty dotčené podpory oddělit od jejího předmětu, není Komise povinna v rámci řízení stanoveného článkem 108 SFEU její slučitelnost s jinými ustanoveními, než jsou ustanovení týkající se státních podpor, posoudit (viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho je třeba rovněž připomenout, že již bylo rozhodnuto, že způsob financování státní podpory může vést k neslučitelnosti celého dotčeného režimu státní podpory s vnitřním trhem, takže je v takovém případě Komise povinna podporu přezkoumat s tím, že zohlední rovněž hospodářské a právní důsledky, které její financování může vyvolat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Alcoa Trasformazioni v. Komise,
C‑194/09 P
,
EU:C:2011:497
, bod
).
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že dotčené opatření podpory má za cíl pokrýt čisté náklady na povinnosti všeobecné služby PP prostřednictvím vyrovnávacího fondu financovaného příspěvky uloženými určitým provozovatelům poštovních služeb.
Přitom v bodě 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí měla Komise výslovně za to, že je nezbytné přezkoumat podmínky fungování vyrovnávacího fondu podrobně, aby posoudila slučitelnost dotčeného opatření podpory. Zejména měla za to, že „stanovení příspěvků provozovatelů poštovních služeb na vhodné úrovni (to znamená na úrovni přiměřené, a nikoliv diskriminační) [bylo] obzvláště důležité“ (bod 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Navíc Komise sama odkazovala výslovně nejen na poštovní směrnici, ale rovněž na slučitelnost dotčeného opatření s uvedenou směrnicí v části napadeného rozhodnutí týkající se posouzení slučitelnosti dotčeného opatření (body 122, 137, 139, 152 a 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Tedy na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, podmínky financování nezbytné pro fungování vyrovnávacího fondu jsou neoddělitelně spjaté s předmětem samotné podpory, tedy vyrovnáním pro PP a jejími povinnostmi všeobecných služeb. Proto bez ohledu na rozsah přezkumu, který měla v této souvislosti v projednávaném případě Komise vykonat, její argumentace vedoucí k závěru o irelevantnosti třetího žalobního důvodu v rozsahu, v němž vychází z porušení článku 7 poštovní směrnice, musí být zamítnuta.
Je tedy třeba přezkoumat třetí žalobní důvod, který se v zásadě skládá ze čtyř částí, v plném rozsahu. První částí žalobkyně uvádí, že Komise porušila zásadu zákazu diskriminace a další ustanovení tím, že měla za to, že bylo možné jednotně použít procento určující maximální výši příspěvku poskytovatelům všeobecných služeb a poskytovatelům rovnocenných služeb (viz bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Druhou částí žalobkyně tvrdí, že Komise porušila zásadu proporcionality tím, že měla za to, že procento určující maximální výši příspěvku, jakož i prahovou hodnotu příjmu ve výši 1 milionu PLN, bylo přiměřené (viz body 168 a 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Třetí částí žalobkyně kritizují závěr Komise, podle kterého byl mechanismus vyrovnávacího fondu transparentní (viz bod 176 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Čtvrtou částí žalobkyně tvrdí, že Komise pochybila zaprvé tím, že nepřistoupila k přiměřenému přezkumu opatření, aby určila, zda na základě povinností všeobecných služeb nese PP čisté náklady a zda tyto povinnosti představují pro tento podnik „nerovnou finanční zátěž, a zadruhé tím, že přijala závěr, že ztráty, které utrpěla PP, představovaly takovou nerovnou finanční zátěž (bod 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
b)

K první části, vycházející z údajně diskriminační povahy procenta určujícího maximální výši příspěvku
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného posouzení tím, že dospěla k závěru, že jednotné použití procenta určujícího maximální výši příspěvku poskytovatelům všeobecných služeb a poskytovatelům rovnocenných služeb dodržovalo zásadu zákazu diskriminace (bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise tím porušila bod 52 rámce pro SOHZ, čl. 7 odst. 3 až 5 poštovní směrnice, jakož i zásadu zákazu diskriminace.
Na podporu této první části žalobkyně vznáší dva argumenty. Zaprvé uvádí, že poskytovatelé všeobecných služeb a poskytovatelé rovnocenných služeb nejsou ve srovnatelné situaci a že v důsledku toho jednotného použití procenta určujícího maximální výši příspěvku porušuje zásadu zákazu diskriminace. Zadruhé žalobkyně tvrdí, že poskytovatelé kurýrních služeb, ve smyslu expresní pošty, se nachází v situaci srovnatelné se situací provozovatelů poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu a že v důsledku toho jejich osvobození od povinnosti přispívat do vyrovnávacího fondu porušuje zásadu zákazu diskriminace.
V projednávaném případě vyplývá jak z bodu 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí, kterým se provádí bod 52 rámce pro SOHZ, tak z čl. 7 odst. 5 poštovní směrnice, že určení provozovatelů poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, musí splňovat zásadu zákazu diskriminace.
V tomto ohledu podle ustálené judikatury zásada zákazu diskriminace, rovněž zvaná zásada rovného zacházení, coby obecná zásada unijního práva vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné. Srovnatelnost odlišných situací se posuzuje s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují. Takové prvky musí být zejména určeny a posuzovány ve světle předmětu a cíle unijního aktu, který zakládá dotčené odlišení. Mimoto musí být zohledněny zásady a cíle oblasti, do níž dotčený akt spadá (viz rozsudek ze dne 12. prosince 2014, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português v. Komise,
T‑487/11
,
EU:T:2014:1077
, bod
a citovaná judikatura).
Zaprvé, pokud jde o předmět dotčeného opatření, je nesporné, že má za cíl vyrovnávat PP čisté náklady vyplývající z jejích povinností všeobecných služeb a financovat toto vyrovnání prostřednictvím vyrovnávacího fondu, do kterého jsou povinni přispívat určití provozovatelé poštovních služeb (viz bod 12 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé, aby se stanovilo, kterým podnikům může být uložena povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, je třeba uvést, že bod 27 odůvodnění poštovní směrnice stanoví, že členské státy by měly posoudit, zda služby poskytované těmito podniky mohou být z hlediska uživatele považovány za služby spadající do oblasti všeobecných služeb, neboť jsou v dostatečné míře zaměnitelné se všeobecnými službami, a to s ohledem na povahu dotčených služeb, včetně hlediska přidané hodnoty, jakož i zamýšlený účel a stanovení cen.
S ohledem na tyto zásady je třeba ověřit zaprvé, zda poskytovatel všeobecných služeb a poskytovatelé rovnocenných služeb jsou ve srovnatelné situaci a zadruhé, zda provozovatelé poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu a poskytovatelé kurýrních služeb ve smyslu expresní pošty jsou ve srovnatelné situaci.
1)

Ke srovnání mezi provozovatelem všeobecných služeb a provozovateli rovnocenných služeb
Žalobkyně tvrdí, že jednotné použití procenta určujícího maximální výši příspěvku, jak pro provozovatele všeobecných služeb, tak pro poskytovatele rovnocenných služeb, má diskriminační povahu v rozsahu, v němž situace jedněch se liší od situace druhých.
To je zejména případ, kdy trh, na kterém působí poskytovatelé všeobecných služeb má v konečném důsledku jen jednoho provozovatele, v projednávaném případě PP, a tedy není skutečně konkurenční, na rozdíl od trhu, na který mohou vstoupit a vykonávat své činnosti poskytovatelé rovnocenných služeb. Díky řízení všeobecných služeb, kterým byla pověřena, PP kromě toho generovala proporčně více příjmů, než jsou příjmy z rovnocenných služeb, které jelikož podléhají hospodářské soutěži, mohou vytvářet jen mnohem nižší ziskové marže. Na těchto dvou typech odlišných trhů tedy dotyční provozovatelé nemohou podléhat stejné sazbě příspěvku. Podmínky fungování vyrovnávacího fondu jsou o to více diskriminační, že umožňují PP získat prostřednictvím financování čistých nákladů všeobecných služeb zpět marži, kterou tentýž poskytovatel případně ztratil na trhu rovnocenných služeb, čímž mu umožní nabízet mimořádně nízké sazby a prakticky vyloučit jakoukoliv formu hospodářské soutěže, zejména při zadávacích řízeních, kde si dotčené podniky navzájem konkurují.
Komise na to odpovídá, že žalobkyně jsou naopak v situaci, která je v podstatě srovnatelná se situací PP, jelikož všeobecné poštovní služby a rovnocenné poštovní služby představují jediný trh, protože všichni dotčení provozovatelé v konečném důsledku vykonávají stejný druh hospodářské činnosti.
Polská republika uvádí, že jednotné použití procenta určujícího maximální výši příspěvku nemůže být v projednávaném případě diskriminační, protože se použije na provozovatele, jejichž příjmy se liší podle poskytovaných rovnocenných služeb, takže takové vyrovnání nemůže vést k diskriminačnímu zacházení, jelikož tito provozovatelé působí za různých tržních podmínek.
V tomto ohledu je zaprvé třeba konstatovat, že všeobecné poštovní služby a rovnocenné poštovní služby mají podobné vlastnosti. Je tak třeba konstatovat, že v souladu s článkem 2 polského poštovního zákona zahrnují rovnocenné poštovní služby zejména zasílání dopisů a poštovních balíků, jejichž váha a rozměry jsou stejné, jako váha a rozměry stanovené pro všeobecné služby. Proto i když se poskytovatelé rovnocenných služeb mohou snažit odlišit od všeobecných služeb poskytováním doplňkových plnění nebo slev, pravdou zůstává, že je třeba všeobecné služby a rovnocenné služby považovat z hlediska spotřebitelů za zaměnitelné s ohledem na jejich inherentní vlastnosti.
Zadruhé je třeba připomenout, že předmětem dotčeného opatření je vyrovnat pro poskytovatele všeobecných služeb čisté náklady, které vyplývají z jeho povinností všeobecných služeb. Přitom dotčené opatření zakládá toto právo na vyrovnání jen za podmínky, že poskytování všeobecných služeb vede k účetním ztrátám, přičemž vyrovnání těchto ztrát nelze z definice provést jinak než prostřednictvím jiných příjmů než příjmů pocházejících z poskytování všeobecných služeb. V důsledku toho tím, že se částka příspěvku k tíži PP vypočte na základě obratu vyplývajícího nejen z jejího poskytování rovnocenných služeb, ale i služeb spojených s jejími povinnostmi všeobecných služeb, dotčené opatření ve skutečnosti PP ukládá zaplatit do vyrovnávacího fondu příspěvek ve vyšším procentu jejího obratu pocházejícího z poskytování rovnocenných služeb, než je příspěvek ve výši 2 % uložený poskytovatelům rovnocenných služeb.
Zatřetí je třeba konstatovat, že tvrzení žalobkyň ohledně případných praktik predátorských cen a křížových dotací ze strany PP nejsou v rámci projednávané věci relevantní. Taková chování, která mohou být přezkoumána s ohledem na články 101 a 102 SFEU, jsou irelevantní pro přezkum slučitelnosti dotčeného opatření s ohledem na režim přezkumu státních podpor.
S ohledem na výše uvedené musí být zamítnuta výtka týkající se jednotného použití procenta určujícího maximální výši příspěvku jak provozovatelům všeobecných služeb, tak poskytovatelům rovnocenných služeb.
2)

Ke srovnání s kurýrními službami
Žalobkyně tvrdí, že povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, která je jim uložena, je diskriminační, protože poskytovatelů kurýrních služeb ve smyslu expresní pošty se tato povinnost netýká, i když jsou v situaci srovnatelné s jejich situací.
Žalobkyně zejména uvádí, že takové služby „zahrnují služby posílání dopisů a poštovních balíků, jejichž váha a rozměry jsou stejné jako při všeobecných službách“. Tyto kurýrní služby jsou tedy vzájemně zaměnitelné se všeobecnými službami s ohledem na kritéria stanovená poštovní směrnicí, zejména v bodě 27 jejího odůvodnění. Platí to i pro jejich používání, jejich ceny nebo dále podmínky jejich poskytování, jako je povinnost dodržovat lhůtu stanovenou pro distribuci poštovních zásilek, která se vztahuje na všechny poštovní služby, jakož i sledování zásilek, které už není vyhrazené pro tyto kurýrní služby a je součástí standardních služeb poskytovaných poskytovateli všeobecných služeb nebo rovnocenných služeb. Konečně ceny kurýrních služeb nejsou „podstatně odlišné od cen všeobecných služeb, dokonce jsou v řadě případů nižší“.
Komise a Polská republika uvádí, že tyto kurýrní služby nejsou srovnatelné s rovnocennými službami. Podle Komise tak pouze kurýrní služby stanoví zaprvé vyzvednutí poštovní zásilky přímo od odesilatele a zadruhé doručení téže zásilky do vlastních rukou příjemce. Dále podle Polské republiky spočívá rozdíl mezi těmito dvěma službami zejména v ceně. Cena odlišuje kurýrní služby od všeobecných poštovních služeb, protože prvně uvedené jsou nezbytně dražší než druhé.
V tomto ohledu je zaprvé třeba poznamenat, že kurýrní služby ve smyslu expresní pošty se odlišují svými vlastnostmi od všeobecných poštovních služeb.
Kurýrní expresní služby se totiž odlišují od všeobecných poštovních služeb přidanou hodnotou, kterou přináší ve prospěch každého zákazníka, kvůli které tento uživatel nakonec akceptuje zaplatit vyšší částku. Takové služby tedy odpovídají zvláštním obchodním nabídkám, které lze oddělit od služeb ve veřejném zájmu, a které odpovídají zvláštním potřebám a vyžadují některé dodatečné služby, jež tradiční poštovní služba nenabízí (rozsudek ze dne 15. června 2017, Ilves Jakelu,
C‑368/15
,
EU:C:2017:462
, bod
).
Podle judikatury Soudního dvora tak vyzvednutí zásilek doma spojené s větší rychlostí nebo flexibilitou v distribuci, jakož i v doručení předmětu zásilky adresátovi, jsou zvláštní plnění jasně oddělitelná od „tradiční poštovní služby“, přičemž ta je definovaná jako služba ve prospěch všech uživatelů na celém území dotčeného členského státu za jednotné ceny a za obdobných kvalitativních podmínek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 1993, Corbeau,
C‑320/91
,
EU:C:1993:198
, body
a
).
V rozporu s tvrzením žalobkyň tato posouzení zůstávají platná i v současnosti. Žalobkyně dále neprokazují, v čem „změny a transformace […], ke kterým došlo na trhu s poštovními službami“ od roku 1993, což je datum rozsudku uvedeného v bodě 93 výše, učinily tato posouzení neplatnými.
Zaprvé pouze expresní kurýrní služby stanoví přímé vyzvednutí předmětu zásilky u odesilatele, jakož i odevzdání tohoto předmětu do vlastních rukou dotyčného adresáta. Tato plnění představují z hlediska uživatele přidanou hodnotu v porovnání se všeobecnými poštovními službami, které zavazují uživatele, aby sami podali poštovní zásilku ve sběrném bodu, a omezují se na uložení uvedené zásilky v poštovní schránce na uvedené adrese příjemce.
V rozporu s tvrzením žalobkyň ani možnost doporučených zásilek s potvrzením o doporučení a možnost sledování, ani „znásobení bodů pro uložení a vyzdvihnutí zásilek [na trhu]“ určené pro kurýrní služby neumožňují přijmout závěr o existenci dostatečné míry zaměnitelnosti všeobecných služeb a kurýrních služeb, aby se považovaly za součást jednoho a téhož trhu. Na jedné straně, pokud jde o doporučené zásilky s potvrzením o doručení, nepředstavují většinu zásilek, na které se vztahují všeobecné služby a nadále zavazují uživatele, aby sami donesli poštovní zásilku do sběrného bodu. Na druhé straně, pokud jde o body podání a vyzvednutí zásilek, představují pouze dodatečné služby ve vztahu ke službám vyzvednutí zásilky a předání do vlastních rukou adresátů předmětu zásilky, která jim byla svěřena.
Zadruhé, i když dodržení lhůt pro zásilku platí pro všechny poštovní služby, včetně kurýrních služeb, je třeba konstatovat, že tyto služby nabízejí též možnosti mnohem rychlejších zásilek. Tato plnění tedy rovněž představují přidanou hodnotu z hlediska uživatele v porovnání se všeobecnými poštovními službami.
V důsledku toho expresní kurýrní služby právě z důvodu zvláštnosti jejich plnění a přidané hodnoty nelze považovat za zaměnitelné se všeobecnými službami.
V druhé řadě žalobkyně též uváděly, že v rámci určitých členských států povinnost financovat čisté náklady všeobecných poštovních služeb přísluší všem poskytovatelům poštovních služeb, a v důsledku toho se poskytovatelé poštovních služeb nachází v situaci srovnatelné se situací jiných poskytovatelů služeb patřících pod všeobecné služby.
Přitom zpráva nadepsaná „instituce určeného provozovatele poštovních služeb v Evropské unii“ vypracovaná Instytut Pocztowy a poskytnutá v příloze žaloby, o kterou se žalobkyně opírají, nestačí pro podepření takového tvrzení. I když tato zpráva uvádí, že příspěvek do vyrovnávacího fondu je možné ve Francii a ve Španělsku požadovat od „všech provozovatelů“, v Portugalsku od „všech schválených provozovatel“, v Rakousku od „všech schválených provozovatelů, jejichž příjmy přesahují 1 milion eur“ a v Řecku od „všech provozovatelů poštovních služeb, kterým bylo uděleno povolení“, je třeba poznamenat, že neobsahuje údaje, které by umožňovaly přesně určit poskytovatele, kteří by mohli skutečně přispívat do různých vyrovnávacích fondů, jako například výpočet příspěvku každého poskytovatele v dotčených zemích. I kdyby všichni poskytovatelé poštovních služeb měli povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, pokud je příspěvek každého poskytovatele vypočtený poměrně k počtu poštovních zásilek, které doručuje v rámci všeobecných služeb, poskytovatelé kurýrních služeb by mohli být osvobozeni od povinnosti přispívat. Navíc, když byla na jednání Komise vyslechnuta k tomuto bodu, tvrdila, že přezkoumala praxi členských států v této otázce a dospěla k závěru, aniž by to žalobkyně zpochybnily, že žádný z členských států, pro které disponovala informacemi, se k dnešnímu datu nedomnívá, že kurýrní služby, ve smyslu expresní pošty, by byly rovnocenné s všeobecnou poštovní službou. Ať je tomu jakkoliv, je třeba konstatovat, že úvahy uvedené v bodech 91 až 98 výše a týkající se zvláštností těchto služeb umožňují samy o sobě odmítnout argument, který tu vznáší žalobkyně.
Zatřetí je pro posouzení dodržování zásady zákazu diskriminace rovněž irelevantní argument, podle kterého rozdělení povinnosti přispívat do vyrovnávacího fondu zavedené v paralelním odvětví telekomunikací je jednotnější než rozdělení, které se používá v poštovním odvětví. I když tato okolnost může být, za předpokladu, že by byla relevantní, zohledněna při posouzení přiměřenosti či nepřiměřenosti použité sazby příspěvku (viz bod 135 výše) nemá naopak vliv na výtky vycházející z údajně diskriminační povahy vyrovnávacího fondu zavedeného v poštovním odvětví, která se musí posuzovat jen mezi provozovateli činnými v tomto odvětví.
Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že osvobození kurýrních služeb od financování vyrovnávacího fondu nepředstavuje zásah do zásady zákazu diskriminace. Komise tedy mohla v bodě 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovat, aniž se dopustila pochybení, že jednotné použití procenta určujícího maximální výši příspěvku na všechny provozovatele na trhu poštovních služeb z jejich poskytování všeobecných nebo rovnocenných služeb zajišťuje nediskriminační příspěvek, jelikož každý provozovatel přispívá poměrně k příjmům, které dosahuje z vlastních činností.
S ohledem na výše uvedené musí být první část zamítnuta v plném rozsahu.
c)

K druhé části, vycházející z údajně nepřiměřené povahy procenta určujícího maximální výši příspěvku a prahovou hodnotu příjmů podléhajících příspěvku
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného posouzení tím, že dospěla k závěru, že procento určující maximální výši příspěvku, tedy 2 % relevantního obratu, jakož i prahová hodnota příjmu ve výši 1 milionu PLN, byly přiměřené (viz body 168 a 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tvrdí, že tyto podmínky plánovaného systému měli za účinek „uzavření trhu poštovních služeb nebo alespoň [vyvolaly] závažná narušení hospodářské soutěže“.
V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že procento určující maximální výši příspěvku bylo určeno, aniž by polské orgány shromáždily dostatek informací, zejména v situaci, kdy neexistují seriózní studie trhu, a bez konzultace všech dotčených stran. Toto procento bylo určeno jen za účelem nevyužít veřejné financování pro zajištění životaschopnosti vyrovnávacího fondu.
Nepřiměřenost procenta určujícího maximální výši příspěvku byla navíc potvrzena skutečností, že vyrovnávací fond stanovený v rámci paralelního trhu telekomunikačních služeb stanoví maximální sazbu příspěvku, která je jen 1 % příjmů, a nikoliv 2 %.
Žalobkyně doplňují, že v rozporu s tvrzením Komise v bodě 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nebyla sazba 2 % stanovena ve fázi veřejné konzultace, ale po ukončení těchto vyjednávání.
Dále pokud jde o prahovou hodnotu příjmů, od které je příspěvek povinný, žalobkyně zpochybňují relevanci metody použité polskými orgány, kterou Komise potvrdila. Tato metoda spočívala v posouzení této prahové hodnoty s odkazem na prahovou hodnotu použitou pro provozovatele telekomunikací a v uplatnění opravného koeficientu na tuto prahovou hodnotu, aby se zohlednila menší velikost poštovního trhu, jehož ziskovost a příjmy jsou nižší. Podle žalobkyň ale neměl být nicméně použit žádný opravný koeficient a polské orgány měly použít stejnou prahovou hodnotu jako pro paralelní trh telekomunikací, a sice 4 miliony PLN. Podobně jako při řešení přijatém pro trh telekomunikací, měla prahová hodnota zahrnovat příjmy generované všemi činnostmi poštovního odvětví a nejen činnostmi patřícími do všeobecných služeb. V konečném důsledku použitá prahová hodnota příjmů zbavila činnost žalobkyň v odvětví rovnocenných služeb ziskovosti, ačkoliv jsou přesto povinné přispívat do vyrovnávacího fondu.
Konečně žalobkyně vytýkají Komisi, že je nekonzultovala ohledně úrovně jejich příjmů a zisků dosažených z rovnocenných služeb, takže tento orán rovněž z tohoto důvodu nesprávně vyložil údaje oznámené polskými orgány.
Komise navrhuje tuto výtku odmítnout. Uvádí, že procento určující maximální výši příspěvku k financování všeobecných služeb v odvětví telekomunikačních služeb, jakož i prahová hodnota příjmů použitelná na společnosti působící na tomto trhu, nemohou být stejné jako ty, které se uplatňují k financování všeobecných poštovních služeb, protože paralelní odvětví telekomunikací, z důvodu povahy a rozsahu jeho služeb, generuje vyšší příjmy a zisky než poštovní odvětví.
Dále chybějící konzultace všech provozovatelů ze strany polských orgánů, i za předpokladu, že by se prokázala, nemůže být vůči napadenému rozhodnutí užitečně uplatněna. V každém případě s ohledem na údaje, kterými Komise disponovala, když přijala napadené rozhodnutí, podmínky vyrovnání mohly být považovány za dostatečně přiměřené. Tyto údaje se týkaly zejména úrovně ziskovosti ve výši 7,6 % skupiny Integer.pl, ke které patří žalobkyně, jakož i úrovně ziskovosti ve výši 5,5 % zaznamenané u PP a prahová hodnota příjmů v rozsahu, v němž hodnota 1 milionu PLN umožňovala každému novému provozovateli s přihlédnutím zejména ke konkrétní struktuře poštovních služeb, odložit moment jeho příspěvku do vyrovnávacího fondu a tedy neodradit jiné provozovatele od případného vstupu na trh.
Polská republika v zásadě tvrdí, že sazba příspěvku nebyla nepřiměřená, neboť nevystavovala konkurenty riziku být vytlačen z trhu poštovních služeb, ani neodrazovala nové provozovatele na něj volně vstoupit.
Úvodem je třeba uvést, že argumentace žalobkyň se netýká přiměřenosti vyrovnání poskytnutého PP jako poskytovateli všeobecných služeb, ale pouze jeho podmínek financování. Konkrétně žalobkyně zpochybňují opodstatněnost posouzení Komise, podle kterého procento určující maximální výši příspěvku (tedy 2 %) a prahová hodnota příjmu stanovená ve výši 1 milionu PLN, splňují zásadu proporcionality.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že přezkum proporcionality je jedním z přezkumů, které Komise musí v rámci svého ověření slučitelnosti opatření státní podpory s ustanoveními čl. 106 odst. 2 SFEU provést (rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
).
Kromě toho podle ustálené judikatury se přezkum přiměřenosti opatření k provedení úkolu SOHZ omezuje na ověření, zda je uvedené opatření nezbytné k tomu, aby dotčený úkol SOHZ mohl být splněn za hospodářsky přijatelných podmínek, nebo naopak, zda je dotčené opatření zjevně nepřiměřené ve vztahu ke sledovanému cíli (viz rozsudek ze dne 3. prosince 2014, Castelnou Energía v. Komise,
T‑57/11
,
EU:T:2014:1021
, bod
a citovaná judikatura).
Rovněž pokud jde o přezkum posouzení Komise učiněných v rozhodnutí přijatém po předběžném přezkumném řízení, který provádí Tribunál, je třeba připomenout, že musí probíhat v závislosti na informacích, které mohla mít Komise k dispozici v okamžiku, kdy takové rozhodnutí přijala (viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks,
C‑333/07
,
EU:C:2008:764
, bod
a citovaná judikatura).
1)

K přiměřenosti procenta určujícího maximální výši příspěvku
Ze spisu vyplývá, že po předběžném přezkumném řízení a za absence podrobných údajů týkajících se sazby ziskovosti provozovatelů poštovních služeb, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, se Komise za účelem určení přiměřenosti procenta určujícího maximální výši příspěvku v zásadě opřela o sazbu ziskovosti PP v oblasti rovnocenných služeb a o předchozí rozhodnutí týkající se jiných členských států (body 167 a 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu byla Komise zaprvé oprávněna zohlednit sazbu rentability PP v oblasti rovnocenných služeb. Jak zajisté uznala v poznámce pod čarou 66, na kterou odkazuje v bodě 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí, takové srovnání se může zdát nedokonalé z důvodu, že PP má prospěch z úspor v rozsahu, v němž z nich neprofitují jiní provozovatelé, kteří jsou povinni přispívat do vyrovnávacího fondu. Komise mohla mít nicméně rozumně za to, že jiní provozovatelé mohou dosáhnout podobné sazby ziskovosti jako PP, která je historickým veřejným provozovatelem, díky jejich vyšší efektivitě a flexibilnosti, a tedy díky vyšší schopnosti koncentrovat se na nejziskovější segmenty trhu (viz poznámka pod čarou 66 napadeného rozhodnutí).
Toto posouzení je o to věrohodnější, že sazba ziskovosti zohledněná Komisí, a sice sazba přibližně 5,5 %, byla podobná sazbě vyplývající ze studií provedených v rámci předchozích rozhodnutí Komise ohledně Řecka a Belgie, které se týkaly historických poštovních operátorů v jiných členských státech, která se uvádí v poznámce pod čarou 67, na kterou odkazuje bod 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Kromě toho i za předpokladu, že by Komise neměla velké zkušenosti v odvětví poštovních služeb, vždy disponovala informacemi vycházejícími ze zkušeností získaných v rámci těchto rozhodnutí. Při přezkumu řeckého vyrovnávacího fondu Komise například konstatovala, že maximální příspěvek požadovaný od konkurentů historického provozovatele byl vyšší než vlastní zisk uvedeného provozovatele v městských oblastech, které navíc byly vyhrazeným sektorem, což ji vedlo k tomu, že v tomto ohledu zahájila formální vyšetřovací řízení. V projednávaném případě naopak Komise mohla legitimně konstatovat, že procento určující maximální výši příspěvku nepřesahovalo sazbu ziskovosti 5,5 %.
Dále je třeba konstatovat, že kritice žalobkyň vůči zohlednění sazby ziskovosti PP při posouzení procenta určujícího maximální výši příspěvku protiřečí sazba ziskovosti, kterou uvádí ony samy ve svých žalobách. Uvádí tak, že dosáhly sazbu ziskovosti 5,6 % pro jejich činnost poskytování poštovních služeb v roce 2013, který je jediným rokem relevantním v projednávaném sporu a za který měly žalobkyně přispívat do vyrovnávacího fondu. Přitom i za předpokladu, že by se tyto sazby týkaly všech poštovních činností žalobkyň a nejen jejich poskytování rovnocenných služeb, žalobkyně nicméně připouští, že tyto sazby „umožňují prezentovat též výsledky tohoto odvětví činnosti“, to znamená odvětví činností rovnocenných služeb, z důvodu „homogenní struktury nákladů“.
V tomto ohledu v rozporu s tvrzením žalobkyň z napadeného rozhodnutí a zejména z jeho bodu 168 odůvodnění nevyplývá, že se Komise domnívala, že provozovatelé, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, dosáhli sazby ziskovosti 5,5 % za jejich poskytování rovnocenných služeb po odečtení příspěvku do vyrovnávacího fondu. Naopak z dotčených spisů vyplývá, že analýza Komise zohlednila sazbu ziskovosti takových služeb před, a nikoliv po použití sazby příspěvku.
Rovněž okolnost, že sazba ziskovosti skupiny Integer.pl, uvedená Komisí v poznámce pod čarou 68 na podporu své úvahy, se týká všech činností vykonávaných touto skupinou a nejen činností, které patří mezi rovnocenné služby, nemůže stačit k tomu, aby byla zpochybněna věrohodnost posouzení Komise provedeného v napadeném rozhodnutí. Je třeba konstatovat, že Komise netvrdí, že se jedná o sazbu ziskovosti pro odvětví rovnocenných služeb, ale sazbu ziskovosti pro celou skupinu, která zahrnuje osm společností, z nichž dvě přímo konkurují PP tím, že nabízí rovnocenné služby. V důsledku toho, i když celková sazba ziskovosti skupiny Integer.pl neumožňuje sama o sobě podpořit úvahu Komise týkající se procenta určujícího maximální výši příspěvku, představuje indicii, která může posílit věrohodnost tvrzení, podle kterého konkurenti PP v odvětví rovnocenných služeb pravděpodobně mohli dosáhnout ziskovosti přibližně 5,5 %.
Zadruhé se Komise nedopustila pochybení, když se ve své úvaze nevypořádala s informacemi, které předložil Ogólnopolski Związek Pracodawców Niepublicznych Operatorów Pocztowych (celopolský svaz zaměstnavatelů neveřejných poštovních provozovatelů, dále jen „OZPNOP“) v dopise zaslaném službám tohoto orgánu dne 24. července 2015, ve kterém zaprvé odkazuje na dopis Inpost předložený polským orgánům během legislativních prací, které vedly k přijetí poštovního zákona, ve kterém Inpost uváděla, že „horní hranice ziskovosti [poštovních služeb v Polsku] se nachází v současnosti mezi 1 a 2,5 % zisku“ a zadruhé na intervenci zástupce OZPNOP před polskými orgány ze dne 5. prosince 2012, kdy tento uvedl, že „k dnešnímu dni ziskovost nebo horní hranice ziskovosti komerčních provozovatelů […] kolísá mezi 1 a 2,5 %.“
Zdá se totiž, že sazba ziskovosti uvedená v dopise OZPNOP určeném Komisi byla vypočtena při zohlednění všech poštovních provozovatelů, zatímco pouze provozovatelé, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, jsou největšími hráči v tomto odvětví, jejichž obrat přesahuje milion PLN. Komise tedy mohla mít právem za to, že taková sazba odráží situaci, kterou je třeba posoudit, méně věrně, než sazba ziskovosti PP v odvětví rovnocenných služeb nebo sazba ziskovosti zaznamenaná v jiných členských státech. Ostatně není zpochybněno, že sazba ziskovosti uvedená OZPNOP se týká pouze roku 2012, a nevztahuje se tedy na období, kterého se týká napadené rozhodnutí.
V každém případě žalobkyně opomněly během jednání předložit důkazy, které by mohly prokázat jak skutečnost, tak relevanci průměrné sazby ziskovosti uvedené v dopise OZPNOP určeném Komisi. Konkrétně nikdy neuvedly vlastní sazbu ziskovosti v porovnání zejména se sazbou použitou Komisí při posouzení procenta určujícího maximální výši příspěvku.
Zatřetí, pokud jde o argument vycházející z toho, že procento určující maximální výši příspěvku do vyrovnávacího fondu stanovené v paralelním odvětví telekomunikací je pouze 1 %, nemůže taková okolnost postačovat k prokázání, že sazba stanovená na 2 % v poštovním odvětví je nepřiměřená.
Ze spisu totiž nevyplývá, že tato odvětví jsou srovnatelná, jak co se týče provozovatelů, tak co se týče dosažených příjmů. V tomto ohledu v rozporu s tím, co žalobkyně uvádí v replikách, nižší prahová hodnota příjmu neodůvodňuje použití rovněž nižší sazby, ale naopak sebou nese použití vyšší sazby, aby se právě vyrovnal užší základ.
V důsledku toho Komise mohla mít za to, že je rozumné zohlednit sazbu ziskovosti přibližně 5,5 % v oblasti všeobecných nebo rovnocenných služeb v Polsku a že v důsledku toho procento určující maximální výši příspěvku do vyrovnávacího fondu, tedy maximálně 2 % příjmů dosažených tímto poskytováním služeb, je přiměřené.
Toto posouzení není zpochybněno argumentem žalobkyň, podle kterého procento určující maximální výši příspěvku do vyrovnávacího fondu nebylo stanoveno během počáteční fáze vnitrostátní konzultace, ale bylo o něm rozhodnuto až na konci řízení. Taková procesní argumentace, i kdyby byla opodstatněná, neumožňuje totiž přijmout závěr, že je takto stanovené procento z tohoto důvodu nepřiměřené.
Rovněž argument žalobkyň, který má zpochybnit vnitrostátní postup sledovaný polskými orgány, které údajně neshromáždily dostatek informací, je irelevantní pro přezkum opodstatněnosti posouzení Komise a slučitelnosti opatření s režimem státních podpor.
Skutečnosti týkající se tarifní politiky PP uvedené žalobkyněmi v jejich odpovědi na organizační procesní opatření a později na jednání, nemají rovněž vliv na přiměřenost procenta určujícího maximální výši příspěvku. Navíc se týkají let 2016 až 2018, tedy let po relevantním období.
Pokud jde o argument vycházející z toho, že sazba ziskovosti byla určena jen s cílem zabránit zatížení státního rozpočtu financováním dotčeného vyrovnávacího fondu, i kdyby byl opodstatněný, neznamená to ještě, že taková sazba je nezbytně nepřiměřená, jelikož umožňovala PP využít financování přesahující čisté náklady na službu, kterou byl tento provozovatel pověřený.
V tomto ohledu totiž stačí uvést, že poštovní směrnice stanoví právě možnost, že takový fond může být financován z poplatků hrazených poskytovateli [a] uživateli“ dotčených služeb, bez jakéhokoliv příspěvku ze státního rozpočtu. Ostatně z bodu 174 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že polské státní orgány byly vyzvány přispět do vyrovnávacího fondu v roce 2013 ve výši 1,5 miliónu eur, což je částka vyšší než 1 milion eur, kterou museli do tohoto fondu za stejný rok přispět jiní provozovatelé poštovních služeb než PP.
Za těchto okolností nemůže být přijata výtka vycházející z údajné nepřiměřenosti procenta určujícího maximální výši příspěvku stanoveného dotčeným opatřením.
2)

K prahové hodnotě příjmu určující provozovatele povinné přispívat
Úvodem je třeba konstatovat, že Komise měla za to, že stanovení prahové hodnoty příjmu na 1 milion PLN pro účely určení provozovatelů, kteří mají přispívat do vyrovnávacího fondu, splňovalo zásadu proporcionality (body 170 a 171 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise, která převzala v tomto bodě úvahu polských orgánů a zohlednila konkrétní strukturu trhu poštovních služeb, dospěla k závěru, že bylo třeba stanovit prahovou hodnotu příjmu vyšší než prahová hodnota 0,6 milionů PLN, která by byla stanovena, kdyby pro odvětví poštovních služeb zůstal zachován stejný poměr mezi všemi příjmy dosaženými na trhu takových služeb a prahovou hodnotou příjmů dosažených provozovateli v tomto odvětví, jako v odvětví telekomunikačních služeb. Komise totiž uvedla, že taková prahová hodnota umožňuje všem novým provozovatelům odložit moment jejich příspěvku do fondu a posiluje tak přiměřenost sazby příspěvku. Kromě toho se Komise v bodě 173 odůvodnění napadeného rozhodnutí domnívala, že legislativní změna plánovaná Polskou republikou do budoucna, spočívající v osvobození všech provozovatelů nacházejících se pod prahovou hodnotou prvního milionu PLN od příspěvku, mohla zlepšit koncepci vyrovnávacího fondu, jelikož v době přijetí napadeného rozhodnutí byl vliv tohoto fondu na hospodářskou soutěž omezený s ohledem na nízké dotčené částky a na velmi krátké období existence.
V tomto ohledu zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého měla být stejná prahová hodnota, jaká byla použita pro paralelní odvětví telekomunikací, použita na odvětví poštovních služeb, je třeba konstatovat, že žalobkyně nemohou soudržně tvrdit, že v projednávaném případě byla prahová hodnota 4 milionů PLN odůvodněná, ačkoliv zároveň tvrdí, že jelikož prahovou hodnotu 1 milion PLN mohlo dosáhnout jen velmi malé množství provozovatelů, příspěvek požadovaný od každého provozovatele je v důsledku toho nepřiměřený. Kdyby se mělo jednat o tento případ, platilo by to z téhož důvodu o to více v případě prahové hodnoty stanovené na vyšší úrovni. Naopak žalobkyně nepředkládají žádný důkaz, který by mohl odůvodnit, že zvýšení prahové hodnoty by výrazně snížilo počet provozovatelů povinných přispívat do fondu, zatímco Komise zastávala názor, že vyšší prahová hodnota by nevedla ke snížení počtu provozovatelů povinných platit příspěvek, o který se jedná.
Dále je třeba doplnit, že ze 71 provozovatelů působících v odvětví rovnocenných služeb v roce 2013, představujících přibližně 5 % příjmů tohoto odvětví, jen 10 mohlo přispívat do fondu, s ohledem na kritéria přijatá polským poštovním zákonem (viz bod 10 výše). Ze spisu rovněž vyplývá, že v roce 201395 % financování fondu zajišťovala PP.
Zadruhé, pokud jde o argument, podle kterého prahová hodnota příjmů měla zohlednit všechny poštovní příjmy, musí být zamítnut v rozsahu, v němž se zakládá na nesprávném předpokladu, že kurýrní služby jsou rovnocenné všeobecným službám (viz body 91 až 98 výše).
Konečně je nesporné, že mechanismus vyrovnávacího fondu v poštovním odvětví je v projednávaném případě novinkou, takže analýzy, které se jím zabývaly, se ještě nemohou zakládat na zkušenostech. Komise se tedy mohla správně domnívat, když se opřela rovněž o údaje z telekomunikačního odvětví, že s ohledem na zvláštnosti poštovního odvětví nebyla prahová hodnota 1 milionu PLN nepřiměřená v rozsahu, v němž zaprvé zachovávala hospodářskou soutěž na trhu rovnocenných poštovních služeb, a zadruhé zajišťovala přiměřený počet provozovatelů, kteří mají přispívat do fondu.
S ohledem na výše uvedené mohla mít Komise v napadeném rozhodnutí za to, aniž by se dopustila omylu, že prahová hodnota příjmů určující provozovatele, kteří podléhají příspěvku, dodržovala zásadu proporcionality.
Projednávanou výtku je tedy třeba zamítnout, a proto i druhou část tohoto žalobního důvodu v plném rozsahu.
d)

Ke třetí části, vycházející z porušení zásady transparentnosti
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení tím, že dospěla k závěru, že mechanismus vyrovnávacího fondu byl transparentní (viz bod 176 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle žalobkyň nemohla Komise dospět k závěru, že vnitrostátní režim vyrovnání dodržoval zásadu transparentnosti, protože v rozporu s tvrzením polských orgánů se neuskutečnila, navzdory námitkám poštovních provozovatelů, účinná veřejná konzultace. Pouze původní cíle polského poštovního zákona vedly totiž k takovéto veřejné konzultaci a nikoliv konečná verze tohoto legislativního projektu, zejména část týkající se sazby příspěvku, která byla zvýšena z 1 na 2 % na neveřejném zasedání vlády této země.
Komise odpovídá, že dotčené strany měly možnost vyjádřit se ke zvýšení sazby na 2 % během parlamentních prací týkajících se schválení polského poštovního zákona, přičemž žalobkyně navíc samy uznaly, že stanovení takové sazby narazilo na velmi energický odpor ze strany dotčených provozovatelů poštovních služeb během legislativních prací v Sejmu Polské republiky.
Polská republika rovněž tvrdí, že tato argumentace je zcela neopodstatněná.
V tomto ohledu stačí připomenout úvahy uvedené v bodech 44 až 55 výše v odpovědi na druhý žalobní důvod, se kterým se tento žalobní důvod ve velké míře překrývá. Z toho vyplývá, že veřejná konzultace ve smyslu bodu 14 rámce pro SOHZ zohledňující připomínky provozovatelů poštovních služeb se skutečně konala a byly dodrženy požadavky transparentnosti, takže hlavní předpoklad tohoto žalobního důvodu není skutkově podložen.
Třetí část tohoto žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout.
e)

Ke čtvrté části, vycházející z nedodržení podmínky týkající se nerovné finanční zátěže stanovené v čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného posouzení zaprvé tím, že nepřistoupila k přiměřenému přezkumu, aby určila, zda na základě povinností všeobecných služeb nese PP čisté náklady a zda tyto povinnosti představují pro tento podnik „nerovnou“ finanční zátěž a zadruhé tím, že přijala závěr, že ztráty, které utrpěla PP, představovaly takovou nerovnou finanční zátěž (bod 152 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně tak tvrdí, že se Komise nesprávně domnívala, že polské orgány správně provedly poštovní směrnici, i když tyto orgány nedodržely kritéria vyvozená z judikatury Soudního dvora pro určení, kdy je třeba finanční zátěž provozovatele určeného pro zajištění všeobecných poštovních služeb považovat podle čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice za nerovnou a tím vedoucí k vyrovnání.
V tomto ohledu podle žalobkyň k odůvodnění financování čistých nákladů nestačí existence deficitu, ale je ještě třeba, aby byl deficit nadměrný, tedy aby přesahoval možnosti dotčeného podniku nést tento deficit z vlastních prostředků, a sice zejména na úrovni jeho zařízení, jeho hospodářské a finanční situace, jakož i podílu na trhu.
Dále by podle žalobkyň posuzovat existenci nerovné finanční zátěže pouze z důvodu ztrát utrpěných poskytovatelem všeobecných služeb, aby se financovaly z vyrovnávacího fondu, vedlo k nesprávnému řízení této služby, protože provozovatel by mohl získat financování čistých nákladů všeobecných služeb o to vyšší, čím by byly vyšší jeho ztráty.
Komise v zásadě odpovídá, že jí v rámci jejího přezkumu slučitelnosti vyrovnání všeobecných služeb přiznaného PP nepříslušelo posuzovat, zda byla poštovní směrnice v tomto bodě správně provedena polskými orgány, ani zda existovala nerovná finanční zátěž, která odůvodňovala zavedení vyrovnávacího fondu. Její přezkum totiž spočíval v ověření toho, zda jsou podmínky vyrovnání slučitelné s vnitřním trhem, to znamená, zda povinnost přispívat nenarušuje hospodářskou soutěž na trhu poštovních služeb. Financování čistých nákladů všeobecných služeb, které bylo zavedeno nezávisle na existenci nerovné finanční zátěže pro určeného provozovatele, proto není z tohoto důvodu nezbytně neslučitelné s vnitřním trhem s ohledem na ustanovení Smlouvy o FEU použitelná na státní podpory. Jelikož jsou tyto otázky vzájemně nezávislé, je tedy výtka irelevantní.
V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice stanoví toto:
„Pokud členský stát rozhodne, že povinnosti všeobecných služeb stanovené v této směrnici představují pro poskytovatele všeobecných služeb čisté náklady vypočítané s ohledem na přílohu I a představují nerovnou finanční zátěž, může zavést:
[…]
b)
mechanismus pro rozdělení čistých nákladů spojených s povinnostmi poskytovat všeobecné služby mezi poskytovatele služeb nebo uživatele.“
Zaprvé bez ohledu na otázku, zda a v jakém rozsahu je v projednávaném případě Komise povinna ověřit soulad dotčeného opatření s jinými unijními pravidly, včetně pravidel poštovní směrnice (viz judikaturu citovanou v bodech 63 až 66 výše), ze znění čl. 7 odst. 3 uvedené směrnice vyplývá, že dotčenému členskému státu přísluší určit, zda povinnosti všeobecných služeb, o které se jedná, představují pro určeného poskytovatele nerovnou zátěž. Tak je tomu přitom v projednávaném případě, jelikož UKE přísluší provést toto posouzení podle polského poštovního zákona, kterým byla uvedená poštovní směrnice provedena (bod 16 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé, pokud jde o argument, podle kterého je kvalifikace účetních ztrát PP vyplývajících z poskytování všeobecných služeb jako nerovné finanční zátěže ze strany UKE v rozporu s čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice, stačí konstatovat, že je založen na záměně pojmů čistých nákladů a účetních ztrát ve smyslu tohoto ustanovení, jelikož čisté náklady povinností všeobecných služeb mohou zakládat právo na vyrovnání jen tehdy, když představují nerovnou finanční zátěž pro poskytovatele plnícího tyto povinnosti.
Stejně tak v rozsudcích ze dne 6. října 2010, Komise v. Belgie (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
), a ze dne 6. října 2010, Base a další (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
), citovaných žalobkyněmi na podporu jejich argumentu, se Soudní dvůr omezil na upřesnění, že každý čistý náklad nepředstavuje automaticky nerovnou finanční zátěž, která zakládá vyrovnání.
Přitom je třeba konstatovat, že dotčené opatření nezakládá žádné automatické právo na vyrovnání za čisté náklady povinností všeobecných služeb PP. Z bodů 16, 84 až 87 a 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že právo na vyrovnání poskytnuté PP vzniká jen tehdy, když poskytování všeobecných služeb vede k účetním ztrátám. Navíc toto právo na vyrovnání odpovídá nejnižší z příslušných částek, tedy buď účetním ztrátám vyplývajícím z poskytování všeobecných služeb, nebo čistým nákladům povinností všeobecných služeb. Jak uvádí Komise v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí, tímto je dotčené opatření víc restriktivní než rámec pro SOHZ, který by případně umožňoval úplnou náhradu čistých nákladů povinností všeobecných služeb. V důsledku toho založení a omezení práva na vyrovnání čistých nákladů povinností všeobecných služeb na ztráty vyplývající z poskytování všeobecných služeb nemůže v žádném případě porušovat čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice.
Zatřetí, pokud jde o argument, podle kterého zvolená metodologie nepodněcovala PP být efektivní, je třeba zaprvé konstatovat, že výpočet čistých nákladů povinností všeobecných služeb zohledňuje úpravy efektivity tak, že se nepřihlíží k určitým nedostatkům efektivity PP uvedeným v bodě 34 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Zadruhé je PP povinna předložit každý rok plán náprav, který má odstranit nebo přinejmenším omezit ztráty vyplývající z poskytování všeobecných služeb (bod 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Argumenty žalobkyň, podle kterých podmínky financování vyrovnávacího fondu vedou v konečném důsledku ke krytí případného špatného řízení všeobecných služeb, musí být tedy zamítnuty.
Začtvrté žalobkyně v podstatě tvrdí, že „hospodářský potenciál“ PP jí umožňuje vyrovnat se s povinnostmi všeobecných služeb, protože liberalizace odvětví jí umožnila citelně snížit její náklady tím, že zejména zrušila několik stovek poštovních úřadů.
Takovými připomínkami však žalobkyně nijak neprokazují, že takové snížení nákladů všeobecných služeb srovnalo břemeno čistých nákladů, a tudíž financování účetních ztrát vyplývajících z poskytování všeobecných služeb bylo neslučitelné s rozvojem obchodu. Takové připomínky jen zdůrazňují snahu o efektivitu, kterou PP projevila snížením svých nákladů všeobecných služeb, čímž reagovala na požadavky rámce pro SOHZ.
V projednávaném případě měla totiž Komise zejména posoudit, zda výše tohoto vyrovnání nepřesahuje to, co je nezbytné k pokrytí čistých nákladů plnění povinností všeobecných služeb s přihlédnutím nikoliv k potenciálním nebo budoucím nákladům, ale ke skutečném nákladům, skutečně vynaloženým při plnění povinností veřejné služby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. září 2015, Viasat Broadcasting UK v. Komise,
T‑125/12
,
EU:T:2015:687
, bod
a
). Přitom žalobkyně neprokazují, že vyrovnání poskytnuté dotčeným opatřením, přestože nezbytně nepokrývá všechny čisté náklady povinností všeobecných služeb, mělo negativní dopady na dotčený trh.
Za těchto podmínek musí být zamítnuta čtvrtá část, a tudíž i třetí žalobní důvod v plném rozsahu.
4.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 a článku 8 poštovní směrnice
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že Komise tím, že „schválila financování nákladů všeobecných služeb [prostřednictvím] výlučných a zvláštních práv udělených [PP]“, tak jsou vypočteny v bodech 51 až 56 odůvodnění napadeného rozhodnutí, dopustila se nesprávného právního posouzení, protože nedodržela čl. 7 odst. 1 a článek 8 poštovní směrnice. V každém případě není podle žalobkyň udělení těchto práv odůvodněno.
Komise nejprve uvádí, že v rámci své povinnosti přezkumu slučitelnosti podpory, nemusela ověřit, zda byl polský poštovní zákon slučitelný s ustanoveními poštovní směrnice. V každém případě napadeným rozhodnutím v žádném případě neodsouhlasila udělení takových práv PP, ale pouze přezkoumala, zda je metoda výpočtu čistých nákladů polskými orgány v souladu s rámcem pro SOHZ.
Polská republika navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut. Uvádí v tomto ohledu, že přezkum různých výlučných a zvláštních práv ze strany Komise nemělo za účel poskytnout PP určité výhody, ale vypočíst čisté náklady poskytování všeobecných služeb. Ostatně hodnota takových práv byla odečtena od čistých nákladů na povinnosti všeobecných služeb, takže žalobní důvod je irelevantní.
V tomto ohledu čl. 7 odst. 1 poštovní směrnice stanoví toto:
„Členské státy neudělí ani neponechají v platnosti výlučná nebo zvláštní práva k zavedení a poskytování poštovních služeb. Členské státy mohou financovat poskytování všeobecných služeb v souladu s jedním nebo více způsoby uvedenými v odstavcích 2, 3 a 4 nebo jakýmkoli jiným způsobem, který je v souladu se Smlouvou o ES.“
Článek 8 poštovní směrnice dále upřesňuje, že ustanoveními článku 7 „není dotčeno právo členských států organizovat umisťování poštovních schránek na veřejných komunikacích, vydávání poštovních známek a službu doporučených zásilek využívanou v soudním nebo správním řízení v souladu s vnitrostátními právními předpisy.“
Bez ohledu na otázku, zda a v jakém rozsahu je v projednávaném případě Komise povinna ověřit soulad dotčeného opatření s jinými unijními pravidly, včetně pravidel poštovní směrnice (viz judikaturu citovanou v bodech 63 až 66 výše), je třeba konstatovat, že žalobkyně nepředkládají žádný argument, který by mohl prokázat, že práva udělená PP, která jsou upřesněna v bodech 51 až 56 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nepatří pod výjimku výslovně stanovenou článkem 8 poštovní směrnice, a tedy způsobilý prokázat nesprávné posouzení spočívající v nedodržení téže směrnice.
S ohledem na výše uvedené musí být tento žalobní důvod zamítnut.
5.

K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 102 SFEU a čl. 106 odst. 1 SFEU
Žalobkyně tvrdí, že vyrovnání za veřejnou službu poskytnuté PP posiluje její dominantní postavení, což s sebou přináší protisoutěžní účinek vyloučení z trhu ve smyslu sdělení Komise o pokynech k prioritám Komise v oblasti prosazování práva při používání článku [102 SFEU] na zneužívající chování dominantních podniků vylučující ostatní soutěžitele“ (
Úř. věst. 2009, C 45, s. 7
). Za těchto podmínek je napadené rozhodnutí v rozporu s ustanoveními článku 102 SFEU ve spojení s čl. 106 odst. 1 SFEU.
Komise navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že žalobní důvod, tak jak je formulovaný v žalobách, i kdyby byl relevantní, je v každém případě nepřípustný, protože není dostatečně přesný k tomu, aby bylo možné posoudit jeho opodstatněnost.
Argumenty předložené v replikách na podporu tohoto žalobního důvodu nemohou takový závěr vyvrátit.
Zaprvé, pokud jde o argumenty týkající se údajných ztrát Inpost v roce 2015 nebo vycházející z toho, že v roce 2016 se rozhodla ukončit své činnosti poštovních služeb, jsou v projednávaném případě irelevantní, jelikož, jak bylo konstatováno v bodě 26 výše, vyrovnávací fond nebyl v roce 2015 aktivován, a jak bylo upřesněno v bodě 25 výše, napadené rozhodnutí se netýká období po tomto roce.
Zadruhé i za předpokladu, že by Komise nemohla dospět k závěru o sazbě ziskovosti činností rovnocenných služeb ve výši 5,5 %, jelikož měla zároveň za to, že vážené průměrné náklady na kapitál byly vyšší, protože byly stanoveny na 10,82 %, a za předpokladu, že by žalobkyně skutečně chtěly vznést takový argument, nedokazují, v čem taková okolnost přispěla k prokázání, bez dodatečných upřesnění, zneužití dominantního postavení PP, které zde žalobkyně chtějí napadnout.
S ohledem na výše uvedené musí být tedy pátý žalobní důvod zamítnut.
6.

Šestý žalobní důvod, vycházející z porušení článku 16 a čl. 17 odst. 1 Listiny ve spojení s článkem 52
Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí tím, že jim ukládá nepřiměřený povinný příspěvek, s sebou nese neodůvodněné omezení jejich svobody podnikání a jejich práva na vlastnictví, které jsou chráněny článkem 16 a čl. 17 odst. 1 Listiny, ve spojení s článkem 52.
Komise a Polská republika zpochybňují opodstatněnost argumentace žalobkyň.
Je třeba uvést, že žalobkyně právně dostačujícím způsobem neupřesňují skutkové okolnosti, které by mohly podpořit takový žalobní důvod a prokázat, v čem dotčené vyrovnání nepřiměřeným způsobem omezilo jejich právo na vlastnictví nebo jejich svobodu podnikání, to znamená způsobem přesahujícím to, co je přiměřené a nezbytné pro zajištění řádného provádění všeobecných služeb, o které se jedná.
Dále zaprvé případné omezení těchto základních práv by nebylo důsledkem napadeného rozhodnutí, kterým Komise nezpochybnila opatření podpory, které jí bylo oznámeno, ale samotného polského poštovního zákona, nebo v konečném důsledku individuálního rozhodnutí, které ho provádí, a které žalobkyně, jak to vyplývá ze spisu, z tohoto úhlu nezpochybnily před příslušnými vnitrostátními soudy. Zadruhé je třeba mít rovněž za to, že jelikož nebylo prokázáno, že dotčený režim vyrovnání je překážkou tomu, aby provozovatelé poštovních služeb uváděli v Polsku na trh služby rovnocenné všeobecným službám, nemůže tento režim ani narušit svobodu podnikání nebo právo žalobkyň na vlastnictví. Takové příspěvkové opatření ve skutečnosti nijak nebrání tomu, aby žalobkyně využívaly své právo vykonávat hospodářské činnosti na trhu, o který se jedná, ani výkonu jejich práva na vlastnictví při výrobě a uvádění těchto služeb na trh, zejména jejich právům z duševního vlastnictví.
Za těchto podmínek je třeba šestý žalobní důvod zamítnout.
7.

K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění
Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí nebylo dostatečně odůvodněno a v tomto ohledu se dovolávají devíti následujících důvodů: zaprvé Komise „neshromáždi[la] žádné údaje týkající se zisku z prodeje dosaženého jinými provozovateli než PP“; zadruhé „nesprávně konstato[vala], že nedisponuje údaji o provozní ziskovosti jiných provozovatelů než PP[,] proto se opíra[la] jen o údaje PP“; zatřetí„nesprávně akceptova[la] pro PP sazbu ziskovosti kapitálu ve výši 10,82 %, přičemž připustila, že sazba provozní ziskovosti ve výši 5,5 % [byla] pro konkurenty dostatečná“; začtvrté „nevysvětlila v odůvodnění [napadeného rozhodnutí] důvody, pro které sazba příspěvku v horní hranici 2 % příjmu byla přiměřená“; zapáté „v odůvodnění [napadeného rozhodnutí] ani neupřesnila důvody, pro které nepovažovala povinnost přispívat do fondu za diskriminační“; zašesté „nesprávně dospě[la] k závěru, že návrh poštovního zákona byl v roce 2012 předmětem veřejné konzultace“; zasedmé, „rovněž nesprávně dospě[la] k závěru, že polské orgány stanovily sazbu příspěvku do [vyrovnávacího] fondu na 2 % a prahovou hodnotu na 1 milion PLN“; zaosmé „nesprávně dospě[la] k závěru, že provozovatelé poštovních služeb nepředložili svá vyjádření“ a konečně zadeváté nezohledni[la] jako přitěžující okolnost neuskutečnění zadávacího řízení za účelem posouzení dopadu na hospodářskou soutěž“.
Komise a Polská republika navrhují, aby byl tento žalobní důvod zamítnut v plném rozsahu.
Úvodem je třeba připomenout, že z odůvodnění rozhodnutí Komise v oblasti státní podpory, vyžadovaného čl. 296 druhým pododstavcem SFEU, musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy tohoto orgánu k této věci, tak, aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby mohl příslušný soud vykonávat přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky druhého pododstavce článku 296 SFEU, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna pravidla upravující dotčenou oblast (viz rozsudek ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, bod
a citovaná judikatura). Dále rozhodnutí Komise nevznést námitky, přijaté po předběžném přezkumném řízení, musí pouze obsahovat základní důvody, které umožňují třetím dotčeným osobám seznámit se skutečnostmi, na jejichž základě se Komise domnívá, že se nestřetla s vážnými obtížemi při posuzování slučitelnosti dotčené podpory s vnitřním trhem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Régie Networks,
C‑333/07
,
EU:C:2008:764
, body
a
a citovaná judikatura).
Ze znění souhrnu sedmi z devíti důvodů shrnutých v předchozím bodě jasně vyplývá, že žalobkyně v zásadě zaměňují opodstatněnost skutkových a právních okolností, které jsou základem napadeného rozhodnutí, s neexistujícím nebo nedostatečným odůvodněním tohoto aktu, takže takové výtky musí být považovány za irelevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, body
až
). „Nesprávné odůvodnění“, i kdyby se prokázalo, totiž nemůže vést automaticky k „neexistenci“ nebo „nedostatku“ odůvodnění (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 2015, Ipatau v. Rada,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, bod
).
To platí pro první tři výtky, jakož i pro čtyři poslední, jak byly připomenuty v bodě 181 výše, které mají v zásadě zpochybnit opodstatněnost napadeného rozhodnutí pro nedostatek důkazů (první výtka), nesprávné skutkové zjištění (druhá, šestá a osmá výtka), a skutkový omyl a nesprávné právní posouzení (třetí, sedmá a devátá výtka).
Pokud jde o čtvrtou výtku, vycházející z toho, že Komise podle žalobkyň „nevysvětlila v odůvodnění [napadeného rozhodnutí] důvody, pro které sazba příspěvku v horní hranici 2 % příjmu byla přiměřená“, je třeba připomenout, že v bodě 168 odůvodnění napadeného rozhodnutí měla Komise za to, že procento určující maximální výši příspěvku stanovené na 2 % obratu, může být považováno za přiměřené, jelikož bylo stanoveno na horní úrovni, která byla jen zlomkem sazby ziskovosti PP v oblasti rovnocenných služeb. Komise upřesnila, že předpokládala, že konkurenti PP mohli rovněž dosáhnout takové ziskovosti, a tedy mohla rozumně dospět k závěru, že tato úroveň přispívání nevytlačuje, ani neponechává výkonné konkurenty mimo trh.
Z tohoto bodu vyplývá, že se Komise zabývala důvody, pro které měla za to, že procento určující maximální výši příspěvku bylo v projednávaném případě přiměřené. Jelikož Komise uvedla, že procento představovalo jen zlomek sazby ziskovosti PP v oblasti rovnocenných služeb – sazby ziskovosti, které podle ní mohli dosáhnout poskytovatelé povinní přispívat do vyrovnávacího fondu – a tedy nevytlačuje nebo neponechává výkonné konkurenty mimo trh, řádně uvedla důvody, pro které považovala takové procento za přiměřené. Tento bod napadeného rozhodnutí kromě toho umožnil jednak žalobkyním seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv, a jednak unijnímu soudu vykonat přezkum legality rozhodnutí. Žalobkyně totiž mohly napadnout opodstatněnost těchto posouzení tím, že Komisi zejména vytýkaly použití sazby ziskovosti PP jako jediného referenčního bodu pro hodnocení přiměřenosti procentního podílu 2 %, i když jí OZPNOP informoval o skutečnosti, že se sazba ziskovosti konkurentů PP nacházela mezi 1 a 2,5 %. Navíc, jak bylo uvedeno v bodě 113 a následujících výše, Tribunál se mohl vyjádřit k tomuto tvrzení. Žalobkyně tedy v tomto ohledu nesprávně tvrdí nedostatek odůvodnění.
Nakonec, pokud jde o pátou výtku vycházející z toho, že Komise ani „v odůvodnění [napadeného rozhodnutí] neupřesnila důvody, pro které nepovažovala povinnost přispívat do fondu za diskriminační“, je třeba poznamenat, že body 10, 11 a 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí zní takto:
„(10)
Poštovní zákon též definuje ‚služby zahrnuté do všeobecných poštovních služeb‘ (dále jen ‚rovnocenné služby‘). Podle čl. 3 odst. 30 poštovního zákona tyto služby zahrnují dopisy a poštovní balíky s váhou a rozměry definovanými pro všeobecné služby a zásilky pro nevidomé, které nejsou poskytovány provozovatelem určeným v rámci povinnosti poskytování všeobecných služeb‘. Rovnocenné služby nezahrnují poštovní služby spočívající v přijímání, třídění, dopravě a doručování kurýrních zásilek.
(11)
Polské orgány potvrzují, že tyto služby jsou zaměnitelné se všeobecnými službami podle bodu 27 odůvodnění třetí poštovní směrnice, který zní: ‚S cílem stanovit, kterým podnikům může být uložena povinnost přispívat do vyrovnávacího fondu, by členské státy měly posoudit, zda služby poskytované těmito podniky mohou být z hlediska uživatele považovány za služby spadající do oblasti všeobecných služeb, neboť jsou v dostatečné míře zaměnitelné se všeobecnými službami, a to s ohledem na povahu dotčených služeb, včetně hlediska přidané hodnoty, jakož i zamýšlený účel a stanovení cen. Tyto služby nemusí nutně zahrnovat veškeré vlastnosti všeobecných služeb, jako je každodenní dodávání [zásilek] nebo pokrytí celého území státu‘.“
„(166)
Pokud je získaný jednotný procentní podíl vyšší než 2 %, příspěvek dlužný každým provozovatelem se vypočte jako 2 % (horní hranice) příslušného příjmu každého poskytovatele služby povinného přispívat. Jelikož se procentní podíl použije jednotně na všechny tržní subjekty, každý provozovatel přispívá stejným poměrem příjmu v odvětví všeobecných služeb a rovnocenných služeb. Příspěvek požadovaný od každého provozovatele lze tedy jako takový považovat za nediskriminační.“
Vzhledem k tomu, že Komise uvedla, že v souladu s polským poštovním zákonem rovnocenné služby nezahrnují kurýrní služby a že pro určení, které podniky přispívají do fondu, je třeba zkoumat, zda služby poskytované těmito podniky mohou být z pohledu uživatele považovány za služby patřící pod všeobecné služby, měla implicitně, ale jistě za to, že kurýrní služby nebyly z pohledu uživatele služby patřící pod všeobecné služby. Komise se domnívala, že jelikož se procento určující maximální výši příspěvku použije jednotně na všechny tržní subjekty, není příspěvek požadovaný od každého poskytovatele diskriminační. Kromě toho tyto body napadeného rozhodnutí umožnily jednak žalobkyním seznámit se s důvody, pro které bylo opatření přijato, za účelem obrany jejich práv, a jednak unijnímu soudu vykonat přezkum legality rozhodnutí. Žalobkyně totiž mohly zpochybnit opodstatněnost těchto posouzení tím, že tvrdily zejména v bodech 58 a 59 žalob, že nebylo složité určit kurýrní služby, které byly z pohledu uživatelů podobné všeobecným službám a že z důvodu jejich používání, jejich sazby a podmínek poskytování kurýrní služby zastupovaly všeobecné služby. Navíc, jak bylo uvedeno v bodě 91 a následujících výše, Tribunál se mohl vyjádřit k tomuto tvrzení. Žalobkyně tedy nesprávně tvrdí, že v tomto ohledu existuje nedostatečné odůvodnění.
S ohledem na všechno výše uvedené musí být tedy sedmý žalobní důvod zamítnut, jakož i v důsledku toho žaloba v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle článku 134 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise navrhovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení vynaložených Komisí.
Polská republika ponese na základě čl. 138 odst. 1 jednacího řádu vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloby se zamítají.

2)
Společnosti Inpost Paczkomaty sp. z o.o. a Inpost S. A. ponesou každá vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

3)
Polská republika ponese vlastní náklady řízení.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Forrester
Półtorak
Perillo
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. března 2019.
Podpisy.
Obsah

I. Skutečnosti předcházející sporu a hlavní ustanovení použitelného práva

II. Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

III. Právní otázky

A. K předmětu sporu a právní zájmu žalobkyň na podání žaloby

B. K věci samé

1. K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž nebyl dodržen čl. 7 odst. 2 poštovní směrnice, jakož i bod 19 rámce pro SOHZ

2. K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž byly podmínky stanovené v bodech 14 a 60 rámce pro SOHZ nesprávně považované za splněné

a) K první výtce

b) K druhé výtce

3. Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu zaprvé z porušení čl. 106 odst. 2 SFEU v rozsahu, v němž Komise nedodržela bod 52 rámce pro SOHZ a zadruhé z porušení čl. 7 odst. 1 a 3 až 5 poštovní směrnice

a) K dosahu třetího žalobního důvodu a jeho relevanci s ohledem na výtku vycházející z porušení článku 7 poštovní směrnice

b) K první části, vycházející z údajně diskriminační povahy procenta určujícího maximální výši příspěvku

1) Ke srovnání mezi provozovatelem všeobecných služeb a provozovateli rovnocenných služeb

2) Ke srovnání s kurýrními službami

c) K druhé části, vycházející z údajně nepřiměřené povahy procenta určujícího maximální výši příspěvku a prahovou hodnotu příjmů podléhajících příspěvku

1) K přiměřenosti procenta určujícího maximální výši příspěvku

2) K prahové hodnotě příjmu určující provozovatele povinné přispívat

d) Ke třetí části, vycházející z porušení zásady transparentnosti

e) Ke čtvrté části, vycházející z nedodržení podmínky týkající se nerovné finanční zátěže stanovené v čl. 7 odst. 3 poštovní směrnice

4. Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 1 a článku 8 poštovní směrnice

5. K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 102 SFEU a čl. 106 odst. 1 SFEU

6. Šestý žalobní důvod, vycházející z porušení článku 16 a čl. 17 odst. 1 Listiny ve spojení s článkem 52

7. K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.