CELEX: 62020CJ0071
Trimitere preliminară
Articolele 49 și 54 TFUE
Libertatea de stabilire
Reglementare națională care impune resortisanților țărilor terțe angajați pe o navă care arborează pavilionul unui stat membru să dețină un permis de muncă în acest stat membru
Excepție privind navele care nu fac escală în porturile statului membru de mai mult de 25 de ori într‑o perioadă de un an
Restricție
Articolul 79 alineatul (5) TFUE
Reglementare națională care vizează stabilirea volumului admiterii pe teritoriul statului membru în cauză a resortisanților unor țări terțe, provenind din țări terțe, în căutarea unui loc de muncă în calitate de lucrători salariați sau pentru a desfășura o activitate independentă

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva VAS Shipping ApS pentru faptul că a angajat la bordul unor nave care arborează pavilionul danez marinari resortisanți ai unor țări terțe care nu erau titulari ai unui permis de muncă danez și nu erau scutiți de obligația de a avea acest permis.

Cadrul juridic
Articolul 13 alineatul (1) din Udlændingeloven (Legea privind străinii), în versiunea care rezultă din lovbekendtgørelse nr. 1061 (Decretul de codificare nr. 1061) din 18 august 2010 (denumită în continuare „Legea privind străinii”), avea următorul cuprins:
„Un resortisant străin trebuie să dețină un permis de muncă pentru a desfășura o activitate retribuită sau neretribuită, pentru a desfășura activități independente sau pentru a presta servicii în schimbul unei contraprestații sau în alt mod pe teritoriul țării. De asemenea, este necesară deținerea unui permis de muncă pentru a lucra pe o navă sau pe o aeronavă daneză care, în activitatea sa obișnuită sau din alte motive, face escală în mod regulat în porturile sau aeroporturile daneze. Cu toate acestea, sunt prevăzute scutiri la articolul 14.
[…]”
Potrivit articolului 59 alineatele (4) și (5) din Legea privind străinii:
„(4)      Orice persoană care angajează un străin care nu deține permisul de muncă obligatoriu sau cu încălcarea condițiilor prevăzute pentru deținerea unui permis de muncă se pedepsește cu amendă sau cu închisoarea de până la doi ani.
(5)      La stabilirea pedepsei în conformitate cu alineatul (4), împrejurarea că infracțiunea a fost săvârșită în mod intenționat ori ca urmare a unei neglijențe grave sau că s‑a obținut ori s‑a urmărit obținerea unui avantaj financiar prin fapta respectivă pentru persoana în cauză sau pentru alții ori că străinul nu are drept de ședere pe teritoriul țării constituie circumstanțe agravante.”
Din articolul 61 din această lege rezultă că răspunderea penală a unei persoane juridice, în special a unei societăți, poate fi angajată.
Articolul 33 punctul 4 din bekendtgørelse nr. 270 om udlændinges adgang her til landet (Regulamentul nr. 270 privind accesul străinilor pe teritoriul național) din 22 martie 2010, în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „Regulamentul privind străinii”), prevedea:
„Sunt scutiți de obligația de a deține un permis de muncă:
[…]
(4)      personalul de pe o navă comercială daneză aflată în trafic internațional care este supus în acest scop obligației de a deține un permis de muncă conform articolului 13 alineatul (1) a doua teză din Legea privind străinii, în cazul în care numărul de escale ale navei în porturile daneze a fost de cel mult 25 pe parcursul anului anterior, indiferent de anul calendaristic.
[…]”
Articolul 103 din Søloven (Legea privind transportul maritim comercial), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind transportul maritim comercial”), prevede:
„(1)      În cazul în care o navă se află în proprietatea mai multor coarmatori, va fi desemnat dintre ei un armator administrator.
(2)      Poate fi numită armator administrator o persoană fizică, o societate pe acțiuni sau o societate cu răspundere limitată care întrunește condițiile prevăzute la articolul 1 alineatul (2) punctul 1 și, respectiv, 3.”
Potrivit articolului 104 din Legea privind transportul maritim comercial:
„În raporturile cu terții, armatorul administrator are dreptul, în virtutea atribuțiilor sale, să încheie orice acte juridice pe care le implică în mod normal activitatea de armare maritimă. Prin urmare, armatorul administrator poate angaja și concedia comandantul și îi poate da instrucțiuni acestuia, poate încheia o asigurare obișnuită și poate primi sumele datorate societății armatoare. În lipsa unei autorizații speciale, armatorul administrator nu poate vinde sau ipoteca nava și nici nu poate afreta nava pentru o perioadă mai lungă de un an.”

Litigiul principal și întrebarea preliminară
Patru societăți coarmatoare stabilite în Suedia și constituite din diverse societăți pe acțiuni de drept suedez au înmatriculat patru nave în Dansk Internaalt Skibsregister (registrul internațional danez al navelor) în vederea desfășurării activității lor de transport maritim în Danemarca. Potrivit cerințelor articolului 103 din Legea privind transportul maritim comercial, acestea au numit VAS Shipping, o societate cu răspundere limitată de drept danez, în calitate de armator competent, pentru a îndeplini, în temeiul articolului 104 din această lege, toate actele juridice pe care le implică în mod obișnuit activitatea de armare maritimă. VAS Shipping este deținută în proporție de 100 % de Sirius Rederi AB, o societate de drept suedez.
VAS Shipping este urmărită penal în fața instanțelor daneze pentru o încălcare a articolului 59 alineatul (4) din Legea privind străinii coroborat cu alineatul (5) al acestui articol, a articolului 61 din legea menționată, precum și a articolului 33 punctul 4 din Regulamentul privind străinii. Potrivit Ministerului Public, în calitate de armator administrator, VAS Shipping a lăsat, în perioada cuprinsă între 22 august 2010 și 22 august 2011, cele patru nave în discuție în litigiul principal să facă escală în porturile daneze de peste 25 de ori, deși aveau la bord lucrători resortisanți ai unor țări terțe care nu dispuneau de un permis de muncă în Danemarca și nu erau scutiți de obligația de a deține un astfel de permis în temeiul Legii privind străinii.
Prin hotărârea din 4 mai 2018, Retten i Odense (Tribunalul Municipal din Odense, Danemarca) a obligat VAS Shipping la plata unei amenzi de 1 500 000 de coroane daneze (DKK) (aproximativ 201 407 euro) pentru această infracțiune. În susținerea deciziei, această instanță a considerat că reglementarea daneză, întrucât prevede o obligație de deținere a unui permis de muncă, aplicabilă fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, constituie o restricție privind libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE. Retten i Odense (Tribunalul Municipal din Odense) a considerat însă că această restricție era justificată de motive imperative de interes general legate de stabilitatea pieței daneze a muncii și că nu depășea ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit. Astfel, potrivit acestei instanțe, ținând seama de diferența de nivel de salariu dintre resortisanții unor țări terțe membri ai echipajului unei nave și lucrătorii danezi, cerința deținerii unui permis de muncă este un mijloc eficace și de natură să evite perturbările pe piața națională a muncii.
Hotărârea Retten i Odense (Tribunalul Municipal din Odense) a făcut obiectul unui apel formulat de VAS Shipping la instanța de trimitere, Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca).
Părțile consideră că cerința deținerii unui permis de muncă prevăzută la articolul 13 alineatul (1) din Legea privind străinii coroborat cu articolul 33 punctul 4 din Regulamentul privind străinii poate constitui o restricție privind libertatea de stabilire în sensul articolului 49 TFUE. Cu toate acestea, în timp ce Ministerul Public apreciază că restricția menționată este compatibilă cu dreptul Uniunii, VAS Shipping susține că această reglementare națională obligă armatorii care provin din alte țări ale Uniunii Europene să își schimbe politica de angajare, ceea ce nu este necesar pentru a garanta obiectivul de interes general urmărit.
Instanța de trimitere constată că Curtea s‑a pronunțat deja cu privire la criteriile care trebuie luate în considerare pentru aprecierea proporționalității restricțiilor impuse unui angajator în ceea ce privește alegerea lucrătorilor. Or, jurisprudența respectivă ar privi normele aplicabile în materia liberei prestări a serviciilor. Așadar, nu ar fi cert că aceasta poate fi transpusă la aprecierea conformității cu dreptul Uniunii, în special cu libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE, a reglementării daneze care impune, în anumite împrejurări, angajatorilor din alte state membre să angajeze lucrători care beneficiază de un permis de muncă danez.
În aceste condiții, Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 49 TFUE se opune reglementării unui stat membru care prevede că cetățenii străini membri ai echipajului unei nave care arborează pavilionul acelui stat membru și care este deținută în proprietate de un armator resortisant al unui alt stat membru al Uniunii Europene trebuie să dispună de un permis de muncă, excepție făcând situația în care numărul de escale ale navei în porturile statului membru respectiv nu este mai mare de 25 pe parcursul anului anterior?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui prim stat membru care prevede că membrii echipajului resortisanți ai unor țări terțe al unei nave care arborează pavilionul acestui stat membru și este deținută, direct sau indirect, de o societate cu sediul social într‑un al doilea stat membru trebuie să dispună de un permis de muncă în acest prim stat membru, cu excepția situației în care nava în cauză nu a efectuat în acest din urmă stat membru mai mult de 25 de escale în cursul unui an.
În această privință trebuie amintit, pe de o parte, că libertatea de stabilire pe care articolul 49 TFUE o recunoaște resortisanților statelor membre și care presupune accesul acestora la activitățile independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii de legislația statului membru de stabilire cuprinde, potrivit articolului 54 TFUE, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și care au sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii, dreptul de a‑și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 45, precum și jurisprudența citată).
Intră, prin urmare, în domeniul de aplicare al libertății de stabilire situația în care o societate stabilită într‑un stat membru creează o filială într‑un alt stat membru. Aceeași este situația, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când o astfel de societate sau un resortisant al unui stat membru dobândește o participație la capitalul unei societăți stabilite într‑un alt stat membru care îi permite să exercite o influență certă asupra deciziilor acestei societăți și să stabilească activitățile acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 46, precum și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, reiese din jurisprudența Curții că noțiunea de „stabilire”, în sensul articolelor 49 și 54 TFUE, presupune exercitarea efectivă a unei activități economice prin intermediul unei instalări stabile într‑un alt stat membru pentru o durată nedeterminată și că înmatricularea unei nave nu poate fi disociată de exercitarea libertății de stabilire atunci când această navă constituie un instrument pentru exercitarea unei activități economice care presupune o instalare stabilă în statul membru de înmatriculare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 1991, Factortame și alții, C‑221/89, EU:C:1991:320, punctele 20-22, precum și Hotărârea din 11 decembrie 2007, International Transport Workers’ Federation și Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, punctul 70).
Rezultă de aici, după cum a arătat avocatul general la punctul 38 din concluzii, că articolele 49 și 54 TFUE sunt aplicabile într‑o situație precum cea aflată la originea cauzei principale, în măsura în care patru societăți coarmatoare suedeze au înmatriculat patru nave în Registrul naval internațional danez, au numit o societate cu sediul în Danemarca și deținută integral de o societate suedeză în calitate de armator administrator al navelor și utilizează navele în discuție pentru a desfășura o activitate economică.
În lumina acestor precizări trebuie să se stabilească dacă o reglementare a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal constituie o „restricție” în sensul articolului 49 primul paragraf TFUE.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea de „restricție” în sensul articolului 49 primul paragraf TFUE privește în special măsurile care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, sunt susceptibile să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire (Hotărârea 21 decembrie 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 48 și jurisprudența citată).
Exercitarea efectivă a libertății de stabilire implică în special, drept complement necesar al acesteia, ca filiala, agenția sau sucursala creată de o persoană juridică stabilită într‑un alt stat membru să poată, de la caz la caz și dacă activitatea pe care intenționează să o desfășoare în statul membru gazdă necesită acest lucru, să angajeze lucrători în acest stat membru (Hotărârea din 21 decembrie 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, punctul 52 și jurisprudența citată).
Trebuie însă amintit că întrebarea adresată privește o reglementare a unui stat membru având ca obiect condițiile de încadrare în muncă la bordul navelor care arborează pavilionul acestui stat membru a resortisanților unor țări terțe, mai precis obligația acestora de a dispune de un permis de muncă.
Or, din articolul 79 alineatul (5) TFUE reiese că statele membre păstrează dreptul de a stabili volumul admiterii pe teritoriul acestora a resortisanților unor țări terțe, provenind din țări terțe, în căutarea unui loc de muncă în calitate de lucrători salariați sau pentru a desfășura o activitate independentă. În vederea aplicării acestei dispoziții, statul pavilionului unei nave trebuie să fie considerat statul în care este angajat un resortisant al unei țări terțe angajat la bordul acestei nave (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 februarie 2004, DFDS Torline, C‑18/02, EU:C:2004:74, punctul 44).
În acest sens, obligația resortisanților țărilor terțe de a dispune de un permis de muncă în vederea ocupării unui loc de muncă într‑un stat membru constituie, după cum a arătat guvernul danez în observațiile scrise, o măsură prin care se urmărește reglementarea condițiilor de acces la muncă și la șederea pe teritoriul național a resortisanților țărilor terțe. O astfel de obligație permite, în această privință, statelor membre să controleze volumul admiterii pe teritoriul lor a resortisanților unor țări terțe aflați în căutarea unui loc de muncă.
Prin urmare, un stat membru are dreptul să prevadă că resortisanții țărilor terțe angajați pe teritoriul său, inclusiv pe o navă înmatriculată în acest stat membru, trebuie să obțină un permis de muncă, prevăzând de asemenea, de la caz la caz, excepții de la această obligație.
Este adevărat că reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că statele membre trebuie să își exercite competențele reținute cu respectarea dreptului Uniunii (Hotărârea din 25 iulie 1991, Factortame și alții, C‑221/89, EU:C:1991:320, punctul 14, precum și Hotărârea din 19 iunie 2014, Strojírny Prostějov și ACO Industries Tábor, C‑53/13 și C‑80/13, EU:C:2014:2011, punctul 23), în special a libertăților fundamentale garantate de Tratatul FUE, printre care se numără libertatea de stabilire (Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții, C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 64, precum și jurisprudența citată).
Nu este însă mai puțin adevărat că o reglementare a unui stat membru, aplicabilă fără distincție tuturor navelor care arborează pavilionul acestuia, care prevede, în conformitate cu articolul 79 alineatul (5) TFUE, obligația tuturor resortisanților țărilor terțe angajați în calitate de membri ai echipajului unor astfel de nave de a dispune de un permis de muncă, exceptând în același timp de la această obligație membrii echipajului navelor care nu efectuează mai mult de 25 de escale în porturile acestui stat membru în cursul unui an, nu poate fi calificată drept „restricție privind libertatea de stabilire” în sensul articolului 49 primul paragraf TFUE și, prin urmare, ca fiind incompatibilă cu această din urmă dispoziție.
Este adevărat și că o asemenea dispoziție poate plasa o societate cu sediul într‑un prim stat membru care se stabilește într‑un al doilea stat membru pentru a exploata acolo o navă care arborează pavilionul acestui din urmă stat membru într‑o situație mai puțin favorabilă decât cea a societăților care exploatează în al doilea stat membru nave care arborează pavilionul unui alt stat membru decât cel din urmă și a cărui reglementare nu prevede o obligație analogă.
Cu toate acestea, astfel de consecințe defavorabile decurg din eventualele diferențe în ceea ce privește aplicarea de către fiecare stat membru a dreptului care îi este rezervat în mod expres la articolul 79 alineatul (5) TFUE în materia controlului volumul admiterii pe teritoriul acestora a resortisanților unor țări terțe, provenind din țări terțe, în căutarea unui loc de muncă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 aprilie 2016, Sparkasse Allgäu, C‑522/14, EU:C:2016:253, punctul 25 și jurisprudența citată).
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 49 TFUE, citit în lumina articolului 79 alineatul (5) TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui prim stat membru care prevede că membrii echipajului resortisanți ai unor țări terțe al unei nave care arborează pavilionul acestui stat membru și este deținută, direct sau indirect, de o societate care are sediul social într‑un al doilea stat membru trebuie să dispună de un permis de muncă în acest prim stat membru, cu excepția situației în care nava respectivă nu a efectuat în acest din urmă stat membru mai mult de 25 de escale în cursul unui an.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolul 49 TFUE, citit în lumina articolului 79 alineatul (5) TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui prim stat membru care prevede că membrii echipajului resortisanți ai unor țări terțe al unei nave care arborează pavilionul acestui stat membru și este deținută, direct sau indirect, de o societate care are sediul social într
‑
un al doilea stat membru trebuie să dispună de un permis de muncă în acest prim stat membru, cu excepția situației în care nava respectivă nu a efectuat în acest din urmă stat membru mai mult de 25 de escale în cursul unui an.
Semnături
*
Limba de procedură: daneza.