CELEX: 62021CJ0101
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Direktiv 2008/94/EG
Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
Artikel 2.2
Begreppet arbetstagare
Artikel 12 a och c
Begränsningar av garantiinstitutionernas ansvar
En person som i enlighet med ett anställningsavtal som ingåtts med ett bolag både är styrelseledamot i bolaget och bolagets verkställande direktör
Kumulation av uppdrag
Nationell rättspraxis som innebär att personen i fråga nekas de rättigheter som föreskrivs i direktivet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2.2 och 12 a och c i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EUT L 283, 2008, s. 36
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2015/1794 av den 6 oktober 2015 (
EUT L 263, 2015, s. 1
) (nedan kallat direktiv 2008/94).
Begäran har framställts i ett mål mellan klaganden i det nationella målet, HJ, och Ministerstvo práce a sociálních věcí (arbetsmarknads- och socialministeriet, Republiken Tjeckien) angående en begäran om utbetalning av lön som inte utbetalats av ett insolvent bolag.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I enlighet med skäl 7 i direktiv 2008/94 kan medlemsstaterna införa begränsningar av garantiinstitutionernas ansvar. Begränsningarna bör vara förenliga med direktivets sociala mål, och vid införandet av dessa kan olika nivåer på fordringarna beaktas.
Artikel 1 i nämnda direktiv har följande lydelse:
”1.   Detta direktiv ska tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.
2.   Medlemsstaterna får undantagsvis utesluta fordringar från vissa kategorier av arbetstagare från tillämpningsområdet för detta direktiv om det finns andra former av garanti som ger arbetstagarna ett skydd motsvarande det som följer av detta direktiv.
3.   Medlemsstaterna får, om en sådan bestämmelse redan finns i deras nationella lagstiftning, fortsätta att utesluta arbetstagare i hushållet som är anställda av en fysisk person från tillämpningsområdet för detta direktiv.”
I artikel 2.2 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Detta direktiv påverkar inte den definition som följer av nationell rätt beträffande termerna arbetstagare, arbetsgivare, lön, omedelbar rätt till och framtida rätt till.
Medlemsstaterna får från tillämpningsområdet för detta direktiv emellertid inte utesluta
a)
deltidsanställda i den mening som avses i [rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (
EGT L 14, 1998, s. 9
)],
b)
visstidsanställda i den mening som avses i [rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, 1999, s. 43
)],
c)
arbetstagare med ett tillfälligt anställningsförhållande i den mening som avses i artikel 1.2 i [rådets direktiv 91/383/EEG av den 25 juni 1991 om komplettering av åtgärderna för att främja förbättringar av säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare med tidsbegränsat anställningsförhållande eller tillfälligt anställningsförhållande (
EGT L 206, 1991, s. 19
; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 63)].”
I artikel 3 första stycket i direktiv 2008/94 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att se till att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.”
Artikel 12 i direktiv 2008/94 har följande lydelse:
”Detta direktiv ska inte påverka medlemsstaternas möjligheter att
a)
vidta åtgärder för att förhindra missbruk,
…
c)
vägra att ta på sig eller begränsa den betalningsskyldighet som avses i artikel 3 eller den garanterade förpliktelse som avses i artikel 7 i de fall då arbetstagaren ensam eller tillsammans med nära anförvanter var ägare till en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller verksamhet och hade ett betydande inflytande över verksamheten.”
Tjeckisk rätt
Lag nr 118/2000
Zákon č. 118/2000 Sb., o ochraně zaměstnanců při platební neschopnosti zaměstnavatele a o změně některých zákonů (lag nr 118/2000 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens och om ändring av vissa lagar), införlivar direktiv 2008/94 med den tjeckiska rättsordningen.
I enlighet med 2 § 3 i lag nr 118/2000 är lagen inte tillämplig på en arbetstagare som under den relevanta perioden var arbetstagare hos en insolvent arbetsgivare och under denna period samtidigt var arbetsgivarens stadgeenliga organ eller ledamot i det stadgeenliga organet samt innehade en andel som motsvarade minst hälften av arbetsgivarens kapital.
Enligt 3 § a i lag nr 118/2000 avses med ”arbetstagare” i denna lag ”en fysisk person med vilken arbetsgivaren har ingått ett anställningsförhållande, ett avtal om fullgörande av ett arbete … eller ett avtal om utförande av arbete mot ersättning på grundval av vilket denna person med avseende på den relevanta perioden har fått lönefordringar som arbetsgivaren inte har betalat”.
Lagen om anställningsförhållanden
I 2 § i zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce (lag nr 262/2006 om anställningsförhållanden) (nedan kallad lagen om anställningsförhållanden) föreskrivs följande:
”1)   Med avlönat arbete avses arbete som utförs i ett förhållande där arbetsgivaren är överordnad och arbetstagaren underordnad, för arbetsgivarens räkning enligt arbetsgivarens instruktioner och som arbetstagaren personligen utför för arbetsgivaren.
2)   Ett avlönat arbete ska utföras mot lön eller ersättning för utfört arbete, på arbetsgivarens bekostnad och på arbetsgivarens ansvar, under en bestämd arbetstid och på arbetsgivarens arbetsplats eller eventuellt på en annan överenskommen ort.”
I 4 § i samma lag har följande lydelse:
”Anställningsförhållandet regleras i denna lag. Om denna lag inte kan tillämpas ska anställningsförhållandet regleras i civillagen, och även det i enlighet med de grundläggande principer som gäller för anställningsförhållanden.”
I 6 § i nämnda lag anges följande:
”En arbetstagare är en fysisk person som har åtagit sig att utföra avlönat arbete inom ramen för sitt huvudsakliga anställningsförhållande.”
Lagen om bolag och kooperativ
I 59 § punkterna 1 och 2 i zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (lag nr 90/2012 om bolag och kooperativ) av den 25 januari 2012 (34/2012 Sb.) föreskrivs följande:
”1)   Rättigheter och skyldigheter mellan ett bolag och en ledamot i det valda organet regleras i tillämpliga delar av bestämmelserna i civillagen om fullmakt, om inte annat föreskrivs i lag eller avtal om utförande av uppdraget, när avtalet har ingåtts. Bestämmelserna i civillagen om förvaltning av annans egendom är inte tillämpliga.
2)   I en kapitalassociation ska uppdragsavtalet ingås skriftligen och godkännas, inklusive ändringar därav, av bolagets högsta organ. I avsaknad av ett sådant antagande har avtalet inte någon verkan. …”
60 § i samma lag har följande lydelse:
”I en kapitalassociation ska avtalet om utförande av uppdraget även innehålla följande uppgifter:
a)
en definition av alla delar av den lön som tillfaller eller kan tillfalla en ledamot i ett valt organ, inbegripet eventuella naturaförmåner, inbetalning av avgifter till pensionssystemet eller andra förmåner.
…”
I 435 § punkt 3 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Ett aktiebolags styrelse ska följa de principer och instruktioner som bolagsstämman har godkänt, förutsatt att de överensstämmer med regelverket och bolagsordningen. Ingen har emellertid rätt att ge styrelsen instruktioner om hantering av ärenden. …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Klaganden i det nationella målet arbetade sedan år 2010 för AA som arkitekt på grundval av ett anställningsavtal. I september 2017 valdes han till styrelseordförande i detta bolag. Han ingick i detta syfte ett avtal med nämnda bolag, i vilket det angavs att han inte hade rätt till ersättning för utförandet av uppdraget.
Därefter ingicks ett tilläggsavtal till hans ursprungliga anställningsavtal vari angavs att han i egenskap av arbetstagare hade rätt till lön. I tilläggsavtalet preciserades att han sedan oktober 2017 var verkställande direktör för AA.
AA blev insolvent under år 2018 och klaganden i det nationella målet framställde därför en ansökan till Úřad práce České republiky – krajská pobočka pro hl. m. Prahu (arbetsmarknadsmyndigheten i Tjeckien – regionkontoret för huvudstaden Prag, Tjeckien) om utbetalning, med stöd av lag nr 118/2000, av hans lön för månaderna juli till september 2018 (nedan kallad den aktuella perioden).
Ansökan avslogs med motiveringen att klaganden i det nationella målet inte kunde anses vara arbetstagare i den mening som avses i artikel 3 a i lag nr 118/2000.
Arbetsmarknads- och socialministeriet fann vid omprövning inte skäl att ändra det tidigare beslutet. Ministeriet ansåg nämligen att klaganden i det nationella målet under den aktuella perioden, i egenskap av styrelseordförande och verkställande direktör för AA, hade utfört samma uppgifter, nämligen företagsledning, och att han således inte kunde anses ha ett anställningsförhållande med bolaget.
Överklagandet som ingavs till Městský soud v Praze (Stadsdomstolen i Prag, Tjeckien) ogillades genom dom av den 11 juni 2020. Nämnda domstol fann, med tillämpning av nationell rättspraxis avseende ”kumulation av uppdrag”, att eftersom klaganden i det nationella målet under den aktuella perioden samtidigt var verkställande direktör och styrelseordförande i bolaget, förelåg det inte något förhållande där arbetsgivaren var överordnad och arbetstagaren underordnad, varför han inte kunde anses vara arbetstagare i den mening som avses i lag nr 118/2000.
Nämnda domstol godtog inte heller klagandens argument att han under den aktuella perioden inte bara utförde uppgifter som rörde bolagets ledning, utan även arbetade som byggarbetsplats- och projektansvarig. Den konstaterade att klaganden i det nationella målet hade valts till styrelseordförande för att undvika en ogynnsam ekonomisk situation för bolaget, såsom en konkurs. Lag nr 118/2000 syftar emellertid inte till att ersätta den skada som ledamöterna i ett insolvent bolags stadgeenliga organ lider till följd av sin resultatlösa företagsledning.
Klaganden överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt nationell rättspraxis om kumulation av uppdrag, vilken är föremål för diskussion mellan de tjeckiska domstolarna, bland annat Nejvyšší soud (Högsta domstolen, Tjeckien) och Ústavní soud (Författningsdomstolen, Tjeckien), är ett anställningsavtal som ingåtts mellan ett bolag och en person, enligt vilket vederbörande samtidigt ska vara ledamot i bolagets stadgeenliga organ och verkställande direktör, giltigt enligt lagen om anställningsförhållanden. En person som befinner sig i en sådan situation kan emellertid inte anses vara arbetstagare i den mening som avses i lag nr 118/2000. Även om det finns ett anställningsavtal kan en ledamot i det stadgeenliga organ som leder bolagets verksamhet nämligen inte utföra sina arbetsuppgifter inom ramen för ett underordnat förhållande, vilket innebär att det inte föreligger något anställningsförhållande mellan denna ledamot och bolaget.
Den hänskjutande domstolen söker klarhet i om artiklarna 2.2 och 12 a och c i direktiv 2008/94 utgör hinder för en sådan nationell rättspraxis.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende erinrat om att direktiv 2008/94 enligt domstolens fasta praxis har ett socialt syfte som syftar till att garantera ett minimiskydd för alla arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 februari 2011, Andersson,
C‑30/10
,
EU:C:2011:66
, punkt
, och dom av den 5 november 2014, Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
), och att medlemsstaterna således endast får utesluta vissa personer från att omfattas av skyddet under vissa särskilda omständigheter som anges i direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 1993, Wagner Miret,
C‑334/92
,
EU:C:1993:945
, punkt
, dom av den 17 november 2011, van Ardennen,
C‑435/10
,
EU:C:2011:751
, punkt
, och dom av den 5 november 2014, Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
). Ett eventuellt uteslutande av ett anspråk måste dessutom vara objektivt motiverat och utgöra en nödvändig åtgärd för att förhindra missbruk (dom av den 21 februari 2008, Robledillo Núñez,
C‑498/06
,
EU:C:2008:109
, punkt
).
Mot denna bakgrund beslutade Nejvyšší správní soud (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Utgör artikel 2, jämförd med artikel 12 a och c, i [direktiv 2008/94], hinder för nationell rättspraxis innebärande att verkställande direktören för ett bolag inte anses vara ’arbetstagare’ vid betalning av lönefordringar enligt det direktivet enbart på den grunden att verkställande direktören, samtidigt som denne är arbetstagare [i den mening som avses i det direktivet], även är ledamot i bolagets stadgeenliga organ?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 2.2 och 12 a och c i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell rättspraxis enligt vilken en person som på grundval av ett anställningsavtal samtidigt är verkställande direktör för ett bolag och ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte kan anses vara arbetstagare och följaktligen inte kan omfattas av de garantier som föreskrivs i direktivet.
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt artikel 1.1 i direktiv 2008/94 ska direktivet tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1 i direktivet. I artikel 3 i direktivet föreskrivs dessutom en skyldighet att betala arbetstagarnas utestående fordringar. Härav följer att arbetstagare i den mening som avses i direktiv 2008/94 omfattas av tillämpningsområdet för direktivet.
Det ska tilläggas att de situationer som enligt den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet utesluter möjligheten att omfattas av lag nr 118/2000 inte omfattas av de undantag som föreskrivs i artikel 1.2 och 1.3 i nämnda direktiv. Även om artikel 1.2 i direktiv 2008/94 i undantagsfall tillåter medlemsstaterna att från direktivets tillämpningsområde undanta fordringar från vissa kategorier av arbetstagare, är det nämligen på villkor att det finns andra former av garanti som ger arbetstagarna ett skydd motsvarande det som följer av direktivet. I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet inte ger ett sådant likvärdigt skydd för personer som är ledamöter i ett bolags stadgeenliga organ och som dessutom, på grundval av ett anställningsavtal, utför uppgifter som verkställande direktör för detta bolag. Artikel 1.3 i direktiv 2008/94 avser vidare arbetstagare i hushållet som är anställda av en fysisk person. De personer som avses i den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet utgör emellertid inte sådana arbetstagare.
För att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar ska det först prövas huruvida en sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet är förenlig med artikel 2.2 i direktiv 2008/94.
Det ska härvidlag framhållas att begreppet arbetstagare inte definieras i direktiv 2008/94 och att det i artikel 2.2 första stycket föreskrivs att direktivet inte ska påverka tillämpningen av nationell rätt när det gäller definitionen av detta begrepp, under förutsättning att vissa kategorier av arbetstagare, vilka preciseras i artikel 2.2 andra stycket och som inte är relevanta i förevarande mål, inte utesluts från detta begrepp.
Det framgår emellertid av domstolens praxis att medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning vid definitionen av detta begrepp inte är obegränsat. Av domstolens praxis framgår dessutom att artikel 2.2 första stycket i direktiv 2008/94 ska tolkas mot bakgrund av de sociala målen för nämnda direktiv som är att alla arbetstagare ska garanteras ett unionsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens genom betalning av utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för en viss period. Medlemsstaterna kan följaktligen inte enligt eget gottfinnande definiera termen ”arbetstagare” på ett sådant sätt att direktivets sociala mål äventyras (se, analogt, dom av den 5 november 2014, Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
).
Domstolen har dessutom redan påpekat att definitionen av termen arbetstagare – med beaktande av detta sociala mål för direktiv 2008/94 samt lydelsen av artikel 1.1 i direktivet – med nödvändighet ska göras utifrån ett anställningsförhållande som ger upphov till en rätt att kräva lön från arbetsgivaren för utfört arbete (se, analogt, dom av den 5 november 2014, Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
). Det skulle således strida mot nämnda sociala mål att frånta personer – som nationell lagstiftning i allmänhet tillerkänner ställning som arbetstagare och som enligt denna lagstiftning har lönefordringar som följer av anställningsavtal eller anställningsförhållanden i förhållande till arbetsgivaren, vilka avses i artiklarna 1.1 och 3 första stycket i direktivet – det skydd som direktivet föreskriver vid arbetsgivarens insolvens (se, analogt, dom av den 5 november 2014, Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
).
Av detta följer att den omständigheten att en person som är verkställande direktör i ett bolag även är ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte i sig innebär att det kan presumeras eller uteslutas att det föreligger ett anställningsförhållande eller att denna person ska anses vara arbetstagare i den mening som avses i direktiv 2008/94.
Artikel 2.2 första stycket i direktiv 2008/94 ska således tolkas så, att den utgör hinder för en sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en person som på grundval av ett anställningsavtal samtidigt är verkställande direktör i ett bolag och ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte kan anses vara en arbetstagare i den mening som avses i direktivet.
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att klaganden i det nationella målet samtidigt var verkställande direktör för och styrelseordförande i AA på grundval av ett anställningsavtal som ingåtts med detta bolag och att han därför uppbar lön. Eftersom ett sådant anställningsavtal enligt den hänskjutande domstolen är giltigt enligt lagen om anställningsförhållanden, är det inte uteslutet att klaganden i det nationella målet kan anses vara en arbetstagare i den mening som avses i artikel 2.2 första stycket i direktiv 2008/94, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Vad för det andra gäller frågan huruvida en sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet är förenlig med artikel 12 a i direktiv 2008/94, ska det erinras om att denna bestämmelse gör det möjligt för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk.
Bestämmelsen ska tolkas restriktivt, eftersom den utgör ett undantag från en huvudregel. Tolkningen måste dessutom vara förenlig med det sociala syftet med direktiv 2008/94 (se, analogt, dom av den 11 september 2003, Walcher,
C‑201/01
,
EU:C:2003:450
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska även erinras om att det missbruk som avses i artikel 12 a i direktiv 2008/94 är sådant missbruk som skadar garantiinstitutionerna genom att på ett konstlat sätt skapa en lönefordran och därigenom på ett rättsstridigt sätt utlösa en betalningsskyldighet för dessa institutioner. De åtgärder som medlemsstaterna får vidta i enlighet med denna bestämmelse är således sådana åtgärder som är nödvändiga för att undvika sådant missbruk (se, analogt, dom av den 11 september 2003, Walcher,
C‑201/01
,
EU:C:2003:450
, punkterna
och
).
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet syftar till att förhindra att personer som både är verkställande direktör och styrelseledamot i ett bolag kan erhålla betalning för utestående lönefordringar på grund av bolagets insolvens, eftersom de kan vara delvis ansvariga för insolvensen. Den är således förenlig med logiken bakom artikel 12 a i direktiv 2008/94.
Denna rättspraxis skapar emellertid en icke motbevisbar presumtion om att en sådan person inte utför sina uppgifter i en underordnad ställning utan i själva verket leder det berörda bolaget och att den omständigheten att vederbörande beviljas de garantier som föreskrivs i direktiv 2008/94 följaktligen utgör missbruk i den mening som avses i artikel 12 a i direktivet. En allmän presumtion om missbruk som inte kan kullkastas med hänsyn till samtliga omständigheter i varje enskilt fall kan dock inte godtas (se, analogt, dom av den 4 mars 2004, kommissionen/Frankrike,
C‑334/02
,
EU:C:2004:129
, punkt
, och dom av den 25 oktober 2017, Polbud – Wykonawstwo,
C‑106/16
,
EU:C:2017:804
, punkt
, samt förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Grenville Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:287
, punkt
).
En sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet kan således inte motiveras med stöd av artikel 12 a i direktiv 2008/94.
Vad för det tredje gäller frågan huruvida en sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet är förenlig med artikel 12 c i direktiv 2008/94, tillåter denna bestämmelse medlemsstaterna att vägra eller begränsa den betalningsskyldighet som avses i artikel 3 eller den garanterade förpliktelse som avses i artikel 7 i de fall då arbetstagaren ensam eller tillsammans med sina nära anförvanter var ägare till en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller verksamhet och hade ett betydande inflytande över verksamheten, varvid dessa båda villkor är kumulativa.
Denna bestämmelse grundar sig bland annat på en underförstådd presumtion om att en arbetstagare som samtidigt innehade en väsentlig andel i det berörda företaget och som utövade ett betydande inflytande över detta företags verksamhet därigenom kan vara delvis ansvarig för företagets insolvens (dom av den 10 februari 2011, Andersson,
C‑30/10
,
EU:C:2011:66
, punkt
).
Även om den nationella rättspraxis som är aktuell i det nationella målet i förekommande fall kan motiveras av att en person som samtidigt är verkställande direktör och styrelseledamot i ett bolag kan ha ett betydande inflytande över bolagets verksamhet, innehåller denna rättspraxis inte någon hänvisning till det första villkoret i artikel 12 c i direktiv 2008/94, det vill säga att arbetstagaren ensam eller tillsammans med sina nära anförvanter ska vara ägare till en väsentlig del av bolaget.
Härav följer att artikel 12 a och c i direktiv 2008/94 utgör hinder för en sådan nationell rättspraxis som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken det föreligger en icke motbevisbar presumtion om att en person som – även på grundval av ett anställningsavtal som är giltigt enligt nationell rätt – samtidigt är verkställande direktör för ett bolag och ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte kan anses vara arbetstagare i den mening som avses i direktivet och således inte kan omfattas av de garantier som föreskrivs i direktivet.
Tolkningsfrågan ska således besvaras enligt följande. Artiklarna 2.2 och 12 a och c i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell rättspraxis enligt vilken en person som på grundval av ett giltigt anställningsavtal enligt nationell rätt samtidigt är verkställande direktör för ett bolag och ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte kan anses vara arbetstagare i den mening som avses i direktivet och således inte kan omfattas av de garantier som föreskrivs i direktivet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

Artiklarna 2.2 och 12 a och c i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1794 av den 6 oktober 2015, ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell rättspraxis enligt vilken en person som på grundval av ett giltigt anställningsavtal enligt nationell rätt samtidigt är verkställande direktör för ett bolag och ledamot i bolagets stadgeenliga organ inte kan anses vara arbetstagare i den mening som avses i direktivet och således inte kan omfattas av de garantier som föreskrivs i direktivet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tjeckiska.