CELEX: 62020CJ0640
Pritožba
Javni uslužbenci
Psihično nasilje
Zdravniška mnenja
Neupravičene odsotnosti
Osebni prejemki
Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije
Člen 11a
Navzkrižje interesov
Člen 21a
Očitno nezakonito navodilo
Člen 23
Spoštovanje zakonov in policijskih predpisov
Disciplinski postopek
Odstranitev z delovnega mesta
Preklic odstranitve z delovnega mesta
Nov disciplinski postopek
Ponovna odstranitev z delovnega mesta

PV s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 30. januarja 2020, PV/Komisija
(T‑786/16 in T‑224/18
, neobjavljena,
EU:T:2020:17
; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo tožbi, ki ju je vložil PV, in sicer
–
v zadevi T‑786/16, primarno, zaradi razglasitve ničnosti ocenjevalnih poročil PV za leta od 2014 do 2016, odločb generalnega direktorja Generalnega direktorata (GD) za tolmačenje Evropske komisije z dne 31. maja, 5. julija, 31. julija in 15. septembra 2016, o odtegljajih od plače PV, odločbe organa za imenovanja (v nadaljevanju: OI) z dne 28. novembra 2016 o zavrnitvi pritožb, vloženih zoper odločbi z dne 31. maja in 5. julija 2016 o odtegljajih od plače PV, predhodnega informativnega obvestila Urada za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO) z dne 21. Junija 2016, s katerim je bil PV obveščen, da ima dolg v višini 33.593,88 EUR, odločbe PMO z dne 11. julija 2016 o začasnem prenehanju izplačevanja plače PV od 1. julija 2016, dopisa generalnega direktorja GD za tolmačenje z dne 31. julija 2016, v katerem je bil izražen namen, da se za neupravičene štejejo odsotnosti PV za obdobje od 2. junija do 31. julija 2016 in da se izvedejo ustrezajoči odtegljaji od njegove plače, predhodnega informativnega obvestila PMO z dne 21. septembra 2016, s katerim je bil PV obveščen, da ima dolg v višini 42.704,74 EUR, odločbe OI z dne 17. januarja 2017 o zavrnitvi pritožbe zoper te akte, odločbe OI z dne 26. julija 2016 o odstranitvi PV z delovnega mesta, odločbe OI z dne 2. februarja 2017 o zavrnitvi pritožbe zoper to odločbo o odstranitvi z delovnega mesta, obvestila o dolgovanem znesku z dne 20. julija 2017, odločbe OI z dne 29. novembra 2017 o zavrnitvi pritožbe zoper to obvestilo in disciplinski postopek CMS 13/087, in
–
podredno, zaradi razglasitve ničnosti zdravniških mnenj z dne 27. junija in 10. oktobra 2014, dopisov uradnega zdravnika z dne 16. julija, 18. julija, 8. avgusta, 4. septembra in 4. decembra 2014, 4. februarja, 13. aprila, 4. junija, 11. avgusta, 14. oktobra in 4. decembra 2015, 5. februarja, 22. marca, 18. aprila, 3. junija, 30. junija in 25. julija 2016, odločb o zavrnitvi prošenj za pomoč z dne 23. oktobra 2014, 20. januarja, 20. marca in 30. julija 2015 in z dne 15. marca in 18. maja 2016, odločbe generalnega direktorja GD za tolmačenje z dne 9. februarja, 30. marca, 5. maja, 24. junija, 1. oktobra in 12. novembra 2015, 15. januarja in 22. aprila 2016 o odtegljajih od plače PV, odločb OI o zavrnitvi pritožb, vloženih zoper te odločbe o odtegljajih od plače, obvestil o dolgu z dne 10. marca, 11. maja, 10. junija, 11. avgusta, 13. novembra in 9. decembra 2015 ter 18. julija 2016, odločb OI z dne 12. marca, 11. avgusta in 13. oktobra 2015, in z dne 7. junija in 21. septembra 2016, o zavrnitvi pritožb, ki se nanašajo na ocenjevalna obdobja za leta od 2013 do 2015 ter odločbe OI z dne 14. julija 2016 o zavrnitvi pritožbe glede neupravičenih odsotnosti PV 16. in 17. marca 2016;
–
v zadevi T‑224/18 zaradi ugotovitve, da je bil PV žrtev psihičnega nasilja, in
–
zaradi razglasitve ničnosti disciplinskega postopka CMS 17/025, odločbe OI z dne 2. maja 2018 o zavrnitvi pritožbe, vložene zoper odločbo o uvedbi tega postopka, elektronskih sporočil GD za človeške vire in varnost z dne 23. oktobra 2017 in z dne 16. marca 2018, s katerimi je bil PV pozvan naj pripravi samooceno, ki se nanaša na obdobja dejavnosti 2016 in 2017, odločb OI z dne 16. marca in 1. junija 2018 o zavrnitvi pritožb, vloženih zoper ti elektronski sporočili, odločbe OI z dne 24. julija 2017 o preklicu odstranitve PV z delovnega mesta, odločbe OI z dne 15. januarja 2018 o zavrnitvi pritožbe, vložene zoper to odločbo o preklicu odstranitve PV z delovnega mesta, odločbe PMO z dne 12. septembra 2017 o pobotanju vzajemnih dolgov med PV in Komisijo, odločbe OI z dne 9. marca 2018 o zavrnitvi pritožbe, vložene zoper to odločbo o pobotanju dolgov in odločbo generalnega direktorja GD za tolmačenje z dne 13. oktobra 2017 o začasnem prenehanju izplačevanja plače PV od 1. oktobra 2017;
–
v zadevah T‑786/16 in T‑224/18 zaradi povračila premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi jo domnevno utrpel PV.
Pravni okvir
Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), določa:
„Aktivno zaposlenim uradnikom se zagotovijo delovni pogoji, skladni z ustreznimi standardi zdravja in varnosti, ki morajo biti vsaj enakovredni minimalnim zahtevam, veljavnim v skladu z ukrepi, sprejetimi na teh področjih na podlagi Pogodb.“
Člen 11a(1) in (2) Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Pri opravljanju svojih nalog uradnik ne sme obravnavati zadeve, v kateri ima kakršen koli neposreden ali posreden osebni interes, ki bi lahko oviral njegovo neodvisnost, predvsem družinske ali finančne interese, razen kakor je določeno v nadaljevanju.
2.   Vsak uradnik, ki mora pri opravljanju svojih nalog obravnavati zadevo, navedeno zgoraj, o tem takoj obvesti organ za imenovanja. Organ za imenovanja sprejme ustrezen ukrep, predvsem pa lahko uradnika razreši zadolžitev v tej zadevi.“
Člen 12a, od (1) do (3), Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.
2.   Uradnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije. Uradnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju, s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da je ravnal pošteno.
3.   ‚Psihično nasilje‘ pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe.“
Člen 21a (1) in (2) Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradnik, ki dobi navodila, za katera meni, da so nepravilna ali bi lahko povzročila resne težave, o tem obvesti neposredno nadrejenega, ki mu, če je obvestilo v pisni obliki, odgovori pisno. Ob upoštevanju odstavka 2 in če neposredno nadrejeni potrdi navodila, uradnik pa je prepričan, da ta potrditev ni razumen odgovor na njegov pomislek, pisno vprašanje predloži naslednjemu nadrejenemu. Če slednji pisno potrdi navodila, jih uradnik izvaja, razen če so očitno nezakoniti ali pomenijo kršitev ustreznih varnostnih standardov.
2.   Če neposredno nadrejeni meni, da je treba navodila izvršiti takoj, jih uradnik izvaja, razen če so očitno nezakonite ali pomenijo kršitev ustreznih varnostnih standardov. Na uradnikovo zahtevo mora neposredno nadrejeni dati taka navodila v pisni obliki.“
Člen 23, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Posebne pravice in imunitete uradnikov se odobrijo samo v interesu Unije. Ob upoštevanju Protokola o posebnih pravicah in imunitetah uradniki niso oproščeni izpolnjevanja svojih zasebnih dolžnosti ali spoštovanja veljavnih zakonov in policijskih predpisov.“
Člen 24 Kadrovskih predpisov določa:
„Unija pomaga vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine grozi, ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog.
Uradniku solidarno povrnejo tako nastalo škodo, kolikor je ni povzročil namerno ali iz hude malomarnosti in mu nadomestila ni uspelo dobiti od osebe, ki je povzročila škodo.“
Člen 25, prvi in drugi odstavek, Kadrovskih predpisov določa:
„Uradniki lahko vložijo zahteve glede zadev iz teh Kadrovskih predpisov pri organu za imenovanja v svoji instituciji.
O vsaki odločitvi, sprejeti po teh kadrovskih predpisih, ki se nanaša na nekega posameznika, je ta uradnik takoj pisno obveščen. V vsaki odločitvi, ki ima za uradnika škodljive posledice, morajo biti navedeni utemeljeni razlogi.“
Člen 59(1) in (3), Kadrovskih predpisov določa:
„1.   Uradniku, ki predloži dokazilo, da ne more opravljati dela zaradi bolezni ali nesreče, pripada pravica do bolniškega dopusta.
Uradnik obvesti institucijo o nezmožnosti za delo takoj, ko je to mogoče, in obenem navede svoj trenutni naslov. Če je odsoten več kakor tri dni, predloži zdravniško potrdilo. […] V nasprotnem primeru in razen če potrdila ne pošlje zaradi razlogov, na katere ne more vplivati, se uradnikova odsotnost z dela šteje kot nedovoljena.
Uradnik je lahko kadar koli napoten na zdravniški pregled, ki ga organizira institucija. Če pregleda ni mogoče opraviti zaradi razlogov na strani uradnika, se njegova odsotnost z dela šteje kot nedovoljena od datuma, ko bi moral opraviti pregled.
Če se na pregledu ugotovi, da uradnik lahko opravlja delo, se ob upoštevanju spodnjega pododstavka njegova odsotnost z dela od datuma pregleda šteje kot neupravičena.
Če meni, da ugotovitve zdravniškega pregleda, ki ga organizira organ za imenovanja, niso medicinsko utemeljene, lahko uradnik sam, ali v njegovem imenu zdravnik, pri instituciji v dveh dneh vloži zahtevo, da se zadeva predloži neodvisnemu zdravniku, ki da mnenje.
[…]
3.   Brez poseganja v uporabo pravil o disciplinskem postopku se, kadar je to primerno, vsaka na podlagi odstavkov 1 in 2 neopravičena odsotnost odšteje od letnega dopusta zadevnega uradnika. Če uradnik ni več upravičen do dopusta, izgubi pravico do osebnih prejemkov za ustrezno obdobje.“
Člen 6(5) Priloge IX h Kadrovskim predpisom določa:
„Zadevni uradnik ima pravico, da v petih dneh po ustanovitvi komisije zavrne enega člana. Tudi institucija ima pravico zavrniti enega člana komisije.
V enakih mejah lahko člani komisije iz legitimnih razlogov prosijo za oprostitev dolžnosti in se umaknejo, če gre za navskrižje interesov.
[…]“
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je predstavljeno v točkah od 1 do 33 izpodbijane sodbe. Za potrebe tega postopka ga je mogoče povzeti, kot sledi.
PV, ki je bil od 16. julija 2007 uradnik Evropske unije, je bil do 30. septembra 2009 razporejen v GD Komisije za zaposlovanje, socialne zadeve in vključevanje.
PV je 5. avgusta 2009 vložil prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, ker je menil, da je žrtev nasilja. Ta postopek je bil končan 9. junija 2010 po preiskavi Urada za preiskave in disciplino Komisije, ki je ugotovil, da pogoji iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov za to, da se določeno ravnanje lahko šteje za psihično nasilje, niso bili izpolnjeni. PV je bil 1. oktobra 2009 premeščen v GD Komisije za proračun.
PV je bil 1. aprila 2013 razporejen v oddelek za proračunsko in finančno upravljanje GD za tolmačenje.
Vodja tega oddelka je 12. novembra 2013 zoper PV vložil predlog za uvedbo disciplinskega postopka zaradi vedenjskih težav, neizvajanja veljavnih postopkov in neučinkovitosti pri delu.
PV od 8. maja 2014 do 31. julija 2016 ni prišel na delo, ker je ocenil da je žrtev psihičnega nasilja.
Uradni zdravnik Komisije je 27. junija in 10. oktobra 2014 izdal zdravniški mnenji, v katerih je navedel, da se je PV sposoben vrniti na delo. PV je bil potem vabljen na kontrolne zdravniške preglede, vendar se na ta vabila ni odzval.
Ker je generalni direktor GD za tolmačenje odsotnosti PV štel za neupravičene, je sprejel več odločb o odtegljajih od plače PV.
PV je 23. decembra 2014 vložil drugo prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov. Organ za imenovanja (OI) je v sklepu z dne 12. marca 2015 odločil, da ni indicev nobenega psihičnega nasilja zoper PV, in ugotovil, da zato uporaba nujnega ukrepa odstranitve z delovnega mesta ni upravičena.
Komisija je 10. julija 2015 zoper PV začela disciplinski postopek CMS 13/087 zaradi ponavljajočega se nepodrejanja pri opravljanju nalog, neprimernega vedenja in neupravičenih odsotnosti.
Generalni direktor GD za tolmačenje je z odločbama z dne 31. maja in 5. julija 2016 ocenil, da so odsotnosti PV v obdobjih od 5. februarja do 31. marca 2016 in od 4. aprila do 31. maja 2016 neupravičene in odločil da se od plače PV izvedejo odtegljaji. Pritožbi, ki jih je PV vložil zoper ti odločbi sta bili zavrnjeni z odločbo OI z dne 28. novembra 2016.
PMO je z odločbo z dne 11. julija 2016 odločil, da s 1. julijem 2016 začasno ustavi izplačevanje plače PV. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper to odločbo, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 17. januarja 2017.
Z odločbo OI z dne 26. julija 2016, sprejeto po disciplinskem postopku CMS 13/087, je bil PV odstranjen z delovnega mesta z učinkom od 1. avgusta 2016 (v nadaljevanju: odločba o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016). Pritožba, ki jo je PV vložil zoper to odločbo, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 2. februarja 2017.
Generalni direktor GD za tolmačenje je z dopisom z dne 31. julija 2016 PV obvestil, da namerava njegove odsotnosti za obdobje od 2. junija do 31. julija 2016 šteti kot neupravičene in da bo izvedel odtegljaje od njegove plače. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper ta dopis, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 17. januarja 2017.
PMO je s predhodnim informativnim obvestilom z dne 21. septembra 2016 PV obvestil, da ima do Komisije dolg v višini 42.704,74 EUR, ki ustreza njegovim neupravičenim odsotnostim. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper to odločbo, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 17. januarja 2017.
OI je 24. julija 2017 svojo določbo o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 preklical in PV je bil z dopisom generalnega direktorja GD za človeške vire in varnost obveščen, da naj se 16. septembra 2017 vrne na delo v oddelek za informacijske in konferenčne sisteme GD za tolmačenje. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper odločbo o preklicu njegove odstranitve z delovnega mesta, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 15. januarja 2018.
Direktor PMO je z dopisom z dne 12. septembra 2017 zneske, ki so bili PV dolgovani za obdobje, ko je bil ta odstranjen s svojega delovnega mesta, pobotal z dolgovi zadnjenavedenega do Komisije, kar je pomenilo, da je bilo PV izplačanih 9550 EUR. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper ta dopis o pobotu, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 9. marca 2018.
PV je bil 20. septembra 2017 obveščen, da se njegove odsotnosti od 16. septembra 2017 štejejo za neupravičene.
Komisija je 6. oktobra 2017 začela disciplinski postopek CMS 17/025 zaradi istih očitkov, kot so bili tisti, na katere se je nanašal disciplinski postopek CMS 13/087. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper začetek novega disciplinskega postopka, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 2. maja 2018.
Generalni direktor GD za tolmačenje je 13. oktobra 2017 sprejel odločbo o začasni ustavitvi izplačevanja plače PV s 1. oktobrom 2017.
PV je bil z elektronskim sporočilom z dne 15. novembra 2017 povabljen k sodelovanju pri ocenjevanju FP za leto 2016. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper to povabilo, je bila zavrnjena s sklepom OI z dne 16. marca 2018.
PV je bil z elektronskim sporočilom z dne 22. februarja 2018 povabljen k sodelovanju pri ocenjevanju FP za leto 2017. Pritožba, ki jo je PV vložil zoper to povabilo, je bila zavrnjena z odločbo OI z dne 20. junija 2018.
Komisija je z odločbo z dne 21. oktobra 2019, sprejeto po disciplinskem postopku CMS 17/025, PV odstranila z delovnega mesta (v nadaljevanju: odločba o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019). Ta odstranitev z delovnega mesta je začela veljati 1. novembra 2019.
Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
PV je 12. decembra 2017, potem ko mu je predsednik Splošnega sodišča dodelil brezplačno pravno pomoč, pri Splošnem sodišču vložil tožbo, vpisano pod opravilno številko T‑786/16, s katero je predlagal, prvič, razglasitev ničnosti spornih aktov iz točke 1, prva in druga alinea, te sodbe. Drugič, PV je predlagal, naj se Komisiji naloži plačilo 889.000 EUR oziroma 132.828,67 EUR kot odškodnino za domnevno utrpljeno nepremoženjsko oziroma premoženjsko škodo.
PV je v utemeljitev te tožbe navedel pet tožbenih razlogov, ki se v bistvu nanašajo na kršitev, prvič, člena 12a Kadrovskih predpisov, drugič, členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov, tretjič, načela skrbnega ravnanja in člena 24 Kadrovskih predpisov, četrtič, členov 59 in 60 Kadrovskih predpisov, in petič, člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
PV je 11. aprila 2018 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo, vpisano pod opravilno številko T‑224/18, s katero je predlagal, prvič, naj Splošno sodišče ugotovi, da je bil žrtev psihičnega nasilja, drugič, razglasitev ničnosti spornih aktov iz točke 1, četrta alinea, te sodbe, in tretjič, naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine v višini 98.000 EUR oziroma 23.190,44 EUR za domnevno utrpelo nepremoženjsko oziroma premoženjsko škodo in, podredno, odškodnino v višini 7612,87 EUR za domnevno utrpelo premoženjsko škodo.
PV je v utemeljitev te tožbe navedel sedem tožbenih razlogov, ki se v bistvu nanašajo na kršitev, prvič, člena 12a Kadrovskih predpisov, drugič, členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov, tretjič, člena 11a Kadrovskih predpisov in člena 41 Listine, četrtič, načela skrbnega ravnanja, petič, načela ugovora neizpolnitve in načela zakonitosti, šestič, načela
ne bis in idem
, in sedmič, člena 41 Listine.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbi, ki jih je vložil PV, zavrnilo.
Na prvem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 67 do 130 te sodbe kot nedopustne zavrglo predloge PV, naj Splošno sodišče ugotovi, da je bil žrtev psihičnega nasilja, in predloge za razglasitev ničnosti, med drugim sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016, disciplinskih postopkov CMS 13/087 in CMS 17/025 ter odločb, katerih razglasitev ničnosti podredno predlaga v zadevi T‑786/16.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v točkah 131 in 132 iste sodbe menilo, da ni treba obravnavati petega tožbenega razloga, navedenega v zadevi T‑786/16, ter šestega in sedmega tožbenega razloga v zadevi T‑224/18, ker so bili ti tožbeni razlogi navedeni v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti prvega oziroma drugega disciplinskega postopka, ki so bili razglašeni za nedopustne.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 135 do 248 izpodbijane sodbe zavrnilo druge tožbene razloge.
V zvezi s tem je na eni strani v točki 173 te sodbe ugotovilo, da psihično nasilje, ki ga zatrjuje PV, ni bilo pravno zadostno dokazano.
Splošno sodišče je na drugi strani v točkah od 177 do 241 navedene sodbe zavrnilo tožbene razloge PV, ki se nanašajo na kršitev členov 11a, 21a, 23, 24, 59 in 60 Kadrovskih predpisov ter načel zakonitosti, skrbnega ravnanja in ugovora neizpolnitve.
Na četrtem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 249 do 255 iste sodbe zavrnilo odškodninske zahtevke PV, ker ti predlogi v bistvu temeljijo na domnevni nezakonitosti odločb, ki so predmet ničnostnih tožb, in ker PV ni dokazal nezakonitosti teh odločb.
Predlogi strank
PV s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
odloči o sporu ter
–
Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
PV naloži plačilo stroškov.
Pritožba
PV v utemeljitev pritožbe navaja deset pritožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na kršitev členov 72 in 270 PDEU ter člena 23 Kadrovskih predpisov, drugič, na kršitev člena 4 PEU, člena 41 Listine in člena 11a Kadrovskih predpisov, tretjič, na kršitev načela
fraus omnia corrumpit
in člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije, četrtič, na kršitev členov 1, 3, 4, 31 in 41 Listine ter členov 1 in 12a Kadrovskih predpisov, petič, napačno razlago člena 59 Kadrovskih predpisov in kršitev internega sklepa Komisije, šestič, kršitev načela ugovora neizpolnitve, sedmič, kršitev člena 41 Listine in člena 25 Kadrovskih predpisov, osmič, izkrivljanje dejstev, devetič, kršitev člena 15 Listine, in desetič, kršitev prepovedi odločanja
ultra petita
.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
PV s prvim pritožbenim razlogom graja presojo Splošnega sodišča v točkah 184 in 185 izpodbijane sodbe v zvezi z njegovimi trditvami, ki se nanašajo na kršitev členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov.
Na prvem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 184 te sodbe razsodilo, da bi le obsodilna sodba omogočala dokaz dejanj psihičnega nasilja ali ponarejanja listin in da naj bi bil preiskovalni sklep v okviru preučitve utemeljenosti obstoja takih dejanj povsem neupošteven.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi kršilo člen 270 PDEU, ker je v točki 185 navedene sodbe razsodilo, da je delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejeno izključno s Kadrovskimi predpisi, čeprav naj bi bili upoštevni tudi drugi pravni viri, med drugim kazensko pravo države članice, na katere ozemlju zadevni uslužbenec dela. Tako naj bi vsako kaznivo dejanje, ki ga stori uslužbenec, kot je psihično nasilje, ponarejanje javnih listin ali korupcija, ki naj bi bilo sankcionirano z belgijskim kazenskim zakonikom, pomenilo tudi kršitev člena 23 Kadrovskih predpisov. Na podlagi sklepov, ki jih je belgijski preiskovalni sodnik izdal na podlagi ovadb, ki jih je PV vložil zoper več uradnikov, pa naj bi bilo mogoče ugotoviti, da so bila taka kazniva dejanja storjena. Splošno sodišče naj bi s tem, da ni upoštevalo dokazov, na katerih temeljijo te sodne odločbe, kršilo tudi člen 2 PEU in člen 67(3) PDEU.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva s tem, da ni upoštevalo več odločilnih elementov. Najprej, Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo sklepov, ki naj bi jih belgijski preiskovalni sodnik sprejel za zaslišanje nekaterih uradnikov Komisije, vpletenih v sprejetje nekaterih spornih aktov, čeprav naj bi bili ti sklepi sprejeti na podlagi procesne ureditve, ki naj bi dokazovala, da se za te osebe šteje, da so osumljene, da so storile zatrjevana kazniva dejanja. Dalje, Splošno sodišče bi moralo upoštevati, da je belgijski preiskovalni sodnik 19. septembra 2018 kot obremenilni dokaz zasegel disciplinski spis CMS 17/025 zaradi kaznivega dejanja ponarejanja javnih listin. Nazadnje, zaradi ponarejenega podpisa, ki naj bi bil v odločbi o odtegljaju od plače z dne 15. septembra 2016, bi moralo Splošno sodišče uporabiti načelo
fraus omnia corrumpit
.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da je v točki 184 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija na obravnavi navedla – ne da bi PV temu nasprotoval – da so belgijska sodišča temu naložila, naj uradnemu zdravniku Komisije plača 25.000 EUR iz naslova nadomestila. PV naj namreč ne bi bilo naloženo, naj tak znesek plača iz naslova nadomestila. Nasprotno, Tribunal correctionnel de Bruxelles (kazensko sodišče v Bruslju, Belgija) naj bi ugotovilo nedopustnost neposrednega poziva uradnega zdravnika Komisije in naj bi PV naložilo plačilo povprečnine v višini 440 EUR.
Komisija meni, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Prvič, v zvezi z napačno uporabo prava, ki jo je PV navedel glede ugotovitve Splošnega sodišča v točki 184 izpodbijane sodbe, je treba navesti, da PV Splošnemu sodišču očita, prvič, da je štelo, da le obsodilna sodba omogoča dokaz psihičnega nasilja ali ponarejanja listin, in drugič, da je menilo, da je preiskovalni sklep v okviru preučitve utemeljenosti obstoja takih dejanj povsem neupošteven.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da je Splošno sodišče v tej točki 184 pravilno ugotovilo, da po svoji naravi akti, v katerih ni dokončne ugotovitve dejanj, ki pomenijo ponarejanje listin ali nasilje, sami po sebi ne dokazujejo teh dejanj.
Na drugem mestu, trditev PV, da je Splošno sodišče v točki 184 izpodbijane sodbe menilo, da je preiskovalni sklep povsem neupošteven za dokaz dejanj psihičnega nasilja ali ponarejanja listin, izhaja iz napačnega razumevanja te točke 184.
Splošno sodišče je namreč s tem, da je v navedeni točki 184 ugotovilo, da nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot psihično nasilje ali ponarejanje listin, ni bilo opredeljeno kot tako niti ni bilo predmet kazenske obsodbe belgijskega sodišča, menilo, da sklepi, sprejeti v okviru kazenskega preiskovalnega postopka, na katere se je skliceval PV, sami po sebi ne omogočajo dokaza teh dejanj in torej v okviru te presoje niso odločilni, ne da bi štelo, da niso upoštevni.
Zato trditve PV, da je Splošno sodišče v isti točki 184 napačno uporabilo pravo, niso utemeljene.
Drugič, glede razlage člena 270 PDEU, ki jo je Splošno sodišče podalo v točki 185 izpodbijane sodbe in s katero je to na podlagi te določbe zavrnilo vsakršno upoštevnost nacionalnega prava pri preučitvi trditev PV v zvezi s kršitvijo členov 21a in 23 Kadrovskih predpisov, je treba poudariti, da člen 270 PDEU določa, da je Sodišče pristojno za odločanje o vseh sporih med Unijo in njenimi uslužbenci v mejah in pod pogoji, določenimi v Kadrovskih predpisih in pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev Unije.
Iz te določbe izhaja, da so vsi spori med uradnikom ali uslužbencem Unije in institucijo, ki ji pripada, ki izhajajo iz delovnega razmerja med zadevno osebo in to institucijo, v izključni pristojnosti Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, OH (Imuniteta pred sodnimi postopki),
C‑758/19
,
EU:C:2021:603
, točki
in
).
Iz člena 270 PDEU pa nikakor ne izhaja, da delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejajo izključno Kadrovski predpisi.
Na eni strani, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 62 do 71 sklepnih predlogov, se namreč druge določbe prava Unije, ki spadajo tako na področje primarnega kot sekundarnega prava, uporabljajo za delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo.
Na drugi strani nekatere določbe Kadrovskih predpisov vsebujejo sklicevanja na nacionalno pravo držav članic.
To velja zlasti za člena 21a in 23 Kadrovskih predpisov, na katera se je PV skliceval v utemeljitev svojih ničnostnih tožb.
Tako člen 23 Kadrovskih predpisov, ki se nanaša na privilegije in imunitete uradnikov, v prvem odstavku določa, da zadevne osebe niso oproščene spoštovanja veljavnih zakonov in policijskih predpisov. Zato iz te določbe izhaja, da morajo uradniki spoštovati zakone, ki jih je sprejela država članica njihovega kraja zaposlitve in ki jih mora spoštovati vsaka oseba, ki je na njenem ozemlju, kar zajema kazensko pravo te države članice.
Enako člen 21a(1) Kadrovskih predpisov določa, da uradnik ni dolžan izvršiti navodila, ki je očitno nezakonito ali pomeni kršitev ustreznih varnostnih standardov. Ta določba v povezavi s členom 23, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov torej uradniku omogoča, da zavrne izvršitev navodila, ki ga je prejel, s sklicevanjem na kršitev kazenskega prava države članice svojega kraja zaposlitve, ki bi jo povzročila izvršitev tega navodila.
Iz teh preudarkov izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 185 izpodbijane sodbe presodilo, da delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo urejajo izključno Kadrovski predpisi, s čimer je na podlagi člena 270 PDEU zavrnilo vsakršno upoštevnost nacionalnega kazenskega prava.
Vendar je treba pritožbo, če je iz obrazložitve sodbe Splošnega sodišča razvidna kršitev prava Unije, izrek te sodbe pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, zavrniti (sodba z dne 25. februarja 2021, Dalli/Komisija,
C 615/19 P
,
EU:C:2021:133
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 21a Kadrovskih predpisov uradniku omogoča, da zavrne izvršitev navodila, če je to očitno nezakonito ali pomeni kršitev ustreznih varnostnih standardov.
Iz tega sledi, da se na navedeno določbo ni mogoče sklicevati v utemeljitev tožbe za razglasitev ničnosti odločb, ki se ne nanašajo na zavrnitev uradnika, da ravna v skladu z navodilom, ki ga je prejel.
Ugotoviti pa je treba, da se v obravnavani zadevi nobena od spornih odločb v zadevah T‑786/16 in T‑224/18 ne nanaša na zavrnitev PV, da bi izvršil navodilo.
V zvezi z očitkom, ki se nanaša na kršitev člena 23 Kadrovskih predpisov, je treba ugotoviti, da zgolj zatrjevanje, da so kazniva dejanja storili uradniki, ki so sodelovali pri sprejetju spornih odločb, in da so bila v zvezi s temi kaznivimi dejanji uvedene kazenske preiskave, v okviru katerih so bili ti uradniki zaslišani, ne zadostuje za dokaz, da so bila ob sprejetju teh odločb storjena taka kazniva dejanja. Ker argumentacija PV, na katero se nanaša točka 185 izpodbijane sodbe, temelji na takih neutemeljenih trditvah, bi jo bilo treba vsekakor zavrniti kot neutemeljeno.
Zato je treba trditev, da je Splošno sodišče v tej točki 185 napačno uporabilo pravo, zavrniti kot brezpredmetno.
V zvezi s trditvijo PV, da je Splošno sodišče kršilo člen 2 PEU in člen 67(3) PDEU, ker ni upoštevalo dokazov, na katerih temeljijo sklepi belgijskega preiskovalnega sodnika in na katere se sklicuje PV, zadostuje ugotovitev, da niti cilj niti učinek teh določb ni določitev pravil v zvezi s presojo dejstev in dokazov s strani sodišča Unije.
Tretjič, v zvezi s trditvijo PV, da je Splošno sodišče „izkrivilo z opustitvijo“, je treba poudariti, da čeprav se trditve PV v okviru njegovega prvega pritožbenega razloga nanašajo na točki 184 in 185 izpodbijane sodbe, Splošno sodišče v tej točki 185 ni podalo dejanskih ugotovitev, tako da je treba trditve PV, ki se nanašajo na izkrivljanje dejstev, razumeti tako, da se z njimi izpodbijajo dejstva, ugotovljena v točki 184 te sodbe.
Splošno sodišče je v navedeni točki 184 med drugim menilo, da nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot psihično nasilje ali ponarejanje listin, ni bilo opredeljeno kot tako in ni bilo predmet kazenske obsodbe belgijskega nacionalnega sodišča. Poudarilo je tudi, da so bile zaradi ovadb, ki jih je PV vložil pri belgijskih sodiščih, uvedene kazenske preiskave.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz člena 256 PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je zato edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 21. oktobra 2021, Parlament/UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, točka
in navedena sodna praksa).
Za tako izkrivljenje gre, če se brez upoštevanja novih dokazov ugotovi, da je presoja obstoječih dokazov očitno napačna. Tako izkrivljanje pa mora biti očitno razvidno iz listin iz spisa, ne da bi bilo treba dejstva in dokaze ponovno presojati. Poleg tega mora pritožnik, kadar zatrjuje, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, natančno opredeliti dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju Splošno sodišče pripeljale do tega izkrivljanja (sodba z dne 27. februarja 2020, Litva/Komisija,
C‑79/19 P
,
EU:C:2020:129
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede na to sodno prakso bi bilo mogoče dejanske ugotovitve Splošnega sodišča iz točke 184 izpodbijane sodbe izpodbijati le, če bi bilo dokazano, da je iz dokazil, ki so bila predložena Splošnemu sodišču, očitno razvidno, da te ugotovitve niso pravilne.
V zvezi s tem se PV najprej sklicuje na več dokazil, ki jih je predložil na prvi stopnji in ki naj jih Splošno sodišče ne bi upoštevalo.
Res je, da dejanske ugotovitve Splošnega sodišča v točki 184 izpodbijane sodbe temeljijo na okoliščini, da so ovadbe, ki jih je PV vložil pri belgijskih sodiščih, privedle do uvedbe kazenskih preiskav, na dveh sodbah Chambre des mises en accusation de la Cour d’appel de Bruxelles (zunajobravnavni senat pri pritožbenem sodišču v Bruslju, Belgija) in na drugi sodbi belgijskega sodišča.
Vendar PV s tem, da se je omejil na naštevanje dokazil, ki naj jih Splošno sodišče ne bi preučilo, ni dokazal, da bi bilo z njimi mogoče izpodbijati presojo Splošnega sodišča iz točke 184 te sodbe, v skladu s katero nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot ponarejanje listin ali psihično nasilje, ni bilo opredeljeno kot takšno niti ni bilo predmet kazenske obsodbe belgijskega sodišča.
Dalje, v zvezi z zatrjevanim izkrivljanjem navedb Komisije na obravnavi pred Splošnim sodiščem je treba poudariti, da tudi če bi Splošno sodišče napačno navedlo, da je Komisija na tej obravnavi trdila, da so belgijska sodišča PV naložila, naj uradnemu zdravniku Komisije plača znesek 25.000 EUR iz naslova nadomestila, čeprav je moral PV dejansko plačati le 440 EUR, taka napaka nikakor ne bi mogla omajati presoje, ki jo je Splošno sodišče podalo v točki 184 izpodbijane sodbe in ki je navedena v točki 76 te sodbe. To trditev je torej treba zavrniti kot brezpredmetno.
Nazadnje, glede trditve PV, da bi moralo Splošno sodišče preučiti, ali domnevni ponarejeni podpis na odločbo o odtegljaju od plače z dne 15. septembra 2016 povzroči uporabo načela
fraus omnia corrumpit
, je treba opozoriti, da je nadzor Sodišča v okviru pritožbe omejen na presojo pravnih rešitev glede tožbenih razlogov in trditev, o katerih se je razpravljalo pred Splošnim sodiščem. Zato stranka pred Sodiščem ne more prvič navesti razlogov ali trditev, ki jih ni navedla pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 18. marca 2021, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi se je PV na prvi stopnji skliceval na načelo
fraus omnia corrumpit
le v podporo predlogu za razglasitev ničnosti disciplinskega postopka CMS 17/025, tako da je treba očitek, ki se nanaša na kršitev tega načela, šteti za nedopusten v delu, v katerem se nanaša na druge sporne akte, na katere se nanaša prvi pritožbeni razlog, kot je odločba o odtegljaju od plače z dne 15. septembra 2016.
Ker je v zvezi z disciplinskim postopkom CMS 17/025 Splošno sodišče v točki 94 izpodbijane sodbe predloge za razglasitev ničnosti tega disciplinskega postopka razglasilo za nedopustne, ne da bi PV to presojo izpodbijal v pritožbi, Splošnemu sodišču ni mogoče utemeljeno očitati, da pri presoji teh predlogov ni preučilo trditev, ki se nanašajo na kršitev načela
fraus omnia corrumpit
, tako da je treba trditve PV, ki se nanašajo na opustitev odločanja o zatrjevani kršitvi tega načela, zavrniti kot neutemeljene.
Iz tega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Z drugim pritožbenim razlogom PV trdi, prvič, da ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 184 izpodbijane sodbe, da nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot psihično nasilje ali ponarejanje listin, ni bilo opredeljeno kot tako niti ni bilo predmet kazenske obsodbe belgijskega nacionalnega sodišča, izhaja iz Komisijine sistematične „sabotaže“ kazenskih preiskovalnih postopkov, kar krši pravico PV do poštenega sojenja. Ta institucija naj bi zlorabila funkcionalno imuniteto s tem, da je sistematično zavračala odobritev zaslišanja uradnikov s strani preiskovalnega sodnika, s čimer naj bi kršila načelo lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU, čeprav naj ne bi šlo za dejanja javne oblasti. Poleg tega naj bi se Komisija in nekateri njeni uradniki vmešavali v postopke kazenske preiskave, ki so jih vodili belgijski organi, kar je v nasprotju s členom 72 PDEU, členom 23 Kadrovskih predpisov in pravicami, ki naj bi jih člen 41 Listine podeljeval PV kot civilni stranki v okviru teh kazenskih postopkov.
Drugič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo spis s tem, da je v točki 192 izpodbijane sodbe zavrnilo očitek, ki se nanaša na kršitev člena 11a Kadrovskih predpisov, ker zgolj kazenska ovadba, ki jo je PV vložil proti članom OI, pristojnim za sprejetje odločitev v zvezi z njim, ne more zadostovati za to, da bi bile te osebe v položaju navzkrižja interesov, čeprav naj bi bili zaradi več kazenskih ovadb, ki jih je vložil PV, uvedeni postopki kazenske preiskave. Po mnenju PV bi moralo Splošno sodišče zaradi te okoliščine ugotoviti, da so bili ti člani OI v okviru disciplinskega postopka CMS 17/025 in ob sprejetju sklepa o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019 v položaju navzkrižja interesov. Splošno sodišče naj bi zato moralo ugotoviti kršitev člena 41 Listine, člena 11a Kadrovskih predpisov in člena 6(5) Priloge IX h Kadrovskim predpisom.
Komisija meni, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Prvič, v zvezi s trditvijo, da je Komisija sistematično zlorabila funkcionalno imuniteto in se vmešavala v kazenske preiskave v Belgiji, je treba poudariti, da je PV pred Splošnim sodiščem trdil le, da bi lahko nasprotovanje nekdanjega generalnega sekretarja Komisije zaslišanju osebe, ki je sodelovala pri sprejetju nekaterih spornih aktov, pomenilo kršitev načela lojalnega sodelovanja.
Zato je treba to trditev v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 84 te sodbe, zavreči kot nedopustno v delu, v katerem se opira na druge domnevne zavrnitve zaslišanj in domnevno vmešavanje v kazenske preiskave v Belgiji.
V zvezi s trditvami, ki se nanašajo na kršitev načela lojalnega sodelovanja, ker je nekdanji generalni sekretar Komisije nasprotoval zaslišanju osebe, ki je sodelovala pri sprejetju nekaterih spornih aktov, je treba poudariti, da je prvi stavek točke 184 izpodbijane sodbe omejen na ugotovitev, v skladu s katero nobeno od dejanj, ki jih je PV opredelil kot psihično nasilje ali ponarejanje listin, ni bilo opredeljeno kot tako niti ni bilo predmet kazenske obsodbe belgijskega sodišča. Ker pa taka ugotovitev ne vsebuje nobene presoje zakonitosti tega ugovora, je treba ugotoviti, da trditve PV temeljijo na napačnem razumevanju tega stavka izpodbijane sodbe in jih je zato treba zavrniti kot neutemeljene.
Drugič, glede napak, ki naj bi jih Splošno sodišče storilo v točki 192 izpodbijane sodbe, je treba poudariti, da se trditve PV, ki se nanašajo na kršitev člena 11a Kadrovskih predpisov, nanašajo na disciplinski postopek CMS 17/025 in na odločbo o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019.
Kot pa je bilo navedeno v točki 86 te sodbe, je Splošno sodišče predloge za razglasitev ničnosti tega disciplinskega postopka razglasilo za nedopustne, ne da bi PV to presojo izpodbijal v pritožbi. Poleg tega se predlogi PV v okviru tožb v zadevah T‑786/16 in T‑224/18 ne nanašajo na odločbo o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019.
Zato so trditve, da je Splošno sodišče v točki 192 te sodbe napačno uporabilo pravo, brezpredmetne.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
S tretjim pritožbenim razlogom PV trdi, da je Splošno sodišče s tem, da ni preučilo uporabe načela
fraus omnia corrumpit
za disciplinski postopek CMS 17/025, ker je bila v tem postopku uporabljena odločba, na kateri je bil ponarejen podpis, „izkrivilo dejstva z opustitvijo“ in kršilo obveznost obrazložitve, ki izhaja iz člena 36 Statuta Sodišče Evropske unije.
Splošno sodišče bi moralo na podlagi preučitve tega načela upravno preiskavo, disciplinski postopek CMS 17/025 in več odločb v zvezi z plačo PV razglasiti za nične.
Komisija trdi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 84 te sodbe, stranka v okviru pritožbe pred Sodiščem ne more prvič navesti razlogov ali trditev, ki jih ni navedla pred Splošnim sodiščem.
V obravnavani zadevi se je PV na prvi stopnji skliceval na načelo
fraus omnia corrumpit
le v zvezi z disciplinskim postopkom CMS 17/025. Zato je treba tretji pritožbeni razlog šteti za nedopusten v delu, v katerem PV Splošnemu sodišču očita, da ni uporabilo navedenega načela v zvezi z odločbami glede plače PV.
Glede disciplinskega postopka CMS 17/025 je Splošno sodišče, kot je bilo navedeno v točki 86 te sodbe, v točki 94 izpodbijane sodbe predloge za razveljavitev tega postopka razglasilo za nedopustne, ne da bi bila ta presoja izpodbijana s pritožbo. Zato Splošnemu sodišču ni mogoče utemeljeno očitati, da ni vsebinsko odločilo o uporabi načela
fraus omnia corrumpit
. Očitek PV, ki se nanaša na opustitev odločanja o uporabi načela
fraus omnia corrumpit
, je torej treba zavrniti kot neutemeljen.
Iz tega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Peti pritožbeni razlog
S petim pritožbenim razlogom, ki je v bistvu razdeljen na tri dele in ki ga je treba preučiti na četrtem mestu, PV trdi, da je Splošno sodišče storilo več napak, ko je zavrnilo njegovo argumentacijo v zvezi s kršitvijo člena 59 Kadrovskih predpisov in v zvezi tem, da je Komisija uporabljala ponarejene listine.
Drugi del petega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Z drugim delom petega pritožbenega razloga, ki ga je treba preučiti najprej, PV trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva in napačno uporabilo pravo pri presoji v točkah od 112 do 116 izpodbijane sodbe glede trditev, da to, da je Komisija uporabila ponarejene listine v obliki zdravniških mnenj uradnega zdravnika institucije, pomeni neobstoj spornih aktov.
Prvič, Splošno sodišče naj v točki 114 te sodbe ne bi moglo utemeljeno ugotoviti, da je okoliščina, da so bili nekateri dopisi o neudeležbi naslovljena „zdravniška mnenja“, posledica redakcijske napake, ki je posledica malomarnosti. PV trdi, da glede na število zdravniških mnenj, ki jih je izdal uradni zdravnik Komisije, ne gre za malomarnost. Nasprotno, vedenje tega zdravnika bi bilo treba šteti za namerno.
Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v tej točki 114 ugotovilo, da je bila ta redakcijska napaka pozneje razjasnjena in popravljena. PV trdi, da zadevna zdravniška mnenja niso bila popravljena, tako da naj bi zatrjevana nezakonitost še vedno obstajala. Splošno sodišče naj poleg tega ne bi pojasnilo, kako naj bi bila ta zdravniška mnenja popravljena.
Zaradi te napačne uporabe prava naj bi Splošno sodišče v točkah 115 in 116 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da zatrjevane nezakonitosti niso dovolj očitne in resne za ugotovitev, da sporni akti ne obstajajo.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 114 te sodbe ugotovilo, da dopis o neudeležbi, ki ga izda uradni zdravnik, ni akt, ki posega v položaj, in da takega dopisa ni mogoče izpodbijati z arbitražo na podlagi člena 59(1), peti pododstavek, Kadrovskih predpisov. Oba pogoja, ki ju zahteva ta določba, in sicer obstoj zdravniške ugotovitve in zdravniška neutemeljenost te ugotovitve, naj bi bila namreč izpolnjena tako glede mnenj kot tudi glede spornih dopisov uradnega zdravnika. Te akte naj bi bilo torej treba razglasiti za nične, ker je uradni zdravnik brez razlogov zavrnil predloge za arbitražo, ki jih je vložil PV.
Komisija trdi, da je treba drugi del petega tožbenega razloga zavrniti.
–
Presoja Sodišča
V zvezi z napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 114 izpodbijane sodbe, je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se za „izpodbojne akte“ v smislu člena 263 PDEU štejejo vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke (sodba z dne 6. oktobra 2021, Tognoli in drugi/Parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je tudi pojasnilo, da vmesni ukrepi, katerih cilj je priprava končne odločbe v okviru postopka, ki zajema več faz, načeloma niso akti, zoper katere je mogoče vložiti ničnostno tožbo (sodba z dne 6. oktobra 2021, Tognoli in drugi/Parlament,
C‑431/20 P
,
EU:C:2021:807
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je Splošno sodišče v bistvu navedlo v točki 114 izpodbijane sodbe, so v obravnavanem primeru dopisi o neudeležbi, ki jih je izdal uradni zdravnik, vmesni ukrepi, ki nimajo samostojnih pravnih učinkov in jih je mogoče po potrebi izpodbijati v okviru tožb, vloženih zoper odločbe, sprejete na njihovi podlagi.
Iz tega sledi, da je treba trditev PV, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v tej točki 114 presodilo, da dopis o neudeležbi ne pomeni akta, ki posega v položaj, zavrniti kot neutemeljeno.
Poleg tega, ker iz zgornjih preudarkov izhaja, da dopisi o neudeležbi niso izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU, je treba trditev PV, ki se nanaša na kršitev člena 59(1), peti pododstavek, Kadrovskih predpisov, zavrniti kot vsekakor brezpredmetno.
Enako velja za druge napačne uporabe prava, ki jih je PV navedel v okviru drugega dela petega pritožbenega razloga.
Tudi ob predpostavki, da je Splošno sodišče v točki 114 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da je bila redakcijska napaka, ki je bila podana pri nekaterih dopisih o neudeležbi razjasnjena in popravljena, je treba poudariti, prvič, da ta obvestila o neudeležbi kot taka niso izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU, in drugič, da taka napaka v zvezi s spornimi akti, ki so bili sprejeti v zvezi s temi dopisi o neudeležbi, ne bi mogla omajati ugotovitve Splošnega sodišča v točki 115 te sodbe, da prag očitnosti in resnosti, ki se zahteva za to, da so ti akti neobstoječi, ni bil dosežen.
Iz tega sledi, da je treba drugi del petega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Tretji del petega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
S tretjim delom petega pritožbenega razloga PV izpodbija točki 112 in 113 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče ugotovilo neobstoj seznama upravnih odločb, ki naj bi jih PV opredelil kot ponarejene listine. PV trdi, po eni strani, da je Splošnemu sodišču predložil seznam odločb, za katere predlaga razglasitev ničnosti. Po drugi strani naj bi bilo treba vsako upravno zavrnilno odločbo ali odločbo, ki posega v položaj in ki temelji na ugotovitvi neupravičene odsotnosti šteti za ponarejeno listino, saj naj bi bile vse odsotnosti PV upravičene s potrdili o nezmožnosti za delo.
Komisija meni, da je treba tretji del petega pritožbenega razloga zavrniti.
–
Presoja Sodišča
Na prvem mestu je treba trditev PV, da mu je Splošno sodišče v točkah 112 in 113 izpodbijane sodbe napačno očitalo, da ni predložil seznama aktov, ki jih opredeljuje kot ponarejene listine, zavrniti kot neutemeljeno, ker temelji na napačnem razumevanju teh točk.
Splošno sodišče je namreč v točki 112 izpodbijane sodbe presodilo, da mora PV za vsak sporni akt dokazati, kako je zaradi Komisijine domnevne uporabe ponarejenih listin pri aktu podana nepravilnost, katere resnost je tako očitna, da je pravni red Unije ne sme dopustiti. Nato je v točki 113 te sodbe ugotovilo, da je PV v zvezi s tem navedel le splošne trditve, zaradi česar je v točki 115 navedene sodbe razsodilo, da prag očitnosti in resnosti, ki bi povzročil neobstoj akta, ni bil dosežen.
Splošno sodišče je s tako odločitvijo menilo, da iz trditev PV ni razvidno, da je bil dosežen zahtevani prag očitnosti in resnosti, ne da bi se oprlo na to, da PV ni predložil seznama aktov, ki jih je ta opredelil kot ponarejene listine.
Na drugem mestu, trditve PV, ki se nanašajo na vsebino potrdil o nezmožnosti za delo, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 77 te sodbe, niso dopustne, ker se nanašajo na presojo dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ne da bi se v zvezi s tem PV skliceval na izkrivljanje.
Iz tega sledi, da je treba tretji del petega pritožbenega razloga delno zavrniti kot neutemeljen in delno zavreči kot nedopusten.
Prvi del petega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
S prvim delom petega pritožbenega razloga, ki ga je treba preučiti na tretjem mestu, PV trdi, prvič, da je Splošno sodišče v točki 226 izpodbijane sodbe izkrivilo dejstva.
Na eni strani naj bi Splošno sodišče ugotovilo, da neudeležba PV na kontrolnih pregledih ni bila medicinsko upravičena, čeprav naj bi bile odsotnosti PV upravičene s potrdili njegovega lečečega zdravnika, v katerih je bilo predpisno izogibanje vsakršnemu stiku z njegovim delovnim okoljem, kar naj bi vključevalo kontrolno zdravstveno službo Komisije. Poleg tega bi ta institucija po mnenju PV lahko organizirala zdravniški pregled na domu, česar pa naj ne bi storila.
Na drugi strani naj bi Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da ni navedlo, da je bilo osem vabil na zdravniški pregled poslanih prepozno in jih je PV prejel po datumu zadevnega zdravniškega pregleda. Iz tega naj bi izhajalo, da je presoja iz točke 220 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je za neodziv na različna vabila na zdravniške preglede odgovoren PV, v zvezi s temi osmimi vabili napačna.
Drugič, zdravniški mnenji z dne 27. junija in 10. oktobra 2014, v skladu s katerima bi se PV lahko vrnil na delo, naj bi verjetno bili posledica navodil, prejetih od GD za tolmačenje, in naj bi torej pomenila dejavno sodelovanje pri psihičnem nasilju, katerega žrtev naj bi bil PV, ter kršitev pravil poklicne etike in previdnostnega načela.
Poleg tega PV meni, da Splošno sodišče ni preučilo nepravilnosti v mnenjih, ki jih je izdal uradni zdravnik Komisije. Ta zdravniška mnenja naj bi bila namreč ponarejene listine. Na eni strani naj bilo v njih navedeno, da so bile odsotnosti PV neupravičene, čeprav naj bi predložil potrdila o nezmožnosti za delo, ki jih je izdal njegov lečeči zdravnik. Po drugi strani naj ne bi temeljile na nobenem zdravniškem pregledu. Neobstoj zdravniškega pregleda naj bi poleg tega odvzel vsakršen pomen ugotovitvi neupravičene odsotnosti do datuma v prihodnosti, ker naj taka ugotovitev ne bi temeljila na presoji sposobnosti za delo.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva s tem, da ni ugotovilo neobstoja seznama neodvisnih zdravnikov, ki bi moral biti sestavljen v skladu s členom 59(6) Kadrovskih predpisov.
Komisija meni, da je treba prvi del petega pritožbenega razloga zavrniti.
–
Presoja Sodišča
Prvič, ker PV trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je napačno razlagalo nekatera potrdila, ki jih je izdal njegov lečeči zdravnik, izkrivilo dokaze, je treba navesti, da čeprav lahko razlaga dokumenta, ki je v nasprotju z njegovo vsebino, pomeni izkrivljenje dokazov, pa za dokaz takega izkrivljanja ni dovolj dokazati, da bi bilo ta dokument mogoče razlagati drugače, kot ga je razlagalo Splošno sodišče. Za to je treba dokazati, da je Splošno sodišče očitno prekoračilo meje razumne presoje tega dokumenta, zlasti s tem, da je ta dokument razlagalo v nasprotju z njegovim besedilom (sodba z dne 25. februarja 2021, Dalli/Komisija,
C‑615/19 P
,
EU:C:2021:133
, točka
in navedena sodna praksa).
Čeprav ni izključeno, da je mogoče zdravniška potrdila, ki jih je predložil PV in v katerih je bilo predpisano, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 219 izpodbijane sodbe, naj se PV izogiba „vsakršnemu stiku z delovnim okoljem […], da bi se preprečil drugi
burnout
“, razlagati tako, da je njegov lečeči zdravnik ocenil, da se ta ne sme podvreči medicinskemu pregledu, ki ga je organizirala Komisije, pa Splošno sodišče ni očitno preseglo meja razumne presoje teh dokumentov s tem, da je v tej točki 219 menilo, da zdravstvena služba ni delovno okolje PV in da zato ta medicinska potrdila PV niso dovoljevala, da se ne podvrže medicinskim pregledom, ki jih je organizirala Komisija.
Trditve, ki se nanašajo na izkrivljanje navedenih dokumentov, je torej treba zavrniti kot neutemeljene.
Drugič, očitka, s katerima PV, prvič, Komisiji očita, da ni organizirala zdravniškega pregleda na njegovem domu, da je prepozno poslala nekatera vabila za zdravniški pregled in da je domnevno poslala navodila uradnemu zdravniku Komisije za sestavo nekaterih zdravniških mnenj, in se, drugič, sklicuje na neobstoj seznama neodvisnih zdravnikov, je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 84 te sodbe, zavreči kot nedopustna, ker ju PV ni navedel pred Splošnim sodiščem.
Tretjič, ker je bil očitek zoper točko 114 izpodbijane sodbe, v skladu s katero dopis o neudeležbi, ki ga je izdal uradni zdravnik, ni akt, ki posega v položaj, v točki 115 te sodbe zavrnjen kot neutemeljen, je treba zavrniti očitke zoper dopise o neudeležbi kot vsekakor brezpredmetne.
Zato je treba prvi del petega pritožbenega razloga zavrniti kot deloma neutemeljen in zavreči kot deloma nedopusten.
Iz tega sledi, da je treba peti pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Šesti pritožbeni razlog
Trditve strank
S šestim pritožbenim razlogom PV na prvem mestu trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo spis s tem, da je v točki 237 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pravilo o skladnosti med upravno pritožbo in poznejšo tožbo ni bilo spoštovano glede tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela belgijskega prava o ugovoru neizpolnitve, čeprav je bil ta tožbeni razlog naveden v pritožbi R/413/17.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 239 te sodbe ugotovilo, da se načelo belgijskega prava glede ugovora neizpolnitve v obravnavanem primeru ne uporablja. PV trdi, da se to načelo na splošno uporablja v sinalagmatskih razmerjih.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi v točki 241 navedene sodbe zavrnilo argumentacijo, v podporo kateri se je PV skliceval na navedeno načelo, s tem, da je „deformiralo“ kronologijo dogodkov. Splošno sodišče naj bi namreč v točki 240 iste sodbe ugotovilo, da se je PV skliceval na odločbo, sprejeto po njegovi zavrnitvi, da bi se vrnil na delo v GD za tolmačenje, v utemeljitev te zavrnitve, medtem ko naj bi dogodek, na katerega se PV za to sklicuje, nastopil pred to zavrnitvijo.
Komisija trdi, da je treba šesti pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Prvič, glede napačne uporabe prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 239 izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v tej točki 239 pravilno ugotovilo, da se načelo belgijskega prava o ugovoru neizpolnitve ne uporablja za razmerja med uradnikom in njegovo institucijo.
Delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo namreč temelji na Kadrovskih predpisih. Zato ga ureja pravo Unije. Vendar je načelo belgijskega prava o ugovoru neizpolnitve načelo belgijskega civilnega prava, ki naj bi se po mnenju PV uporabljalo v pogodbenih razmerjih. V teh okoliščinah ob neobstoju izrecnega napotila v upoštevnih določbah prava Unije, ki se uporabljajo, ni mogoče šteti, da se to načelo uporablja za delovno razmerje med uradnikom in njegovo institucijo.
To trditev je torej treba zavrniti kot neutemeljeno.
Drugič, glede na zgornje preudarke tudi ob predpostavki, da je Splošno sodišče izkrivilo spis z ugotovitvijo, da se PV v pritožbi R/413/17 ni skliceval na pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela belgijskega prava o ugovoru neizpolnitve, in, da je Splošno sodišče „deformiralo“ kronologijo dogodkov, take napake ne bi vplivale na zavrnitev tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev navedenega načela, v točki 241 izpodbijane sodbe.
Zato so trditve PV, ki se nanašajo na izkrivljanje spisa in kronologijo dogodkov, vsekakor brezpredmetne.
Iz tega sledi, da je treba šesti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Sedmi pritožbeni razlog
Trditve strank
PV s sedmim pritožbenim razlogom trdi, po eni strani, da je Splošno sodišče izkrivilo predhodno informativno obvestilo PMO z dne 21. septembra 2016 s tem, da je v točki 20 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je znesek dolga iz tega obvestila znašal 42.704,74 EUR, čeprav naj bi iz preglednice, priložene tožbi v zadevi T‑786/16, izhajalo, da je ta dolg znašal 58.837,20 EUR.
Splošno sodišče naj bi po drugi strani izkrivilo dejstva s tem, da ni upoštevalo goljufivosti te preglednice, v kateri so povzeti neobstoječi dolgovi. V zvezi s tem PV trdi, da je PMO kršil svojo obveznost obrazložitve iz člena 41 Listine in člena 25 Kadrovskih predpisov, ker ni predložil nobenega dokazila v utemeljitev odtegljajev od plače, ki so bili izvedeni za poravnavo teh dolgov. Poleg tega naj bi bil na odločbi o odtegljaju od plače z dne 15. septembra 2016 ponarejen podpis, na podlagi katerega bi moralo Splošno sodišče uporabiti načelo
fraus omnia corrumpit
. Zaradi teh izkrivljanj naj bi Splošno sodišče v točkah 165 in 206 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da so bili dolgovi pravilno ugotovljeni, medtem ko naj bi skupni dolg v višini 58.837,20 EUR temeljil na nepravilnostih.
PV se v zvezi s tem sklicuje tudi na kršitev svoje pravice do obrambe, ker naj ne bi mogel izpodbijati teh dolgov, saj je PMO kršil svojo obveznost obrazložitve.
Komisija trdi, da je treba sedmi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Prvič, v zvezi z domnevnim izkrivljanjem predhodnega informativnega obvestila PMO z dne 21. septembra 2016 je treba opozoriti, da čeprav v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 134 te sodbe, izkrivljanje dokazov lahko obsega razlago dokumenta, ki je v nasprotju z njegovo vsebino, za dokaz takega izkrivljanja ne zadostuje dokaz, da je ta dokument lahko predmet drugačne razlage od tiste, ki jo je podalo Splošno sodišče. Za to je treba dokazati, da je Splošno sodišče očitno prekoračilo meje razumne presoje tega dokumenta, zlasti s tem, da je ta dokument razlagalo v nasprotju z njegovim besedilom.
V obravnavanem primeru je v predhodnem informativnem obvestilu PMO z dne 21. septembra 2016, ki je bilo priložen tožbi v zadevi T‑786/16 in na katero se Splošno sodišče sklicuje v točki 20 izpodbijane sodbe, naveden dolg v višini 42.704,74 EUR. Poleg tega je isti znesek naveden v preglednici, priloženi k navedenemu obvestilu, ki je prav tako priložena tožbi, v stolpcu z naslovom „preostanek dolgovanega zneska“.
Zato ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 20 izpodbijane sodbe, da naj bi znesek dolga iz istega obvestila znašal 42.704,74 EUR, glede na preglednico, ki jo je predložil PV, ni očitno netočna.
Trditev PV, ki se nanaša na izkrivljanje te preglednice, je torej treba zavrniti kot neutemeljeno.
Drugič, trditve v zvezi z goljufivostjo navedene preglednice in kršitvijo pravice do obrambe PV v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 84 te sodbe, niso dopustne, ker niso bile navedene pred Splošnim sodiščem.
Trditev PV, da bi Splošno sodišče zaradi domnevno ponarejenega podpisa na odločbi o odtegljaju od plače z dne 15. septembra 2016 moralo uporabiti načelo
fraus omnia corrumpit
, je treba iz razlogov, navedenih v točkah od 84 do 86 te sodbe, zavrniti kot neutemeljeno v delu, v katerem se nanaša na disciplinski postopek CMS 17/025, in kot nedopustno v delu, v katerem se nanaša na druge sporne akte, navedene v okviru sedmega pritožbenega razloga.
Zato je treba trditve PV, ki se nanašajo na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točkah 165 in 206 izpodbijane sodbe zaradi izkrivljanj, ki jih je PV navedel v okviru sedmega pritožbenega razloga, zavrniti kot neutemeljene.
Iz tega sledi, da je treba sedmi pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot deloma neutemeljen.
Četrti pritožbeni razlog
Trditve strank
S četrtim pritožbenim razlogom, ki ga je treba preučiti na sedmem mestu, PV trdi, prvič, da je Splošno sodišče v točkah 6, 8, 17, 20, 54, 147, 162, 163, 164, 166, 173, 205, 206, 242 in 246 izpodbijane sodbe izkrivilo in „deformiralo“ več elementov, na podlagi katerih je napačno ugotovilo, da psihično nasilje ni bilo dokazano.
Na prvem mestu, PV Splošnemu sodišču očita, da ni omenilo psihičnega nasilja, katerega žrtev naj bi bil v GD za proračun med julijem 2010 in decembrom 2011 in ki naj bi bilo izkazano v izvedenskih mnenjih njegovega psihiatra.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi moralo upoštevati okoliščino, da je GD za človeške vire in varnost odobril in priporočil ukrepe premestitve, ki jih je predlagala zaupna oseba, na katero se je PV obrnil v obdobju zaposlitve na GD za tolmačenje, in to, da je zadnjenavedeni GD to zavrnil.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva s tem, da je v točki 242 izpodbijane sodbe menilo, da dejanj v zvezi s psihičnim nasiljem, ki ga je utrpel PV, kot jih ta navaja v svojih pisanjih, priče niso potrdile, medtem ko naj bi PV predložil pričevanji dveh nekdanjih sodelavcev, ki naj bi potrjevali ta dejanja.
Na četrtem mestu, Splošno sodišče naj bi „deformiralo“ navedbe PV, ker je zlasti v točkah 6, 17, 20 in 54 te sodbe uporabilo izraza „trdi“ ali „domnevno“ v povezavi z njegovimi trditvami, s čimer naj bi tako nakazalo, da naj bi bile te trditve napačne ali podane v slabi veri.
Enako naj bi veljalo za presojo iz točke 166 navedene sodbe, da v GD za tolmačenje ni bilo dokazano nikakršno psihično nasilje.
Na petem mestu, Splošno sodišče naj bi „deformiralo“ obseg zdravniških poročil, ki jih je predložil PV, ker je v točki 164 iste sodbe menilo, da na podlagi teh zdravniških poročil ni mogoče dokazati, da so težave PV posledica psihičnega nasilja.
Enako naj bi veljalo za ugotovitev iz točke 205 izpodbijane sodbe, da PV ni predložil nobenega dokaza v zvezi z zatrjevanim psihičnim nasiljem v GD za tolmačenje.
Na šestem mestu, Splošno sodišče naj bi namerno prezrlo druge dokaze o psihičnem nasilju, ki naj bi ga PV utrpel v GD za tolmačenje, zlasti priznanje ene od zadevnih oseb in odločitev belgijskega preiskovalnega sodnika, da to osebo šteje za osumljenca, zaradi česar naj bi v točki 173 te sodbe napačno ugotovilo, da dejanja psihičnega nasilja, ki jih zatrjuje PV, niso bila pravno zadostno dokazana.
Pri točki 163 navedene sodbe, v kateri je Splošno sodišče menilo, da zdravniška poročila lečečega zdravnika PV sama po sebi ne dokazujejo obstoja psihičnega nasilja, in točki 206 iste sodbe, v kateri je Splošno sodišče presodilo, da PV ni predložil nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je bil v GD za tolmačenje predmet kakršnega koli psihičnega nasilja, niti da so neupravičene odsotnosti, ki so pripeljale do sprejetja izpodbijanih odločb, posledica takega nasilja, naj bi bilo prav tako podano izkrivljanje dejstev.
Na sedmem mestu, Splošno sodišče naj bi moralo v točkah 8 in 162 izpodbijane sodbe upoštevati dejstvo, da odločba o zavrnitvi pritožbe, ki jo je PV vložil zoper zavrnitev sprejetja zahtevanih ukrepov premestitve, temelji na namerni zadržanosti GD za tolmačenje, saj naj bi do zavrnitve tega GD, da uporabi te ukrepe premestitve, prišlo pred pripravo poročila o notranji preiskavi, v katerem je bil ugotovljen neobstoj nasilja.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče s tem, da je v točki 162 te sodbe ugotovilo, da je odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč, vložene 23. decembra 2014, postala pravnomočna, storilo očitno napako pri presoji. Nasilje naj bi namreč pomenilo zlorabo, ki je trajna in se torej ne konča nujno z datumom sprejetja odločbe o zavrnitvi prošnje za pomoč.
Na osmem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva s tem, da je v točki 147 navedene sodbe ugotovilo, da PV ni predložil nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je OI zahteval dokaz zlonamernosti domnevnih izvajalcev nasilja, čeprav naj bi to okoliščino potrjeval dopis, ki ga je PV prejel 12. decembra 2019.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče izkrivilo realnost s tem, da je v točki 246 izpodbijane sodbe ugotovilo, da nekatera ravnanja, čeprav se lahko zdijo neprimerna, ne zadostujejo, da bi se opredelila kot nasilje.
Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, ker glede na dokaze, ki jih je predložil PV, da bi dokazal psihično nasilje, ni priznalo, da zavrnitev prošenj za premestitev in spornih prošenj za pomoči pomeni kršitev členov 1, 3, 4 in 31 Listine ter členov 1e in 12a Kadrovskih predpisov.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi moralo za nične razglasiti zavrnitve prošenj za pomoč, ki jih je vložil PV, zaradi kršitve njegove pravice do izjave, določene v členu 41(2)(a) Listine. Če bi bil PV zaslišan, bi namreč lahko predložil rezultate kazenskih preiskav v zvezi s psihičnim nasiljem, ki naj bi ga utrpel v GD za tolmačenje, zaradi česar bi OI lahko sprejel ukrepe premestitve.
Komisija meni, da je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Najprej je treba preučiti izkrivljanja in „deformiranja“, na katere se PV sklicuje v okviru četrtega pritožbenega razloga.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu v zvezi s trditvami PV, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni omenilo domnevnega nasilja, ki naj bi ga PV utrpel v GD za proračun, navesti, prvič, da je Splošno sodišče v točki 150 izpodbijane sodbe ugotovilo, da PV trdi, da je bil predmet procesa kontinuiranega nasilja od 1. septembra 2008 in da je utrpel različne ločene epizode psihičnega nasilja v okviru treh različnih generalnih direktoratov, kar zajema, kot izhaja iz točk 3 in 4 te sodbe, GD za proračun, v katerega je bil PV razporejen v obdobju od 1. oktobra 2009 do 31. marca 2013.
Drugič iz točke 155 navedene sodbe, ki se v pritožbi ne graja, izhaja, da trditev PV o obstoju psihičnega nasilja, ki naj bi ga izvajali njegovi nadrejeni, ne zadostuje za dokaz, da je vsak akt, ki so ga sprejele te osebe, nezakonit in da je bilo za dokaz te nezakonitosti nujno, da PV dokaže vpliv ravnanj, ki naj bi pomenila psihično nasilje, na vsebino vsake sporne odločbe.
Vendar nobeden od spornih aktov iz točk 129 in 130 izpodbijane sodbe ni bil sprejet v obdobju, v katerem je bil PV razporejen v GD za proračun.
Splošno sodišče je torej implicitno, vendar nujno menilo, da PV ni dokazal vpliva, ki ga je domnevno nasilje v GD za proračun imelo na preizkus ničnostnih tožb, ki jih je vložil. Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni ugotovilo obstoja psihičnega nasilja v tem GD.
Na drugem mestu, v zvezi s stališčem GD za človeške vire in varnost glede ukrepov premestitve, ki jih je predlagala zaupna oseba, na katero se je PV obrnil v obdobju svoje razporeditve v GD za tolmačenje, je treba opozoriti, da mora pritožnik v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 78 te sodbe, kadar zatrjuje, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva ali dokaze, natančno navesti dokaze, ki naj bi jih to sodišče izkrivilo, in dokazati napake v analizi, ki so pri njegovi presoji vodile Splošno sodišče k temu izkrivljanju.
Poudariti pa je treba, da PV v okviru svojih trditev ni opredelil ugotovitve Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi, pri kateri naj bi bilo podano izkrivljanje dejstev ali dokazov, na podlagi dokazila, ki ga navaja, tako da je treba te trditve zavreči kot nedopustne.
Na tretjem mestu, v zvezi z domnevnim psihičnim nasiljem v GD za tolmačenje se PV sklicuje na več dokazil, ki so bila predložena na prvi stopnji.
Vendar namen sklicevanja PV na ta dokazila, ki naj jih Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ne bi upoštevalo, ni dokaz izkrivljanja ali napačne uporabe prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 173 izpodbijane sodbe, ampak poziv Sodišču, naj ponovno presodi te dokaze, kar pa ne spada v njegovo pristojnost.
Na četrtem mestu, v utemeljitev očitka, da naj bi Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da je v točki 147 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev, da je OI zahteval dokaz zlonamernosti domnevnih izvajalcev nasilja, se PV sklicuje na dopis, za katerega trdi, da ga je prejel 12. decembra 2019. Ker pa ta dopis ni bil predložen pred Splošnim sodiščem, je treba ta očitek zavrniti kot neutemeljen.
Na petem mestu, trditve v zvezi z izkrivljanjem dejstev, ki naj bi ga Splošno sodišče storilo v točki 242 izpodbijane sodbe, je treba zavrniti kot vsekakor brezpredmetne.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da očitki, ki so usmerjeni zoper dodatne razloge iz odločbe Splošnega sodišča, ne morejo povzročiti razveljavitve te odločbe in so torej brezpredmetni (sodba z dne 2. Oktobra 2019Crédit mutuel Arkéa/ECB,
C‑152/18 P in C‑153/18 P
,
EU:C:2019:810
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker pa je Splošno sodišče v točkah od 135 do 241 izpodbijane sodbe zavrnilo vse tožbene razloge, ki jih je PV navedel v utemeljitev ničnostne tožbe, trditve iz točke 242 te sodbe te zavrnitve ne morejo ovreči. Zato je treba te trditve šteti za dodatne razloge.
Na šestem mestu, v zvezi s trditvijo PV, da je Splošno sodišče v zvezi z njegovimi izvajanji uporabilo izraza „trdi“ in „domnevno“, je treba ugotoviti, da ta trditev temelji na napačnem razumevanju navedene sodbe, ker je namen uporabe teh izrazov zgolj pojasniti, da elementi, na katere se ta izraza nanašata, pomenijo trditve, ne da bi vsebovali kakršno koli presojo njihove utemeljenosti ali dobre vere njihovega avtorja. Zato je treba to trditev zavrniti kot neutemeljeno.
Ker trditve PV v zvezi z namerno zadržanostjo GD za tolmačenje in kršitvijo njegove pravice do izjave niso bile navedene na prvi stopnji, jih je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 84 te sodbe, zavreči kot nedopustne.
Na sedmem mestu, glede domnevnih izkrivljanj, ki naj bi jih vsebovale točke 163, 164, 166, 205, 206 in 246 izpodbijane sodbe, zadostuje ugotovitev, da PV ni dokazal, da je presoja dejstev ali dokazov, ki jo je Splošno sodišče opravilo v teh točkah, očitno napačna.
Na osmem mestu, glede trditve v zvezi z očitno napako pri presoji, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 162 izpodbijane sodbe, je treba navesti, da razlogi, navedeni v točkah od 163 do 165 navedene sodbe, ki jih, kot je bilo navedeno v točkah 161 in 195 te sodbe, PV v okviru svoje pritožbe ni ustrezno izpodbijal, zadoščajo za utemeljitev presoje iz točke 173 izpodbijane sodbe, da PV ni pravno zadostno dokazal zatrjevanih dejanj psihičnega nasilja v GD za tolmačenje.
Iz tega sledi, da je obrazložitev iz točke 162 te sodbe, s katero se želi utemeljiti ista presoja, glede na točke od 163 do 165 navedene sodbe dodatna.
Zato so trditve PV, ki se nanašajo na točko 162 iste sodbe, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 191 te sodbe, brezpredmetne.
Drugič, opozoriti je treba, da iz člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) in člena 169 Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi natančno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, s katerimi je ta predlog posebej utemeljen, sicer pritožba oziroma zadevni pritožbeni razlog nista dopustna (sodba z dne 29. septembra 2022, ABLV Bank/SRB,
C‑202/21 P
,
EU:C:2022:734
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožbeni razlog, katerega utemeljitev ni dovolj jasna in natančna, da bi Sodišče lahko opravilo nadzor nad zakonitostjo, zlasti ker bistveni elementi, na katere se ta pritožbeni razlog opira, iz besedila te pritožbe, ki je v zvezi s tem formulirano nejasno in dvoumno, ne izhajajo dovolj dosledno in razumljivo, teh zahtev tako ne izpolnjuje in ga je zato treba razglasiti za nedopustnega (sodba z dne 3. marca 2022, WV/ESZD,
C‑162/20 P
,
EU:C:2022:153
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da trditve PV, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni menilo, da so zavrnitve premestitev in prošenj za pomoč pomenili kršitve členov 1, 3, 4 in 31 Listine ter členov 1e in 12a Kadrovskih predpisov, ne vsebujejo natančnih navedb v zvezi s točkami izpodbijane sodbe, pri katerih naj bi bila potencialno podana taka napačna uporaba prava. Poleg tega PV ne navaja pravnih trditev, ki posebej utemeljujejo to argumentacijo, ki jo je zato treba razglasiti za nedopustno.
Iz tega sledi, da je treba četrti pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Osmi pritožbeni razlog
Trditve strank
Z osmim pritožbenim razlogom PV trdi, na prvem mestu, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker se je v točki 81 izpodbijane sodbe oprlo na pobot, ki ga je OI opravil med dolgovi PV in Komisije. Po mnenju PV so bile namreč s preklicem odločbe o odstranitvi z delovnega mesta retroaktivno odpravljene vse posledice te odločbe, med drugim ugotovitve o neupravičenih odsotnostih. Iz tega naj bi sledilo, da dopisi o dolgovih in odtegljajih od njegove plače po tem preklicu niso imeli več pravne podlage, tako da pobot ne bi smel biti opravljen.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 82 te sodbe ugotovilo, da je predlog za razglasitev ničnosti te odločbe – ker je bila odločba o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 preklicana, njeni finančni učinki pa so bili nevtralizirani pred vložitvijo tožbe v zadevi T‑786/16 – brez predmeta.
OI naj namreč ne bi izravnal finančnih posledic navedene odločbe, saj naj bi bilo za to nujno, da PV prejme premoženjsko in nepremoženjsko odškodnino.
Komisija meni, da je treba osmi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Prvič, glede napačne uporabe prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 81 izpodbijane sodbe, je treba navesti, da neupravičenost odsotnosti, očitanih PV, ni bila eden od učinkov odločbe o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016. Zato v nasprotju s tem, kar trdi PV, preklic te odločbe ne more povzročiti tega, da so te odsotnosti upravičene. Iz tega sledi, da trditev, da je Splošno sodišče v tej točki 81 napačno uporabilo pravo, ni utemeljena.
Drugič, glede trditev PV v zvezi z napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 82 te sodbe, je treba poudariti, da je to v isti točki tudi menilo, da je bila odločba o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 preklicana, zato PV nima več pravnega interesa za izpodbijanje te odločbe. Zato taka napaka, tudi ob predpostavki, da je Splošno sodišče v tej točki 82 napačno presodilo, da so bili finančni učinki navedene odločbe o odstranitvi z delovnega mesta nevtralizirani pred vložitvijo tožbe v zadevi T‑786/16, ne more omajati presoje Splošnega sodišča iz točke 85 navedene sodbe, v skladu s katero predlog za razglasitev ničnosti te odločbe ni dopusten. Te trditve je torej treba zavrniti kot vsekakor brezpredmetne.
Iz tega sledi, da je treba osmi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Deveti pritožbeni razlog
Trditve strank
Z devetim pritožbenim razlogom PV trdi, na prvem mestu, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da je v točki 25 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je njegovo delovno razmerje z zasebnim delodajalcem začelo julija 2017, čeprav se je to delovno razmerje začelo 26. junija 2017. To izkrivljanje naj bi Splošnemu sodišču omogočilo, da ni upoštevalo, da se je navedeno delovno razmerje začelo pred preklicem odločbe o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016.
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 170 te sodbe ugotovilo, da bi se moral PV po preklicu odločbe o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 vrniti na delo v GD za tolmačenje. Njegova vrnitev na delo naj bi namreč predpostavljala sklenitev novega delovnega razmerja, saj se je PV zavezal pri drugem delodajalcu pred preklicem te odločbe, kar naj bi pomenilo, da je treba njegovo soglasje pridobiti pred njegovo vrnitvijo na delo v ta GD. Na to vrnitev na delo pa naj ne bi pristal.
Poleg tega naj Komisija ne bi izplačala odškodnine za plačni izpad, ki je nastal med tem, ko je bil PV zaradi odstranitve z delovnega mesta brezposeln, kar naj bi temu omogočilo, da uporabi načelo belgijskega prava o ugovoru neizpolnitve. Poleg tega naj PV ne bi imel potrebne tehnične sposobnosti za opravljanje nove funkcije, na katero je bil razporejen. Ugotovitev Splošnega sodišča, da bi se moral PV po preklicu odstranitve z delovnega mesta vrniti na delo v GD za tolmačenje, naj bi bila tako v nasprotju tudi s členom 15 Listine.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva s tem, da ni omenilo, da je PV vložil pritožbo zoper odločbo o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019.
Komisija trdi, da deveti pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Prvič, glede očitka o izkrivljanju tožb, ki naj bi bil naveden v točki 25 izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da je PV v točki 131 svoje tožbe v zadevi T‑786/16 in v točki 23 svoje tožbe v zadevi T‑224/18 pojasnil, da se ne more vrniti na delo v GD za tolmačenje zaradi obstoja drugega delovnega razmerja od julija 2017. PV torej Splošnemu sodišču ne more utemeljeno očitati, da je to trditev povzelo v točki 25 izpodbijane sodbe. Ta očitek izkrivljanja torej ni utemeljen.
Drugič, glede napačne uporabe prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo v točki 170 te sodbe, saj preklic akta pomeni odstranitev učinkov tega akta, je Splošno sodišče v tej točki 170 pravilno ugotovilo, da je bil po preklicu odločbe o odstranitvi z delovnega mesta z dne 26. julija 2016 PV polnopravni uradnik s pravicami in obveznostmi, ki se vežejo na ta status.
Zato je treba trditve PV, ki se nanašajo na to, da je Splošno sodišče v navedeni točki 170 napačno uporabilo pravo, zavrniti kot neutemeljene.
Tretjič, trditev PV v zvezi z opustitvijo navedbe pritožbe, vložene zoper odločbo o odstranitvi z delovnega mesta z dne 21. oktobra 2019, v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 199 in 200 te sodbe, ni dopustna, ker ni pojasnjeno, kako naj bi taka opustitev pomenila izkrivljanje dejstev.
Iz tega sledi, da je treba deveti pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Deseti pritožbeni razlog
Trditve strank
Z desetim pritožbenim razlogom PV podredno trdi, da je Splošno sodišče kršilo prepoved sojenja
ultra petita
, ker je v zadnjem stavku točke 246 izpodbijane sodbe odločilo o vprašanju, ki mu ni bilo predloženo.
Komisija trdi, da je treba deseti pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Iz pravil, ki urejajo postopek pred sodišči Unije, zlasti iz člena 21 Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 76 in člena 84(1) Poslovnika Splošnega sodišča, izhaja, da spor načeloma določijo in opredelijo stranke in da sodišče Unije ne sme odločati
ultra petita
. Ker sodišče, ki odloča o zakonitosti, ne sme odločati
ultra petita
, razglasitev ničnosti, ki jo izreče, ne sme prekoračiti tistega, kar zahteva tožeča stranka (sodba z dne 22. decembra 2022, Parlament/Moi,
C‑246/21 P
, neobjavljena,
EU:C:2022:1026
, točki
in
).
V obravnavanem primeru ni sporno, da je Splošno sodišče tožbo zavrnilo, torej ni razglasilo nobene ničnosti in zato ni moglo odločiti
ultra petita
.
Poleg tega, ker je Splošno sodišče vse tožbene razloge, ki jih je PV navedel v utemeljitev svojih ničnostnih tožb, zavrnilo v točkah od 135 do 241 izpodbijane sodbe, je treba trditve iz zadnjega stavka točke 246 te sodbe šteti za dodatne razloge.
Iz tega sledi, da je treba deseti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker je Komisija predlagala, naj se PV naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Komisije.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
PV poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Evropske komisije.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.