CELEX: 62018TJ0342
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet konstateras
Samordning av priser i hela EES-området
Samordnat förfarande
Utbyte av känslig affärsinformation
Kommissionens territoriella behörighet
Konkurrensbegränsning genom syfte
Meddelande om invändningar
Punkt 13 i 2006 års riktlinjer för beräkning av böter
Försäljningsvärde
Motiveringsskyldighet
Proportionalitet
Likabehandling
En enda, fortlöpande överträdelse
Överträdelsens allvar
Öppet avståndstagande
Förmildrande omständigheter
Obegränsad behörighet

)
I.

Bakgrund till tvisten
A.

Sökanden och den berörda sektorn
Sökanden, Nichicon Corporation, är ett bolag med säte i Japan. Bolaget tillverkar och säljer elektrolytkondensatorer av aluminium. Fram till den 6 februari 2013 var sökanden även tillverkare och leverantör av elektrolytkondensatorer av tantal.
Överträdelsen i fråga avser elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal. Kondensatorer är elektriska komponenter som lagrar energi elektrostatiskt i ett elektriskt fält och används i många olika elektroniska produkter, såsom persondatorer, surfplattor, telefoner, luftkonditioneringsanläggningar, kylskåp, tvättmaskiner, bilprodukter och industriutrustning. Kundkretsen är således mycket diversifierad.
Elektrolytkondensatorer, närmare bestämt elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal, är produkter vars pris utgör en viktig konkurrensparameter.
B.

Det administrativa förfarandet
Den 4 oktober 2013 ingav Panasonic och dess dotterbolag en ansökan till Europeiska kommissionen om en markering i enlighet med punkterna 14 och 15 i kommissionens tillkännagivande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (
EUT C 298, 2006, s. 17
) (nedan kallat 2006 års tillkännagivande om samarbete) genom att ge information om att det förelåg en misstänkt överträdelse inom sektorn för elektrolytkondensatorer.
Den 28 mars 2014 begärde kommissionen med stöd av artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
), upplysningar från flera företag som var verksamma inom sektorn för elektrolytkondensatorer, bland annat sökanden.
Den 4 november 2015 antog kommissionen ett meddelande om invändningar som riktades till bland annat sökanden.
Mottagarna av meddelandet om invändningar, däribland sökanden, hördes av kommissionen vid hörandet, som ägde rum den 12–14 september 2016.
C.

Det angripna beslutet
Den 21 mars 2018 antog kommissionen beslut C(2018) 1768 final om ett förfarande enligt artikel 101 [FEUF] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.40136) – Kondensatorer) (nedan kallat det angripna beslutet).
1.

Överträdelsen
I det angripna beslutet konstaterade kommissionen att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och av artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) inom sektorn för elektrolytkondensatorer. I överträdelsen deltog nio företag eller företagskoncerner, nämligen Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nippon Chemi-Con (nedan kallat NCC), Rubycon, Sanyo (som betecknar Sanyo och Panasonic tillsammans) och sökanden (nedan tillsammans kallade kartelldeltagarna) (skäl 1 och artikel 1 i det angripna beslutet).
Kommissionen angav i huvudsak att den aktuella överträdelsen pågick mellan den 26 juni 1998 och den 23 april 2012 inom hela EES och bestod i avtal och/eller samordnade förfaranden som syftade till att samordna prispolitiken i fråga om leveranser av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal (skäl 1 i det angripna beslutet).
Kartellen organiserades huvudsakligen genom multilaterala möten som i allmänhet ägde rum i Japan, varje eller varannan månad mellan de högsta försäljningscheferna och var sjätte månad på ledningsnivå, däribland ordförandena (skälen 63, 68 och 738 i det angripna beslutet).
De multilaterala mötena anordnades mellan åren 1998 och 2003 under namnet ”elektrolytkondensatorkretsen” eller ”elektrolytkondensator-konferensen” (nedan kallade ECC‑mötena). Mellan åren 2003 och 2005 organiserades de därefter under namnet ”aluminium-tantal-konferensen” eller ”gruppen för kondensatorer av aluminium eller av tantal” (nedan kallade ATC‑mötena). Mellan åren 2005 och 2012 organiserades de slutligen under namnet ”marknadsundersökningsgruppen” eller ”marknadsföringsgruppen” (nedan kallade MK-mötena). Parallellt med MK-mötena och som ett komplement till dessa möten anordnades möten mellan åren 2006 och 2008 om ”kostnadsökning” eller ”ökning av kondensatorer” (nedan kallade CUP-mötena) (skäl 69 i det angripna beslutet).
Förutom dessa multilaterala möten hade kartelldeltagarna även, beroende på behov, tillfälliga bilaterala och trilaterala kontakter (skälen 63, 75 och 739 i det angripna beslutet) (nedan tillsammans kallade de konkurrensbegränsande utbytena).
I samband med de konkurrensbegränsande utbytena utbytte kartelldeltagarna information om priser och framtida priser, om framtida prissänkningar och prisnedsättningsintervall, om utbud och efterfrågan, inklusive framtida utbud och efterfrågan, och de ingick, tillämpade och följde prisöverenskommelser i vissa fall (skälen 62, 715, 732 och 741 i det angripna beslutet).
Kommissionen ansåg att kartelldeltagarnas beteenden utgjorde en form av avtal och/eller samordnat förfarande, vilket hade ett gemensamt syfte, nämligen att förhindra priskonkurrens och att samordna deltagarnas framtida beteenden vad gäller försäljningen av elektrolytkondensatorer, genom att således minska osäkerheten på marknaden (skälen 726 och 731 i det angripna beslutet).
Kommissionen drog slutsatsen att beteendet hade ett enda konkurrensbegränsande syfte (skäl 743 i det angripna beslutet).
2.

Sökandens ansvar
Kommissionen slog fast att sökanden var ansvarig för sitt direkta och fortlöpande deltagande i kartellen från den 26 juni 1998 till den 31 maj 2010. Kommissionen utsträckte dock inte sökandens ansvar till att omfatta MK-mötena (skälen 760, 761, 955, 1023 och artikel 1 f i det angripna beslutet).
3.

Böter som ålagts sökanden
I artikel 2 i) i det angripna beslutet ålades sökanden böter på 72901000 euro.
4.

Beräkning av bötesbeloppet
Vid beräkningen av böterna tillämpade kommissionen den metod som framgår i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
) (nedan kallade 2006 års riktlinjer) (skäl 980 i det angripna beslutet).
För att fastställa grundbeloppet för de böter som ålades sökanden beaktade kommissionen för det första försäljningsvärdet under det sista kompletta räkenskapsår då sökanden hade deltagit i överträdelsen, i enlighet med punkt 13 i 2006 års riktlinjer (skäl 989 i det angripna beslutet).
Kommissionen beräknade försäljningsvärdet på grundval av den försäljning av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal som hade fakturerats kunder inom EES (skäl 990 i det angripna beslutet).
Kommissionen beräknade dessutom det relevanta försäljningsvärdet separat för de två produktkategorierna, det vill säga elektrolytkondensatorer av aluminium och elektrolytkondensatorer av tantal, och tillämpade olika multiplikationskoefficienter för varaktigheten på dem (skäl 991 i det angripna beslutet). Vad gäller sökanden fastställde kommissionen en multiplikationskoefficient på 11,93 (motsvarande perioden 26 juni 1998–31 maj 2010) för elektrolytkondensatorer av aluminium, och på 10,36 (motsvarande perioden 29 oktober 1999–9 mars 2010) för elektrolytkondensatorer av tantal (skäl 1007, tabell 1, i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde den andel av försäljningsvärdet som skulle beaktas med hänsyn till överträdelsens allvar till 16 procent. Kommissionen ansåg att horisontella ”arrangemang” för samordning av priser till sin natur hörde till de allvarligaste överträdelserna av artikel 101 FEUF och av artikel 53 i EES-avtalet och att kartellen omfattade hela EES (skälen 1001–1003 i det angripna beslutet).
Kommissionen tillämpade ett tilläggsbelopp på 16 procent i enlighet med punkt 25 i 2006 års riktlinjer för att säkerställa att de ålagda böterna var tillräckligt avskräckande (skäl 1009 i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde således grundbeloppet för de böter som ålades sökanden till 75156000 euro (skäl 1010 i det angripna beslutet).
För det andra beviljade kommissionen en nedsättning för förmildrande omständigheter på 3 procent av grundbeloppet för de böter som ålagts sökanden, eftersom det inte var styrkt att sökanden hade deltagit i MK-mötena och att det inte fanns något som bevisade att denna hade haft kännedom om dem (se skäl 1023 i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde således det totala bötesbelopp som ålades sökanden till 72901000 euro (skäl 1139, tabell 3, i det angripna beslutet).
[
utelämnas
]
II.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 30 maj 2018.
Den 28 september 2018 inkom kommissionens svaromål till tribunalens kansli.
Repliken och dupliken inkom till tribunalens kansli den 7 december 2018 respektive den 28 februari 2019.
På förslag av tribunalens andra avdelning beslutade tribunalen, med tillämpning av artikel 28 i rättegångsreglerna, att hänskjuta målet till en avdelning i utökad sammansättning.
I och med att sammansättningen av tribunalens avdelningar ändrades enligt artikel 27.5 i rättegångsreglerna, placerades referenten på nionde avdelningen i utökad sammansättning. Följaktligen tilldelades denna avdelning det nu aktuella målet.
På förslag av referenten beslutade tribunalen (nionde avdelningen i utökad sammansättning) att inleda det muntliga förfarandet och tribunalen uppmanade, som en åtgärd för processledning i enlighet artikel 89 i rättegångsreglerna, parterna att inge vissa handlingar.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 22 oktober 2020.
Sedan domare B. Berke avlidit den 1 augusti 2021 fortsatte överläggningarna med de tre domare som har undertecknat denna dom, i enlighet med artikel 22 och artikel 24.1 i rättegångsreglerna.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand, ogiltigförklara det angripna beslutet, i den del det är tillämpligt på sökanden,
–
i andra hand, och under alla omständigheter, ersätta kommissionens bedömning med sin egen bedömning vad gäller det bötesbelopp som ålagts sökanden och sätta ned detta belopp, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
III.

Rättslig bedömning
[
utelämnas
]
A.

Prövning i sak
Till stöd för talan har sökanden åberopat fem grunder till stöd för såväl förstahandsyrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet, som för andrahandsyrkandet om nedsättning av det bötesbelopp som ålades sökanden.
Genom den första, den andra och den tredje grunden har sökanden bestridit kommissionens slutsats att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och av artikel 53 i EES-avtalet inom sektorn för elektrolytkondensatorer inom hela EES under nästan fjorton år. Den första grunden avser materiella fel i sak vad gäller de konkurrensbegränsande utbytenas geografiska omfattning. Såvitt avser den andra grunden har sökanden åberopat felaktig rättstillämpning när det gäller dels kvalificeringen som en enda, fortlöpande överträdelse, dels sökandens delaktighet i överträdelsen. Den tredje grunden avser kommissionens bristande behörighet att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet.
Som fjärde grund har sökanden bestridit de böter som den ålagts. Grunden avser en uppenbart oriktig bedömning vid beräkningen av bötesbeloppet.
Genom den femte grunden, som avser åsidosättande av rätten att yttra sig, har sökanden bestridit lagenligheten i förfarandet för fastställelse av överträdelsen.
[
utelämnas
]
1.

Yrkandet om ogiltigförklaring av det angripna beslutet
[
utelämnas
]
a)

Den andra grunden: Felaktig rättstillämpning avseende kvalificeringen av överträdelsen som en enda, fortlöpande överträdelse och sökandens ansvar för deltagande i överträdelsen
[
utelämnas
]
1)

Den första delgrunden: Avsaknad av bevis för en enda, fortlöpande överträdelse som omfattar all försäljning av elektrolytkondensatorer till EES
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att de aktuella kondensatorerna är heterogena produkter och att efterfrågan är av ett specifikt slag på de olika geografiska marknaderna. Därför kunde överträdelsen, bortsett från det faktum att kommissionen inte styrkt den, inte omfatta all försäljning av elektrolytkondensatorer till EES.
[
utelämnas
]
i)

Den första anmärkningen: Avsaknad av bevis för en enda, fortlöpande överträdelse som omfattar all försäljning av elektrolytkondensatorer
Sökanden har inledningsvis gjort gällande att kondensatorer är produkter av mycket varierat slag, vilka skiljer sig åt genom ett stort antal egenskaper och för vilka det inte finns något enhetligt marknadspris. Detta innebär att överträdelsen inte kan omfatta all försäljning av elektrolytkondensatorer till EES. Sökanden har närmare bestämt hävdat att de omständigheter som anges i skäl 796 och följande skäl i det angripna beslutet, vilka ligger till grund för kommissionens slutsats, inte gör det möjligt att styrka att det föreligger en enda, fortlöpande överträdelse som, betraktad i sin helhet, omfattade all försäljning av elektrolytkondensatorer.
Kommissionen har bestridit sökandens argument.
Tribunalen erinrar om att kommissionen, för att fastställa vilka produkter som omfattas av en kartell, inte är skyldig att definiera den relevanta marknaden på grundval av ekonomiska kriterier. Det är kartellmedlemmarna själva som bestämmer vilka produkter som är föremål för diskussioner och samordnade förfaranden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 2005, Tokai Carbon m.fl./kommissionen,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 och T‑91/03
, ej publicerad,
EU:T:2005:220
, punkt
). Vilka produkter som berörs av en konkurrensbegränsande samverkan fastställs med hänvisning till skriftliga bevis på ett faktiskt konkurrensbegränsande beteende i förhållande till specifika produkter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 december 2003, Adriatica di Navigazione/kommissionen,
T‑61/99
,
EU:T:2003:335
, punkt
).
Det ska även understrykas att kommissionen inte kan grunda sig på en presumtion som inte stöds av någon bevisning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 2019, ABB/kommissionen,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
, punkterna
och
).
Det framgår dock av det angripna beslutet, och särskilt av skäl 736, att kommissionen, efter att ha granskat samtliga konkurrensbegränsande utbyten och bevisningen avseende dem, konstaterade att samtliga utbyten mellan kartelldeltagarna omfattade antingen elektrolytkondensatorer av aluminium respektive av tantal eller båda dessa kategorier av elektrolytkondensatorer.
I skäl 796 i det angripna beslutet preciserade kommissionen, för det första, som svar på en anmärkning från sökanden som är liknande den aktuella anmärkningen och som åberopades under det administrativa förfarandet, att det framgick av de konkurrensbegränsande utbytena att diskussionerna inte var begränsade till vissa undertyper av elektrolytkondensatorer av aluminium eller av tantal.
Såsom kommissionen har angett i detta skäl framgår det av mötena den 29 augusti 2002, den 22 december 2006, den 25 juni 2008 och den 20 december 2010, vilka nämndes i ansökan, att föremålet för diskussionerna inte var begränsat. Under dessa möten hänvisades det till många olika slags elektrolytkondensatorer av aluminium och/eller av tantal, men diskussionerna handlade också specifikt om omständigheter som bidrog till att fastställa produkternas försäljningspris, såsom ökningen av kostnaderna för råvarorna och fluktuationerna i växelkursen (se, exempelvis, de möten som angavs i fotnoterna 1417 och 1418 i det angripna beslutet). Innehållet i dessa diskussioner var nämligen allmänt och skulle tillämpas på alla typer av elektrolytkondensatorer av aluminium eller av tantal.
För det andra konstaterade kommissionen i skäl 797 i det angripna beslutet att kartelldeltagarna inte hade infört någon begränsning i sina företagsredogörelser vad gäller definitionen av de elektrolytkondensatorer av aluminium eller av tantal som omfattades av kartellen.
För det tredje angav kommissionen i skäl 798 i beslutet att majoriteten av företrädarna för kartelldeltagarna var ansvariga för tillverkningen och/eller försäljningen av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal och inte för en specifik kategori av produkter.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 84, 318 och 319 ovan, gjorde kommissionen en riktig bedömning när den med hänsyn till dessa konstateranden, fann att kartellen omfattade samtliga elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal, och att den enda, fortlöpande överträdelsen därmed omfattade samtliga dessa produkter.
Denna slutsats påverkas inte av sökandens argument.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen i själva verket enbart hänvisade till fyra möten till stöd för sitt påstående, i skäl 796 i det angripna beslutet, att kartellen avsåg all försäljning av elektrolytkondensatorer. Sökanden har dessutom tillagt att ingen av de utbyten som nämns i fotnoterna 1417 och 1418 i skälet, avsåg all försäljning av elektrolytkondensatorer.
Sökanden har emellertid gjort en felaktig tolkning av det angripna beslutet, särskilt av skäl 796. Kommissionen har nämligen hänvisat till fler än fyra konkurrensbegränsande utbyten till stöd för sin slutsats att kartellen avsåg samtliga typer av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal, och inte en viss undertyp av kondensatorer. Vidare var det inte kommissionens avsikt att i detta skäl visa att diskussionerna vid varje utbyte avsåg all försäljning av kondensatorer, utan endast att styrka sin slutsats genom att som exempel nämna de utbyten som avses i fotnoterna 1417 och 1418. Argumentet kan således inte godtas.
För det andra har sökanden gjort gällande att avsaknaden av begränsningar i förklaringarna om förmånlig behandling avseende de produkter som omfattades av kartellen inte utgör tillräcklig bevisning för att fastställa att överträdelsen omfattade all försäljning av elektrolytkondensatorer.
Det har emellertid dels, i punkt 318 ovan, erinrats om att det enligt rättspraxis är kartellmedlemmarna själva som bestämmer vilka produkter som är föremål för diskussioner och samordnade förfaranden. Dels framgår det av punkterna ovan att kommissionens slutsats inte enbart grundar sig på företagens förklaringar om förmånlig behandling. Argumentet kan således inte godtas.
Sökanden har för det tredje påstått att bilaga II till det angripna beslutet inte gör det möjligt att fastställa att de personer som deltog i kartellen vanligtvis var ansvariga för samtliga elektrolytkondensatorer, med anledning av att det i denna bilaga endast anges titeln på personernas funktioner utan att ange deras exakta ansvar och dessutom ägde utbytet rum i Japan mellan japanska anställda, som i allmänhet inte var ansvariga för försäljningen till Europa.
Det räcker emellertid att påpeka att den omständigheten att detaljer om de berörda personernas ansvar inte var kända inte utesluter att de kunde utöva ansvar med avseende på samtliga berörda varor, vilket sökanden för övrigt inte har bestridit. Vidare hindrar inte den omständigheten att dessa personer i allmänhet inte var ansvariga för försäljning till Europa att de ibland kan ha varit det. Under alla omständigheter var de personer som nämns i denna förteckning företrädare för kartelldeltagarna, vilket innebär att de nödvändigtvis hade ansvar som hade ett samband med de aktuella varorna. Argumentet kan således inte godtas.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas såvitt avser förevarande anmärkning.
[
utelämnas
]
b)

Den fjärde grunden: Uppenbart oriktig bedömning vid fastställandet av böterna
Sökanden har genom förevarande grund hävdat att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen, principen
ne bis in idem
, principen om likabehandling samt sin motiveringsskyldighet när den ålade sökanden böter på 72901000 euro.
[
utelämnas
]
1)

Den första delgrunden: Felaktig beräkning av bötesbeloppet
Denna delgrund kan delas in i tre anmärkningar. Den första anmärkningen avser att det var fel av kommissionen att lägga det totala värdet på den försäljning som fakturerats inom EES till grund för beräkningen av bötesbeloppet. Den andra anmärkningen avser fastställandet av den multiplikationskoefficient som skulle beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar. Den tredje anmärkningen avser fastställandet av det tilläggsbelopp som skulle beaktas.
i)

Den första anmärkningen: Felaktig användning av det totala värdet på den försäljning som fakturerats inom EES
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen genom att som grund för beräkningen av bötesbeloppet använda det totala värdet på den försäljning av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal som hade fakturerats under det sista räkenskapsår då sökanden hade deltagit i kartellen.
Kommissionen har bestridit sökandens argument.
[
utelämnas
]
För det sjätte kan tribunalen inte godta argumentet att kommissionen tillämpade 2006 års riktlinjer på ett felaktigt sätt genom att som grund för beräkningen av bötesbeloppet använda det totala värdet på den försäljning som fakturerats inom EES i stället för det totala värdet på den försäljning som expedierats till EES.
Tribunalen, i likhet med kommissionen, påpekar att det i punkt 13 i 2006 års riktlinjer varken anges ”levererad försäljning” eller ”fakturerad försäljning”. Det hänvisas endast till ”försäljningen” inom EES. Följaktligen uppställs inga hinder i riktlinjerna, vare sig mot att beakta försäljningen som levererats inom EES eller mot att kommissionen utgår ifrån försäljningen som fakturerats för att beräkna värdet av respektive företags försäljning inom EES (dom av den 17 maj 2013, Parker ITR och Parker-Hannifin/kommissionen,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, punkt
).
Dessutom framgår det visserligen av rättspraxis att för att använda den fakturerade försäljningen inom EES som utgångspunkt måste detta kriterium stämma överens med hur marknaden verkligen ser ut, det vill säga att det är det bästa sättet för att avgöra konsekvenserna av kartellen inom EES (dom av den 17 maj 2013, Parker ITR och Parker-Hannifin/kommissionen,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, punkt
). Sökanden har emellertid inte förklarat på vilket sätt den omständigheten att kommissionen vid beräkningen av bötesbeloppet beaktade viss försäljning som hade fakturerats kunder inom EES, men som senare levererades till platser utanför det geografiska området, inte gjorde det möjligt att återspegla överträdelsens inverkan på konkurrensen inom EES.
Det följer av det ovan anförda att sökanden inte har anfört någon omständighet som visar att omsättningen under det sista kompletta räkenskapsår då sökanden deltog i överträdelsen, vad gäller den totala försäljningen av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal inom EES, vid den tidpunkt då kommissionen antog det angripna beslutet, inte utgjorde någon indikation på dess verkliga storlek, ekonomiska styrka på marknaden och omfattningen av den aktuella överträdelsen.
Förevarande anmärkning kan följaktligen inte godkännas.
[
utelämnas
]
ii)

Den tredje anmärkningen: Fastställandet av det tilläggsbelopp som skulle beaktas
Sökanden har i huvudsak hävdat att med hänsyn till att kartelldeltagarna redan hade påförts betydande böter i tredjeländer, genom vilka överträdelsens världsomspännande aspekter och en avskräckande verkan hade beaktats, åsidosatte kommissionen principen
ne bis in idem
och proportionalitetsprincipen genom att även ålägga ett tilläggsbelopp till grundbeloppet för att avskräcka kartelldeltagarna från att i framtiden ingå i en eventuell olaglig kartell.
Kommissionen har bestridit sökandens argument.
Tribunalen påpekar inledningsvis att det av skäl 1009 i det angripna beslutet framgår att kommissionen angav att den procentsats som skulle tillämpas på tilläggsbeloppet i avskräckande syfte, med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande fall och de kriterier som behandlats i avsnitt 8.3.3.1, borde vara 16 procent.
Principen
non bis in idem
, som även finns inskriven i artikel 4 i protokoll nr 7 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, utgör en grundläggande unionsrättslig princip vars efterlevnad säkerställs av unionsdomstolen (se dom av den 29 juni 2006, SGL Carbon/kommissionen,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Principen
ne bis in idem
innebär ett förbud mot att vidta sanktionsåtgärder mot samma person mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse. Tillämpningen av denna princip underkastas tre kumulativa krav, nämligen att det rör sig om samma faktiska omständigheter, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas (se dom av den 27 september 2006, Roquette Frères/kommissionen,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Sökanden har för det första påstått att kommissionen, genom att ålägga företaget böter för dess deltagande i en samverkan som redan har blivit föremål för sanktionsåtgärder av myndigheterna i tredjeländer, har åsidosatt principen
ne bis in idem
. Det ska anges att principen
ne bis in idem
inte äger tillämplighet i ett fall som det förevarande i vilket förfarandena och de påföljder som har ålagts dels av kommissionen, dels av myndigheterna i tredjeland uppenbarligen inte har haft samma syfte (se, analogt, dom av den 27 september 2006, Roquette Frères/kommissionen,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
I det första fallet är nämligen ändamålet att säkerställa att konkurrensen inte snedvrids inom EES, medan ändamålet i det andra fallet är att säkerställa att konkurrensen inte snedvrids på det berörda tredjelandets marknad. Det för tillämpningen av principen
ne bis in idem
nödvändiga kravet på att det ska vara samma rättsliga intresse som skyddas är således inte uppfyllt.
Vidare har sökanden vare sig åberopat eller visat att det finns en rättsprincip, en bestämmelse eller folkrättslig konvention enligt vilken det är förbjudet för myndigheter och domstolar i olika stater att åtala och döma en person med anledning av faktiska omständigheter som har verkningar på deras territorium eller där de är belägna. I avsaknad av bevis om att det finns en sådan bestämmelse eller en sådan konvention som unionen och tredjeländer är bundna av och som innehåller ett sådant förbud kan kommissionen inte vara bunden härav (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2006, SGL Carbon/kommissionen,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punkt
).
Sökandens påstående att kommissionen har åsidosatt principen
ne bis in idem
kan följaktligen inte godtas.
För det andra har sökanden påstått att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen genom att, vid fastställandet av den ytterligare procentsats som skulle tillämpas, inte beakta att de böter som ålagts sökanden av andra stater redan hade en avskräckande verkan. Det ska erinras om att det i punkt 25 i 2006 års riktlinjer preciseras att ”kommissionen [ska], oavsett varaktigheten av företagets överträdelse, höja grundbeloppet med ett belopp på mellan 15 och 25 % av försäljningsvärdet (se definitionen i avsnitt A ovan) för att avskräcka företagen från att över huvud taget delta i horisontella avtal om fastställande av priser, uppdelning av marknaden och produktionsbegränsningar”.
Det ska vidare noteras att ett hänsynstagande till att myndigheterna i tredjeland har ålagt böter kommer i fråga först inom ramen för kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer böter för överträdelser av unionens konkurrensrätt. Det kan följaktligen inte uteslutas att kommissionen tar hänsyn till böter som myndigheterna i tredjeland tidigare har ålagt, men den är inte skyldig att göra det. Kommissionens rätt att fastställa böterna på ett sådant sätt att de är tillräckligt avskräckande syftar till att säkerställa företagens efterlevnad av EUF-fördragets konkurrensregler inom den gemensamma marknaden. När kommissionen bedömer den avskräckande verkan av böter som åläggs till följd av ett åsidosättande av dessa regler är den således inte skyldig att beakta eventuella påföljder som ålagts ett företag till följd av att det överträtt konkurrensreglerna i tredjeland (se dom av den 29 juni 2006, SGL Carbon/kommissionen,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punkt
och punkt 37 och där angiven rättspraxis).
Sökandens påstående att proportionalitetsprincipen har åsidosatts kan således inte godtas.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna grunds första del.
2)

Den andra delgrunden: Underlåtenheten att beakta förmildrande omständigheter avseende sökanden
[
utelämnas
]
i)

Den första anmärkningen: Bötesbeloppet återspeglar inte i tillräcklig utsträckning sökandens frånvaro från MK-mötena
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att den nedsättning som den beviljades på grund av att den inte deltog i MK-mötena inte överensstämmer med proportionalitetsprincipen eller principen om likabehandling.
Kommissionen har bestridit sökandens argument.
Det framgår av skäl 1023 i det angripna beslutet att kommissionen beviljade sökanden en nedsättning för förmildrande omständigheter på 3 procent av grundbeloppet för de ålagda böterna, med anledning av att det inte var styrkt att sökanden hade deltagit i MK-mötena och att det inte fanns något som bevisade att sökanden hade haft kännedom om dem.
Sökanden har för det första hävdat att den nedsättning som beviljades på grund av att företaget inte hade deltagit i MK-mötena var otillräcklig, med hänsyn till dessa mötens betydelse vid kvalificeringen av överträdelsen.
Enligt rättspraxis beror möjligheten att bevilja en nedsättning av böternas grundbelopp på grund av förmildrande omständigheter med nödvändighet på omständigheterna i det enskilda fallet, vilket innebär att kommissionen kan komma fram till att en sådan nedsättning inte ska beviljas ett företag som är part i ett otillåtet avtal. Ett fastställande av att en förmildrande omständighet föreligger i situationer där ett företag är part i ett avtal som är uppenbart rättsstridigt, och företaget kände till eller inte kunde vara ovetande om att det utgjorde en överträdelse, får inte medföra att de böter som åläggs förlorar sin avskräckande verkan och att den ändamålsenliga verkan av artikel 101.1 FEUF äventyras (se dom av den 2 februari 2012, Denki Kagaku Kogyo och Denka Chemicals/kommissionen,
T‑83/08
, ej publicerad,
EU:T:2012:48
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Även om de omständigheter som räknas upp i punkt 29 i 2006 års riktlinjer förvisso hör till dem som kan beaktas av kommissionen i ett visst fall, är kommissionen inte skyldig att automatiskt bevilja en ytterligare nedsättning när ett företag har hänvisat till förhållanden som kan visa att en av dessa förmildrande omständigheter föreligger. En bedömning av huruvida en eventuell nedsättning av bötesbeloppet på grund av förmildrande omständigheter är lämplig, ska nämligen göras ur ett helhetsperspektiv med beaktande av samtliga relevanta omständigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 februari 2012, Denki Kagaku Kogyo och Denka Chemicals/kommissionen,
T‑83/08
, ej publicerad,
EU:T:2012:48
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det har emellertid för det första påpekats att sökanden deltog i kartellen under nästan hela överträdelseperioden, det vill säga nästan tolv år av de fjorton år som kartellen varade. För det andra deltog sökanden, trots att företaget inte deltog i MK-mötena, i 52 multilaterala möten, däribland ECC, ATC‑ och CUP-mötena, och i 6 bilaterala eller trilaterala kontakter. För det tredje hade sökanden inte bestridit att CUP-mötena kompletterade MK-mötena och att kartelldeltagarna betraktade dem som ”inofficiella möten” som hölls parallellt med sistnämnda möten, eftersom de i allmänhet hölls en vecka efter dessa möten och samlade de flesta deltagarna. För det fjärde ingick samtliga konkurrensbegränsande kontakter i samma samlade plan, med ett enda ekonomiskt syfte. Det framgår inte heller av det angripna beslutet att MK-mötena var av särskild betydelse i förhållande till de andra mötena.
När det gäller de nedsättningar som beviljades i andra ärenden har det vidare, i punkterna 505 och 506, ovan erinrats om att kommissionens tidigare beslutspraxis inte kunde utgöra den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska det konstateras att sökanden, trots att bolaget inte deltog i MK-mötena, inte har fog för att hävda att dess deltagande i kartellen var begränsat och uppvisade en skadlighetsgrad som motiverade en större nedsättning av böterna. Härav följer att kommissionen inte åsidosatte proportionalitetsprincipen. Sökandens påstående kan således inte godtas.
Sökanden har för det andra kritiserat kommissionen för att den beviljade sökanden samma nedsättning som den som beviljades de kartelldeltagare som inte hade deltagit i CUP-mötena, trots att de inte befann sig i jämförbara situationer, med hänsyn till MK-mötenas betydelse jämfört med CUP-mötena vid kvalificeringen av överträdelsen.
Principen om likabehandling, som utgör en allmän unionsrättslig princip som har bekräftats i artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se dom av den 27 februari 2014, InnoLux/kommissionen,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
I fråga om fastställelse av bötesbeloppet utgör denna princip hinder för att kommissionen, genom att tillämpa olika beräkningsmetoder, diskriminerar mellan de företag som deltagit i ett avtal eller i ett samordnat förfarande som strider mot artikel 101.1 FEUF (se dom av den 27 februari 2014, InnoLux/kommissionen,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det har emellertid påpekats ovan i punkt 529 att MK-mötena inte var av någon särskild betydelse i förhållande till de övriga mötena. Dessutom framgår det av skäl 1022 i det angripna beslutet att kommissionen ansåg att Sanyo, NEC Tokin och Matsuo var ansvariga för hela den enda, fortlöpande överträdelsen, med undantag för CUP-mötena, eftersom deras deltagande i dessa möten inte var styrkt och att det inte fanns något som bevisade att de hade kännedom om dem.
Härav följer att kommissionen ansåg att dessa företag, i likhet med sökanden, var ansvariga för hela den enda, fortlöpande överträdelsen, med undantag för en mötesgrupp för vilken deras deltagande inte var styrkt.
Under dessa omständigheter har kommission, genom att bevilja samtliga företag samma nedsättning, iakttagit principen om likabehandling, som innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.
Härav följer att kommissionen inte åsidosatte principen om likabehandling. Sökandens påstående kan således inte godtas.
Av det ovan anförda följer att denna anmärkning inte kan godtas.
[
utelämnas
]
2.

Yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet
Sökanden har genom sitt andra yrkande begärt att tribunalen under alla omständigheter ska utöva sin obegränsade behörighet för att ersätta kommissionens bedömning med sin egen vad gäller bötesbeloppet och följaktligen sätta ned det bötesbelopp som ålagts sökanden.
Sökanden har till stöd för förevarande yrkande anfört de argument som den anfört till stöd för den fjärde grunden som avser uppenbara fel vid fastställandet av bötesbeloppet.
Den obegränsade behörigheten, som unionsdomstolen tillerkänns i artikel 31 i förordning nr 1/2003, enligt artikel 261 FEUF, ger unionsdomstolen behörighet att, utöver att enbart göra en lagenlighetsprövning av den aktuella påföljden, även ersätta den bedömning som gjorts av kommissionen – som antagit den rättsakt där påföljdens storlek ursprungligen fastställdes – med sin egen bedömning såvitt gäller fastställande av påföljdens storlek. Unionsdomstolen kan ändra den omtvistade rättsakten, även om den inte ogiltigförklaras, för att undanröja, sätta ned eller höja de böter som ålagts med beaktande av samtliga faktiska omständigheter (se dom av den 25 juli 2018, Orange Polska/kommissionen,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att uppfylla de krav som enligt artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna gäller när böter ska granskas med stöd av den obegränsade behörigheten är unionsdomstolen, vid utövandet av den behörighet som avses i artiklarna 261 FEUF och 263 FEUF, skyldig att pröva varje anmärkning, avseende rättsliga eller faktiska omständigheter, som syftar till att styrka att bötesbeloppet inte är korrekt i förhållande till överträdelsens allvar och varaktighet (se dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska emellertid understrykas att utövandet av den obegränsade behörigheten inte är att likställa med en ex officio-kontroll och att förfarandet vid unionsdomstolen är kontradiktoriskt. Förutom grunder som omfattas av tvingande rätt och som rätten är skyldig att ta upp ex officio, såsom det omtvistade beslutets bristande motivering, ankommer det på sökanden att åberopa grunder och förete bevisning till stöd för sin talan mot nämnda beslut (se dom av den 9 juni 2016, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl./kommissionen,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När tribunalen avgör målet med utövande av sin obegränsade behörighet är den inte heller bunden av 2006 års riktlinjer, då dessa inte påverkar den bedömning av böterna som unionsdomstolen företar. Även om kommissionen är skyldig att iaktta principen om skydd för berättigade förväntningar när den tillämpar de regler som den ålagt sig att följa, såsom 2006 års riktlinjer, kan denna princip nämligen inte vara bindande på samma sätt för unionsdomstolens instanser, eftersom de inte avser att tillämpa en specifik beräkningsmetod för böterna när de utövar sin obegränsade behörighet, utan de prövar de föreliggande situationerna i varje enskilt fall med beaktande av samtliga faktiska och rättsliga omständigheter som hänför sig till dessa situationer (se dom av den 14 maj 2014, Donau Chemie/kommissionen,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer emellertid även av domstolens praxis att tribunalens utövande av sin obegränsade behörighet vid fastställelse av bötesbeloppet inte får medföra diskriminering mellan de företag som har deltagit i ett avtal som strider mot konkurrensreglerna. Om tribunalen har för avsikt att, med avseende på ett av dessa företag, särskilt avvika från den beräkningsmetod som har tillämpats av kommissionen, och som tribunalen inte har ifrågasatt, är den skyldig att härvid ge en förklaring i domen (se dom av den 14 maj 2014, Donau Chemie/kommissionen,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen har således rätt att sätta ned böterna till en lägre nivå än den som är en följd av tillämpningen av 2006 års riktlinjer, om omständigheterna i det mål som den ska avgöra kräver det. Det ankommer emellertid på sökanden i målet att anföra relevanta skäl som kan motivera en sådan nedsättning och lägga fram bevisning till stöd för dem (se dom av den 14 maj 2014, Donau Chemie/kommissionen,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som tribunalen ska pröva huruvida de omständigheter som sökanden har åberopat, även om kommissionen inte gjort en felaktig rättstillämpning eller en oriktig bedömning, kan motivera en nedsättning av det bötesbelopp som ålagts sökanden i det angripna beslutet.
Vad för det första gäller beräkningen av försäljningsvärdet har det, inom ramen för prövningen av den första anmärkningen i den fjärde grundens första del, konstaterats att beaktandet av det totala försäljningsvärdet för de berörda produkterna under det sista kompletta räkenskapsår då sökanden deltog i kartellen, som grund för beräkning av böterna, kunde ge en god anvisning om överträdelsens omfattning på den relevanta marknaden och dess ekonomiska betydelse för kartelldeltagarnas verksamhet.
Det ska dessutom påpekas att sökandens argument i detta avseende inte är tillräckligt precisa för att tribunalen ska kunna förstå på vilket sätt sökanden har fastställt underlaget och de alternativa beräkningsmetoder som sökanden grundar sig på. Sökanden anser nämligen, på grundval av uppgifterna i den studie som genomförts av en oberoende byrå, att bötesbeloppet borde sättas ned och fastställas till mellan 25 och 40 miljoner euro. Det underlag och de beräkningsmetoder som föreslagits ger inte heller någon indikation på att de skulle kunna återspegla överträdelsens omfattning på den relevanta marknaden och dess ekonomiska betydelse för sökandens verksamhet och i övrigt säkerställer de inte att principen om likabehandling av kartelldeltagarna iakttas.
Vid prövningen av den första anmärkningen i den andra grundens första del angavs det att sökanden hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse som inte var begränsad till en specifik typ av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal, utan omfattade ett stort sortiment av elektrolytkondensatorer av aluminium och av tantal, och inte heller var begränsad till vissa kunder.
Slutligen har det angetts i punkt 482 ovan att de interna särdrag som sökanden har åberopat avseende försäljningsstrukturen, endast hänförde sig till dess affärsstrategi och utgjorde inte i sig särskilda omständigheter som motiverar att en annan beräkningsmetod tillämpas vid fastställandet av försäljningsvärdet.
Vad för det andra gäller nedsättningen av den koefficient för överträdelsens allvar som kommissionen fastställde, vilken sökanden har åberopat inom ramen för den andra anmärkningen i den fjärde grundens första del, ska det för det första påpekas att sökanden inte har preciserat de särdrag som motiverar en nedsättning av den procentsats som kommissionen fastställde och inte heller angett till vilken procentsats som koefficienten borde ha fastställts. För det andra har det angetts i punkt 502 ovan att den aktuella överträdelsen, på grund av dess art, var en av de mest allvarliga konkurrensbegränsningarna. För det tredje har det angetts i punkt 367 ovan att sökanden deltog i kartellen under nästan hela överträdelseperioden, det vill säga nästan tolv år av de fjorton år som kartellen varade. För det fjärde framgår det av prövningen av den andra anmärkningen i den andra grundens första del att överträdelsen omfattade hela EES. Även om sökanden, genom att hänvisa till koefficienter som kommissionen fastställt i andra beslut, avsåg att visa en eventuell diskriminering i förevarande fall, ska det, för det femte, erinras om att tribunalen inte är bunden av kommissionens beslutspraxis (se, analogt, dom av den 26 oktober 2017, Marine Harvest/kommissionen,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, punkt
).
Vad för det tredje gäller nedsättningen av det tilläggsbelopp som kommissionen fastställde, vilken är föremål för den tredje anmärkningen i den fjärde grundens första del, har det angetts i punkt 519 ovan att den avskräckande verkan av böter som åläggs till följd av ett åsidosättande av unionens konkurrensregler inte kan fastställas utifrån eventuella påföljder som ålagts ett företag till följd av att det överträtt konkurrensreglerna i tredjeland. Vidare fastställde kommissionen i förevarande fall ett tilläggsbelopp på 16 procent av försäljningsvärdet, det vill säga, med en procentenhets skillnad, den lägsta procentsats som kommissionen kunde tillämpa i enlighet med punkt 25 i 2006 års riktlinjer.
Vad för det fjärde gäller den större nedsättningen av sökandens böter på grund av förmildrande omständigheter, har det ovan i punkt 531 angetts att sökanden, trots att företaget inte deltog i MK-mötena, inte har fog för att hävda att dess deltagande i kartellen var begränsat och uppvisade en lägre skadlighetsgrad som därmed motiverade en sådan nedsättning. Det har även påpekats ovan i punkt 536 att kommissionen beviljade samtliga företag som hållits ansvariga för hela överträdelsen en liknande nedsättning, med undantag för en mötesgrupp för vilken företagens deltagande inte var styrkt.
För det femte har det konstaterats i punkt 546 ovan att sökanden inte kunde vara ovetande om att dess beteende var klandervärt och följaktligen hävda att den på sin höjd endast kunde hållas ansvarig för en överträdelse genom oaktsamhet.
För det sjätte har det konstaterats i punkt 564 ovan att sökanden inte hade fog för att göra gällande att det förelåg en förmildrande omständighet med avseende på sökandens konkurrensbeteende på marknaden. I synnerhet finns det inte någon uppgift i handlingarna i målet som visar att sökanden agerade annorlunda i förhållande till de övriga kartelldeltagarna och störde kartellens funktion.
Av det ovan anförda följer att ingen av de faktiska och rättsliga omständigheter som sökanden har åberopat till stöd för en nedsättning av de böter som den ålagts motiverar, i synnerhet med hänsyn till proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling, att man tillämpar en annan beräkningsmetod än den som kommissionen tillämpade och som kan leda till den sådan nedsättning. Det saknas följaktligen anledning för tribunalen att utöva sin obegränsade behörighet i förevarande fall.
Härav följer att sökandens yrkande om nedsättning av bötesbeloppet ska ogillas och att talan följaktligen ska ogillas i sin helhet.
[
utelämnas
]

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen i utökad sammansättning)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Nichicon Corporation ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 september 2021.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.