CELEX: 62015CJ0245
Ennakkoratkaisupyyntö
Tieliikenne
Sosiaalilainsäädäntö
Poikkeukset
Asetus (EY) N:o 561/2006
3 artiklan a alakohta
Asetus (EY) N:o 1073/2009
2 artiklan 3 alakohta
Säännöllinen liikenne, jolla huolehditaan henkilöliikenteestä
Käsite
Taloudellisen toimijan työntekijöilleen järjestämät ilmaiset kuljetukset työpaikalle ja sieltä pois omistamillaan ja työntekijänsä kuljettamilla ajoneuvoilla

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 (
EUVL 2006, L 102, s. 1
) 3 artiklan a alakohdan ja kansainvälisen linja-autoliikenteen markkinoille pääsyä koskevista yhteisistä säännöistä ja asetuksen (EY) N:o 561/2006 muuttamisesta 21.10.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/2009 (
EUVL 2009, L 300, s. 88
, oikaisu
EUVL 2015, L 272, s. 15
) 2 artiklan 3 alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain SC Casa Noastră SA ja Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR) (liikenneministeriö – kansallinen tieliikenteen valvonnasta vastaava tarkastusviranomainen (ISCTR), Romania) ja joka koskee sakkoa, jonka ISCTR on määrännyt Casa Noastrăn yhdelle työntekijälle lepo- ja ajo-aikojen noudattamatta jättämisestä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus N:o 561/2006
Asetuksen N:o 561/2006 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan maanteiden
– –
b)
henkilöliikenteeseen, jossa käytettävät ajoneuvot on rakennettu tai pysyvästi mukautettu yli yhdeksän henkilön kuljettamiseen, kuljettaja mukaan luettuna, ja tarkoitettu tällaiseen käyttöön.”
Asetuksen 3 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta ei sovelleta tieliikenteeseen, jossa käytetään seuraavanlaisia ajoneuvoja:
a)
säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettävät ajoneuvot, kun kyseisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä.”
Asetuksen 4 artiklan n alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
n)
’säännöllisellä henkilöliikenteellä’ yhteisistä säännöistä harjoitettaessa kansainvälistä henkilöliikennettä linja-autoilla 16 päivänä maaliskuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 684/92 [(
EYVL 1992, L 74, s. 1
)] 2 artiklassa tarkoitettua kansallista ja kansainvälistä liikennettä.”
Asetus N:o 684/92
Asetuksen N:o 684/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006 (
EUVL 2006, L 363, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 684/92), 2 artiklan 1 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Säännöllinen liikenne
1.1.
Säännöllinen liikenne on liikennettä, jolla huolehditaan henkilöliikenteestä määrätyin väliajoin määrätyllä reitillä ja jolla matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa. Säännöllinen liikenne on kaikkien käytettävissä ja siihen voi tarvittaessa liittyä pakollinen paikanvaraus.
Liikenteen harjoittamisen edellytysten mukauttaminen ei vaikuta liikenteen säännöllisyyteen.
1.2.
Säännölliseksi liikenteeksi katsotaan samoin järjestäjästä riippumatta liikenne, jolla huolehditaan vain tiettyjen matkustajaryhmien kuljetuksesta ilman muita matkustajia, jos tällainen liikenne tapahtuu 1.1. kohdan mukaisissa olosuhteissa. Tällaista liikennettä kutsutaan jäljempänä ’säännölliseksi erityisliikenteeksi’.
Säännölliseen erityisliikenteeseen kuuluu erityisesti:
a)
kuljetukset työntekijöiden kodin ja työpaikan välillä,
b)
koululaisten ja opiskelijoiden kuljetukset kodin ja oppilaitoksen välillä,
c)
sotilaiden ja heidän perheidensä kuljetukset kotivaltion ja kasarmin sijaintipaikan välillä.
Se seikka, että liikennejärjestelyjä voidaan muunnella käyttäjien vaihtelevien tarpeiden mukaan, ei muuta säännöllisen [erityis]liikenteen luonnetta.
– –”
Asetus N:o 1073/2009
Asetus N:o 684/92 on kumottu asetuksen N:o 1073/2009 30 artiklalla. Tämän artiklan mukaan viittauksia kumottuun asetukseen pidetään viittauksina asetukseen N:o 1073/2009 tämän liitteessä III olevan vastaavuustaulukon mukaisesti. Kumoamisen seurauksena asetuksen N:o 684/92 2 artiklan 1.1 alakohtaa vastaavat asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 2 alakohta ja 5 artiklan 1 kohta, ja asetuksen N:o 684/92 2 artiklan 1.2 alakohtaa vastaavat asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 3 alakohta ja 5 artiklan 2 kohta.
Asetuksen N:o 1073/2009 2 artikla sisältää seuraavat määritelmät:
”– –
2.
’säännöllisellä liikenteellä’ [tarkoitetaan] liikennettä, jolla huolehditaan henkilöliikenteestä määrätyin väliajoin määrätyllä reitillä ja jolla matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa;
3.
’säännöllisellä erityisliikenteellä’ [tarkoitetaan], sen järjestäjästä riippumatta, säännöllistä liikennettä, jolla huolehditaan vain tiettyjen matkustajaryhmien kuljetuksesta ilman muita matkustajia;
– –
5.
’omaan lukuun harjoitettavalla liikenteellä’ [tarkoitetaan] liikennettä, jonka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voittoa tai kaupallista hyötyä tavoittelematta järjestää siten, että:
—
liikenne on vain kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tavanomaisen toiminnan liitännäistoiminto, ja
—
liikenteeseen käytetyt ajoneuvot ovat kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön omaisuutta tai tämä on hankkinut ne lykkäävin ehdoin tai ne on hankittu pitkäaikaisella leasingsopimuksella, ja kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön henkilökuntaan kuuluva taikka luonnollinen henkilö itse tai yrityksen palvelukseen ottama tai sen käyttöön sopimuksen perusteella asetettu henkilöstö kuljettaa niitä;
– –”
Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Palvelujen tarjoamisen vapaus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Edellä 1 artiklassa tarkoitettu toisen lukuun liikennettä harjoittava liikenteenharjoittaja saa tämän asetuksen mukaisesti harjoittaa linja-autoilla säännöllistä liikennettä, mukaan lukien säännöllinen erityisliikenne ja satunnaisliikenne, ilman kansalaisuuteen tai sijoittautumispaikkaan perustuvaa syrjintää, jos:
a)
hänellä on kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen markkinoille pääsyä koskevien edellytysten mukaisesti oikeus harjoittaa sijoittautumisjäsenvaltiossa linja-autolla säännöllistä liikennettä, säännöllinen erityisliikenne tai satunnaisliikenne mukaan lukien;
– –
2.   Edellä 1 artiklassa tarkoitettu omaan lukuun liikennettä harjoittava liikenteenharjoittaja saa harjoittaa 5 artiklan 5 kohdan nojalla liikennettä ilman kansallisuuteen tai sijoittautumispaikkaan perustuvaa syrjintää, jos:
a)
hänellä on oikeus harjoittaa sijoittautumisjäsenvaltiossa liikennettä linja-autoilla kansallisen lainsäädännön markkinoille pääsyä koskevien edellytysten mukaisesti – –
– –”
Asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Markkinoille pääsy”, säädetään seuraavaa:
”1.   Säännöllisen liikenteen on oltava kaikkien käytettävissä, ja siihen voi tarvittaessa liittyä pakollinen paikanvaraus.
Tällainen liikenne edellyttää III luvun säännösten mukaista lupaa.
Säännöllinen liikenne jäsenvaltiosta kolmanteen maahan ja päinvastoin edellyttää jäsenvaltion ja kolmannen maan ja tarvittaessa kauttakulkujäsenvaltion kahdenvälisen sopimuksen mukaista lupaa, kunnes tarvittava sopimus yhteisön ja kyseisen kolmannen maan välillä on tehty.
Liikenteen harjoittamisen edellytysten mukauttaminen ei vaikuta siihen, onko liikenne säännöllistä.
Sellaisen rinnakkaisen tai väliaikaisen liikenteen järjestämistä, joka palvelee samaa yleisöä kuin olemassa oleva säännöllinen liikenne, tiettyjen pysähdyspaikkojen käytön lopettamista ja säännöllistä liikennettä palvelevien lisäpysähdysten käyttöönottoa koskevat samat säännöt kuin olemassa olevaa säännöllistä liikennettä.
2.   Säännölliseen erityisliikenteeseen sisältyvät:
a)
työntekijöiden kuljettaminen kodin ja työpaikan välillä;
b)
koululaisten ja opiskelijoiden kuljettaminen oppilaitokseen ja takaisin.
Se seikka, että liikennejärjestelyjä voidaan muunnella käyttäjien vaihtelevien tarpeiden mukaan, ei vaikuta siihen, onko kyse säännöllisestä erityisliikenteestä.
Säännöllisen erityisliikenteen harjoittaminen ei edellytä III luvun mukaista lupaa, jos siitä on tehty sopimus järjestäjän ja liikenteenharjoittajan välillä.
– –
5.   Omaan lukuun harjoitettava liikenne perustuu todistuksiin ja sitä eivät koske mitkään lupajärjestelmät.
Sen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten, jossa auto on rekisteröity, on annettava todistukset, jotka ovat voimassa koko matkan, mukaan lukien kauttakulku.
– –”
Romanian oikeus
Tieliikenteestä annetun hallituksen määräyksen nro 27/2011 (Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere), sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 3 §:ssä määrätään, että ”henkilöiden omaan lukuun harjoitettava tieliikenne on tieliikennettä, jota luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voittoa tai kaupallista hyötyä tavoittelematta harjoittaa asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 5 alakohdassa säädetyin edellytyksin”.
Määräyksen 4 §:n I osan 2 momentissa määrätään tieliikenteen luokittelusta seuraavaa:
”(2)   luokittelu toiminnan kaupallisen luonteen mukaan
a)
vastikkeellinen tieliikenne
b)
omaan lukuun harjoitettava tieliikenne.”
Tieliikenteestä annetulla hallituksen määräyksellä nro 27/2011 vahvistettujen tieliikenteen ja sen liitännäistoimintojen järjestämistä ja toteuttamista koskevien säännösten soveltamista koskevien menetelmäsääntöjen hyväksymisestä annetun liikenneministerin määräyksen nro 980/2011 (Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere), sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, liitteen 52 §:ssä määrätään, että säännöllistä liikennettä, säännöllistä erityisliikennettä ja satunnaisliikennettä harjoitetaan vastiketta vastaan.
Määräyksen liitteessä olevan 54 §:n 1 ja 2 momentissa määrätään seuraavaa:
”(1)   Tieliikenteenharjoittaja saa harjoittaa säännöllisessä liikenteessä vastikkeellista departementtien välistä maanteiden henkilöliikennettä vain reittitoimiluvalla, joka on voimassa kyseessä olevaa matkaa varten, kuten tällaisesta luvasta on liikenneohjelmassa todettu.
(2)   Reittitoimilupa on voimassa vain, jos siihen on liitetty liikennöintiaikataulu koko kuljetuksen kestolle, ja vain, jos kuljetus on lähtenyt reitin lähtöpysäkiltä liikennöintiaikataulussa ilmoitettuna päivänä ja kellonaikana.”
Kyseisen liitteen 80 §:ssä määrätään seuraavaa:
”(1)   Tieliikenneyritykset saavat harjoittaa maanteiden omaan lukuun harjoitettavaa henkilöliikennettä vain linja-autoilla, joissa on koko kuljetuksen keston ajan esillä oikeaksi todistettu jäljennös omaan lukuun harjoitettavaa liikennettä koskevasta todistuksesta sekä kuljetusasiakirja.
(2)   Edellä 1 momentissa tarkoitetaan kuljetusasiakirjalla taulukkoa, joka sisältää kuljetettavien henkilöiden nimet ja jonka yrityksen laillinen edustaja on allekirjoittanut ja leimannut.”
Liitteen 81 §:n a alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Kun kyse on omaan lukuun harjoitettavasta maanteiden henkilöliikenteestä, linja-autossa on oltava kuljetusasiakirjan lisäksi esillä seuraavat asiakirjat:
a)
kuljettajan voimassa oleva henkilöstökortti, josta ilmenee, että hän työskentelee tieliikennettä omaan lukuun harjoittavan yrityksen palveluksessa.”
Moottoriajoneuvojen kuljettajien ajoaikoja, taukoja ja lepoaikoja sekä heidän tehtäviensä rekisteröintiin tarkoitettujen laitteiden käyttöä koskevien sääntöjen soveltamiskehyksen määrittelemisestä annetun hallituksen määräyksen nro 37/2007 (Ordonanţa Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora), sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan (jäljempänä hallituksen määräys nro 37/2007), 8 §:n 1 momentissa määrätään seuraavaa:
”1)   Seuraavat teot merkitsevät Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 ja asetuksen (ETY) N:o 3821/85 säännösten sekä mahdollisesti [kansainvälisessä maantieliikenteessä toimivien ajoneuvojen miehistöjen työstä tehdyn eurooppalaisen sopimuksen (AETR)] määräysten erittäin vakavaa rikkomista, ja niitä pidetään rikkomuksina, ellei niitä pidetä rikoslaissa tarkoitettuina rikoksina:
1.
päivittäisen ajoajan tai päivittäisen enimmäisajoajan ylittäminen yli kahdella tunnilla
– –
6.
päivittäisen vähimmäislepoajan noudattamatta jättäminen siten, että eroa on vähintään kaksi tuntia.”
Hallituksen määräyksen nro 37/2007 9 §:ssä määrätään seuraavaa:
”1.   Edellä 8 §:ssä tarkoitetuista rikkomuksista määrätään seuraavat seuraamukset:
– –
sakko, jonka suuruus on 4 000–8 000 [Romanian leuta (RON)]; tätä sovelletaan ajoneuvon kuljettajaan edellä 1 momentin 15, 16, 18–20, 22–26, 28–30, 36 ja 38 kohdassa tarkoitetuista teoista ja yritykseen/tieliikenteenharjoittajaan edellä 1 momentin 1–11, 31 ja 32 kohdassa tarkoitetuista teoista.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Casa Noastră on yritys, joka valmistaa ja pitää kaupan PVC-rakennustarvikkeita ja jonka tuotantolaitosten sijaintipaikka on Pielești (Romania) noin 13 kilometrin päässä Craiovasta (Romania).
Yritys huolehtii työntekijöidensä kuljettamisesta työpaikalle ja sieltä pois kolmella 44-paikkaisella linja-autolla ja kahdella 20-paikkaisella minibussilla; se omistaa nämä ajoneuvot. Sen palveluksessa on tätä varten pysyvästi viisi kuljettajaa.
Casa Noastrăn työntekijät työskentelevät ryhmittäin kolmivuorotyössä siten, että heidän kuljettamisekseen järjestetään kunakin työpäivänä kolme meno-paluumatkaa. Yksi tällaisten kuljetusten yhteydessä ajetuista reiteistä on Pieleştin ja Braneţin (Romania) välinen meno-paluumatka; näiden kahden paikan välinen etäisyys on 21 kilometriä.
ISCTR:n tarkastaja tarkasti 26.11.2014 yhden Casa Noastrăn ajoneuvoista, jota yksi tämän yrityksen kuljettajista ajoi kyseisellä reitillä. Tarkastuksen yhteydessä kuljettajan oli esitettävä ajopiirturinsa ote, josta ilmeni, ettei lepo- ja ajoaikoja ollut noudatettu. Niinpä Casa Noastrălle määrättiin hallituksen määräyksen nro 37/2007 8 §:n 1 momentin 1 ja 6 kohtaan perustunut sakko päivittäisen ajoajan ja tarkemmin sanottuna päivittäisen enimmäisajoajan ylittämisestä sekä päivittäisen vähimmäislepoajan noudattamatta jättämisestä.
Casa Noastră on riitauttanut mainitun seuraamuksen ja väittää erityisesti, että kyseisen tarkastuksen ajankohtana se harjoitti maanteiden henkilöliikennettä, joka kuuluu kategoriaan ”säännöllinen erityisliikenne”, jossa työntekijöitä kuljetetaan heidän kotinsa ja työpaikkansa välillä alle 50 kilometrin reitillä, joten oli sovellettava asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädettyä poikkeusta.
ISCTR on väittänyt, että Casa Noastră harjoitti maanteiden henkilöliikennettä omaan lukuunsa, koska kyseisellä liikenteellä ei tavoiteltu voittoa eikä kaupallista hyötyä, kun taas maanteiden henkilöliikenne säännöllisen erityisliikenteen yhteydessä on maksullista ja edellyttää muiden kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten noudattamista. Niinpä kyseinen liikenne ei sen mielestä kuulunut asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä on tutkittava sitä, onko talouden toimijoilla laillinen mahdollisuus järjestää liikennepalveluja omien työntekijöidensä kuljettamiseksi heidän työpaikalleen ja sieltä pois, sekä sitä, missä määrin työntekijä on kuljetuksen ajan matkustaja, joka käyttää säännöllistä erityisliikennettä; tällöin on otettava huomioon se, ettei Casa Noastră saa kyseisestä liikennepalvelusta mitään palkkiota.
Tässä tilanteessa Judecătoria Balş – Judeţul Olt (Balşin alioikeus – Oltin departementti, Romania) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Missä määrin asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 3 alakohdassa käytettyä ilmaisua ’järjestäjästä riippumatta’ voidaan tulkita siten, että talouden toimija voi järjestää säännöllisen liikennepalvelun kuljettaakseen omia työntekijöitään työpaikalle ja sieltä pois?
2)
Missä määrin asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa käytettyä ilmaisua ’[säännöllinen henkilöliikenne], kun kyseisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä’, voidaan tulkita siten, että sitä sovelletaan työntekijöihin kuljetettaessa heitä työpaikalle ja sieltä pois?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti, kuuluuko työnantajan työntekijöilleen kodin ja työpaikan välille järjestämä liikennepalvelu, jonka reitin pituus on enintään 50 kilometriä, asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn sen poikkeuksen soveltamisalaan, jonka mukaan kyseistä asetusta ei sovelleta tällaiseen liikenteeseen.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 561/2006 johdanto-osan 17 perustelukappaleen ja 1 artiklan mukaan kyseisen asetuksen tarkoituksena on yhdenmukaistaa sisämaan liikennemuotojen välisen kilpailun edellytykset erityisesti tieliikenteen alalla sekä parantaa tällä alalla työskentelevien henkilöiden työoloja ja liikenneturvallisuutta; nämä tavoitteet ilmenevät erityisesti velvoitteesta varustaa lähtökohtaisesti maantiekuljetukseen käytettävät ajoneuvot hyväksytyllä ajopiirturilla, jonka avulla voidaan valvoa kuljettajien ajo- ja lepoaikojen noudattamista (ks. mm. tuomio 3.10.2013, Lundberg,
C-317/12
,
EU:C:2013:631
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 19.10.2016, EL-EM-2001,
C-501/14
,
EU:C:2016:777
,
kohta).
Asetusta N:o 561/2006 ei sen 3 artiklan a alakohdan mukaan sovelleta tieliikenteeseen, jossa käytetään säännöllisessä henkilöliikenteessä käytettäviä ajoneuvoja, kun kyseisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä.
Saman asetuksen 4 artiklan n alakohdan mukaan ”säännöllisellä henkilöliikenteellä” tarkoitetaan asetuksen N:o 684/92 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua kansallista ja kansainvälistä liikennettä.
Oikeuskäytännössä on täsmennetty tässä yhteydessä, että mainitussa 2 artiklan 1 alakohdassa säädetään kahdesta tällaisen liikenteen luokasta erottamalla toisistaan säännöllinen liikenne ja säännöllinen erityisliikenne. Säännöllinen liikenne on kaikkien käytettävissä, ja sillä huolehditaan henkilöliikenteestä määrätyin väliajoin määrätyllä reitillä, jolla matkustajia otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa pysähdyspaikoissa. Säännöllistä erityisliikennettä koskevat samat edellytykset, mutta sillä huolehditaan vain tiettyjen matkustajaryhmien kuljetuksesta (tuomio 30.4.1998, Clarke & Sons ja Ferne,
C-47/97
,
EU:C:1998:185
,
kohta) eli työntekijöiden kuljetuksesta kodin ja työpaikan välillä, koululaisten ja opiskelijoiden kuljetuksesta kodin ja oppilaitoksen välillä ja sotilaiden ja heidän perheidensä kuljetuksesta kotivaltion ja kasarmin sijaintipaikan välillä.
Tästä seuraa, että säännöllisessä erityisliikenteessä on kyse erityisestä säännöllisen liikenteen luokasta, ja ainoana erona kyseisten kahden luokan välillä on se, että säännöllinen erityisliikenne kohdistuu tiettyjen henkilöiden ryhmien kuljetukseen ilman muita matkustajia, kun taas säännöllinen liikenne on rajoituksetta kaikkien matkustajien käytettävissä. Tämän tuomion 28 kohdassa mainittujen asetuksen N:o 561/2006 tavoitteiden perusteella on niin, ettei se, mihin matkustajaryhmään kuljetettavat henkilöt kuuluvat, voi olla mainitun asetuksen soveltamisen tai soveltamatta jättämisen kannalta ratkaiseva kriteeri.
Asetuksen N:o 684/92 rakenteesta ja käsitteen ”säännöllinen erityisliikenne” määritelmästä ilmenee, että Euroopan unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut sulkea pois asetuksen N:o 561/2006 soveltamisalasta niin säännöllinen liikenne kuin säännöllinen erityisliikennekin, kunhan asianomaisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä.
Tätä toteamusta ei kyseenalaista se, että asetus N:o 684/92 on korvattu asetuksella N:o 1073/2009, jossa ”säännöllinen liikenne” ja ”säännöllinen erityisliikenne” erotetaan toisistaan. Näiden käsitteiden määritelmät nimittäin pysyvät pääosiltaan muuttumattomina, joten säännöllinen erityisliikenne määritellään edelleen siten, että siinä on kyse erityisestä säännöllisen liikenteen luokasta.
Lisäksi työntekijöiden kuljettamista kodin ja työpaikan välillä säännellään nimenomaisesti asetuksen N:o 1073/2009 5 artiklan 2 kohdan a alakohdassa siten, että siinä on kyseessä yksi säännöllisen erityisliikenteen muodoista. Asetuksen N:o 684/92 tulkinnan perustana olevaa päättelyä sovelletaan siis mutatis mutandis asetukseen N:o 1073/2009.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaa ei ole muutettu asetuksella N:o 1073/2009, koska kyseistä poikkeusta sovelletaan sekä säännölliseen liikenteeseen että säännölliseen erityisliikenteeseen, kunhan asianomaisen liikennereitin pituus on enintään 50 kilometriä.
Toiseksi on huomattava, että asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 5 alakohta sisältää asetuksen N:o 684/1992 2 artiklan 4 alakohdan tavoin ”omaan lukuun harjoitettavan liikenteen” määritelmän, jonka mukaan kyse on liikenteestä, joka järjestetään voittoa tai kaupallista hyötyä tavoittelematta, kunhan yhtäältä liikenne on vain siitä huolehtivan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tavanomaisen toiminnan liitännäistoiminto. Toisaalta kyseisessä määritelmässä edellytetään, että ajoneuvot ovat kyseisen henkilön omaisuutta tai ne on hankittu lykkäävin ehdoin tai pitkäaikaisella leasingsopimuksella ja että kyseisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön henkilökuntaan kuuluva taikka luonnollinen henkilö itse tai yrityksen palvelukseen ottama tai sen käyttöön sopimuksen perusteella asetettu henkilöstö kuljettaa niitä.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että yhtäältä pääasiassa kyseessä oleva liikenne näyttää täyttävän edellytykset, jotka on asetettu, jotta se voidaan luokitella ”säännölliseksi erityisliikenteeksi”.
Kyseinen liikenne järjestetään kunakin työpäivänä kolmella meno-paluumatkalla, mikä vastaa Casa Noastrăssa päivittäin tehtävää kolmivuorotyötä. Koska unionin tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen mukaan kyseisen yrityksen työntekijöitä kuljetetaan kodin ja työpaikan välillä paikkakuntien Pielești ja Braneț välillä, asianomainen reitti on asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettu ”määrätty” reitti, sillä työntekijät otetaan kyytiin ja jätetään kyydistä ennalta vahvistetuissa paikoissa. Lisäksi pääasiassa kyseessä oleva liikenne kohdistuu vain tarkkaan määriteltyyn matkustajaryhmään, eli kyseisen yrityksen työntekijöihin, eikä muihin matkustajiin.
Toisaalta pääasiassa kyseessä oleva liikenne täyttää myös asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 5 alakohdassa asetetut vaatimukset, jotka koskevat ”omaan lukuun harjoitettavaa liikennettä”.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen mukaan nimittäin asianomaisia liikennepalveluja ei järjestetä Casa Noastrăn työntekijöille voiton eikä myöskään kaupallisen hyödyn tavoittelemiseksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää sitä paitsi, ettei palvelusta saada mitään palkkiota. Lisäksi on huomattava, ettei kyseisen yhtiön päätoimintana ole henkilöiden kuljettaminen vaan PVC-rakennustarvikkeiden valmistaminen ja kaupan pitäminen, joten työntekijöiden kuljettaminen on sille vain liitännäistoiminto. Lopuksi on todettava, että Casa Noastră omistaa käytettävät ajoneuvot, joita kaiken lisäksi kyseisen yrityksen omat työntekijät kuljettavat.
Kuten tämän tuomion 36 kohdassa todettiin, asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädettyä poikkeusta sovelletaan säännölliseen liikenteeseen, mukaan lukien säännöllinen erityisliikenne. Niinpä kyseinen poikkeus ei lähtökohtaisesti koske omaan lukuun harjoitettavaa liikennettä.
On kuitenkin todettava, että säännöllisen liikenteen luokka, joka käsittää säännöllisen erityisliikenteen, ja omaan lukuun harjoitettavan liikenteen luokka eivät sulje toisiaan pois. Omaan lukuun harjoitettava liikenne voi olla säännöllistä erityisliikennettä tai satunnaisliikennettä; tämä viimeksi mainittu liikenne määritellään asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 4 alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan liikennettä, joka ei sisälly säännöllisen liikenteen määritelmään, säännöllinen erityisliikenne mukaan luettuna, ja jolle on erityisesti ominaista, että siinä on kyse asiakkaan tai liikenteenharjoittajan omasta aloitteesta muodostetun ryhmän kuljettamisesta.
Tässä yhteydessä on huomattava, ettei mikään asetusten N:o 561/2006 ja N:o 1073/2009 sanamuodossa ole esteenä tällaiselle tulkinnalle. Kuten Euroopan komissio on todennut kirjallisissa huomautuksissaan, liikennepalvelut voidaan lähtökohtaisesti luokitella kahteen kategoriaan eli yhtäältä kolmansille tarjottaviin palveluihin ja toisaalta omaan lukuun harjoitettavaan liikenteeseen.
Ensimmäinen näistä kahdesta kategoriasta voi olla monenmuotoista, eli kyse voi olla säännöllisestä liikenteestä, säännöllisestä erityisliikenteestä ja satunnaisliikenteestä.
Omaan lukuun harjoitettava liikennekin voi olla säännöllistä erityisliikennettä tai satunnaisliikennettä, jos se täyttää asetuksessa N:o 1073/2009 säädetyt edellytykset. Se ei sitä vastoin voi olla säännöllistä liikennettä, joka on lähtökohtaisesti kaikkien matkustajien käytettävissä.
Tällainen tulkinta saa tukea siitä, että sekä asetuksessa N:o 684/92 että asetuksessa N:o 1073/2009 sisällytetään säännöllisen erityisliikenteen soveltamisalaan työntekijöiden kuljettaminen kodin ja työpaikan välillä, kuten tämän tuomion 35 kohdassa jo todettiin. Lisäksi asetuksen N:o 684/92 2 artiklan 1.2 alakohtaan sisältyvässä määritelmässä täsmennetään, että tällaiseksi liikenteeksi katsotaan ”järjestäjästä riippumatta” liikenne, jolla huolehditaan vain tiettyjen matkustajaryhmien kuljetuksesta.
Lisäksi kyseistä tulkintaa vahvistaa myös se, että omaan lukuun harjoitettavaan liikenteeseen sovelletaan asetuksessa N:o 1073/2009, joka on annettu kansainvälisen linja-autoliikenteen markkinoille pääsyä koskevista yhteisistä säännöistä, sääntöjä, jotka eivät yleensä ole yhtä tiukkoja kuin säännölliseen liikenteeseen, mukaan lukien säännöllinen erityisliikenne, sovellettavat säännöt. Säännöllistä liikennettä nimittäin voidaan harjoittaa vain luvalla, kun taas omaan lukuun harjoitettava liikenne perustuu vain todistuksiin eikä lupiin. Niinpä todistuksen saaminen liikenteen harjoittamistavan mukaan ei ole tarpeen, koska todistus omaan lukuun harjoitettavasta liikenteestä kattaa kaikki liikenteen harjoittamistavat ilman että asianomaista liikenneluokkaa olisi tarpeen yksilöidä erikseen.
Ainoa ero kolmansille tarkoitetun säännöllisen erityisliikenteen ja omaan lukuun harjoitettavan liikenteen yhteydessä harjoitettavan säännöllisen erityisliikenteen välillä on siis se, missä ominaisuudessa liikenteen järjestäjä toimii. Tällainen ero ei voi oikeuttaa sitä, että omaan lukuun harjoitettavan liikenteen yhteydessä harjoitettava säännöllinen erityisliikenne jätetään pois asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalasta.
Tällainen tulkinta ei myöskään ole vastoin asetuksen N:o 561/2006 tavoitteita. Viimeksi mainitun asetuksen tarkoituksena on yhdenmukaistaa sisämaan liikennemuotojen välisen kilpailun edellytykset erityisesti tieliikenteen alalla sekä parantaa tällä alalla työskentelevien henkilöiden työoloja ja liikenneturvallisuutta, kuten tämän tuomion 28 kohdassa mainittiin. Omaan lukuun harjoitettava säännöllinen erityisliikenne ei merkitse vilpillistä kilpailua muiden kolmansille tarjottavien liikennemuotojen kustannuksella, koska vain henkilöt, jotka työskentelevät tällaisia liikennepalveluja tarjoavassa yrityksessä, voivat käyttää niitä. Sitä paitsi on huomattava, että siltä osin kuin kyse on työolojen ja liikenneturvallisuuden parantamisesta, mikään ei oikeuttaisi sitä, että tehdään ero kuljettajan, joka huolehtii säännöllisestä erityisliikenteestä kolmansien hyväksi alle 50 kilometrin pituisilla matkoilla, ja sellaisen kuljettajan välillä, joka huolehtii säännöllisestä erityisliikenteestä omaan lukuun harjoitettavan liikenteen yhteydessä saman pituisilla matkoilla.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohtaa ja asetuksen N:o 1073/2009 2 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että työnantajan työntekijöilleen kodin ja työpaikan välille järjestämä liikennepalvelu, jonka reitin pituus on enintään 50 kilometriä, kuuluu asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn sen poikkeuksen soveltamisalaan, jonka mukaan kyseistä asetusta ei sovelleta tällaiseen liikenteeseen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 3 artiklan a alakohtaa ja kansainvälisen linja-autoliikenteen markkinoille pääsyä koskevista yhteisistä säännöistä ja asetuksen (EY) N:o 561/2006 muuttamisesta 21.10.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/2009 2 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että työnantajan työntekijöilleen kodin ja työpaikan välille järjestämä liikennepalvelu, jonka reitin pituus on enintään 50 kilometriä, kuuluu asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan a alakohdassa säädetyn sen poikkeuksen soveltamisalaan, jonka mukaan kyseistä asetusta ei sovelleta tällaiseen liikenteeseen.

Allekirjoitukset
(
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.