CELEX: 62020CJ0472
Ennakkoratkaisupyyntö
Kuluttajansuoja
Direktiivi 93/13/ETY
Kohtuuttomat ehdot
Luottosopimukset
Valuuttamääräinen laina, joka maksetaan takaisin kansallisessa valuutassa
Sopimusehto, jossa velvoitetaan kuluttaja vastaamaan valuuttakurssiriskistä
Sopimuksen pääkohteeseen liittyvän ehdon kohtuuttomuus
Vaikutukset
Sopimuksen pätemättömyys
Kuluttajalle aiheutuva vakava vahinko
Direktiivin 93/13 tehokas vaikutus
Ylimmän tuomioistuimen lausunto, joka ei ole sitova
Mahdollisuus palauttaa tilanne, jossa sopimuspuolet olisivat olleet, jos sopimusta ei olisi tehty

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL 1993, L 95, s. 29
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Lombard Pénzügyi és Lízing Zrt. (jäljempänä Lombard) ja PN ja joka koskee sellaisen sopimusehdon oikeusvaikutuksia, joka koskee kuluttajan velvollisuutta vastata valuuttamääräisen luottosopimuksen, joka on maksettava takaisin kansallisessa valuutassa, valuuttakurssiriskistä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 93/13 4 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.   Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
Mainitun direktiivin 5 artiklan ensimmäisen virkkeen mukaan ”jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi”.
Saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Tämän direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”
Unkarin oikeus
Vuoden 1959 siviililain nro IV (Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä vanha siviililaki), 209 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”(1)   Yleinen sopimusehto tai kuluttajasopimuksen sopimusehto, josta ei ole erikseen neuvoteltu, on kohtuuton, jos siinä lojaliteettiperiaatteen vastaisesti ja kohtuuttomasti määritellään yksipuolisesti ja perusteetta osapuolten sopimuksesta johtuvat oikeudet ja velvollisuudet kyseisen sopimusehdon laatineen osapuolen sopimuskumppanille epäedullisella tavalla.
(2)   Ehdon kohtuuttomuutta arvioitaessa on tutkittava kaikki sopimuksen tekohetken olosuhteet, jotka vaikuttivat sopimuksen tekemiseen, sekä sovitun suorituksen luonne ja kyseisen ehdon suhde muihin sopimusehtoihin ja muihin sopimuksiin.
(3)   Erityisissä säännöksissä voidaan määrittää sopimusehdot, joita pidetään kohtuuttomina kuluttajasopimuksissa tai joita on pidettävä kohtuuttomina, jollei toisin ole näytetty.
(4)   Se, että yleistä sopimusehtoa tai kuluttajasopimuksen sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ei ole laadittu selkeästi tai ymmärrettävästi, on sinällään peruste sopimusehdon kohtuuttomuudelle.
(5)   Kohtuuttomia sopimusehtoja koskevia säännöksiä ei voida soveltaa sopimuksen pääasiallisen suorituksen määritteleviin sopimusehtoihin eikä suorituksen ja vastasuorituksen suhdetta määrittäviin sopimusehtoihin silloin, kun mainitut ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
Vanhan siviililain 209/A §:n sanamuoto oli seuraava:
”(1)   Vahingon kärsinyt osapuoli voi riitauttaa yleisissä sopimusehdoissa olevan kohtuuttoman ehdon.
(2)   Kuluttajasopimusten yleisissä sopimusehdoissa olevat kohtuuttomat ehdot tai ehdot, jotka elinkeinonharjoittaja on laatinut yksipuolisesti etukäteen ja joista ei ole erikseen neuvoteltu, ovat pätemättömiä. Pätemättömyyteen voidaan vedota vain kuluttajan eduksi.”
Tämän lain 237 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”(1)   Jos sopimus on pätemätön, on palautettava ennen sopimuksen tekoa vallinnut tilanne.
(2)   Jos ennen sopimuksen tekoa vallinneen tilanteen palauttaminen on mahdotonta, tuomioistuin voi todeta sopimuksen sovellettavaksi siihen saakka, kunnes se on antanut ratkaisunsa. Pätemätön sopimus voidaan todeta päteväksi, jos pätemättömyyden syy on poistettavissa poistamalla suhteeton etu, erityisesti koronkiskontasopimuksissa, joissa epäsuhta osapuolten suoritusten välillä on ilmeinen. Tällaisessa tilanteessa on määrättävä mahdollisesti ilman vastasuoritusta jäävien suoritusten palauttamisesta.”
Luotto‑ ja rahalaitoksista vuonna 1996 annetun lain nro CXII (hitelintézetekröl és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeusriitaan, 203 §:n 4 ja 5 momentissa säädettiin seuraavaa:
”(4)   Kun kyseessä ovat kuluttaja‑asiakkaan kanssa tehdyt sopimukset, joilla myönnetään valuuttaluotto tai joihin sisältyy kiinteistön etuosto‑oikeus, rahalaitoksen on selvitettävä asiakkaalle sopimuksesta aiheutuva riski ja asiakkaan on allekirjoituksellaan vahvistettava olevansa selvillä siitä.
(5)   Edellä 4 momentissa tarkoitetusta selvityksestä on käytävä ilmi
a)
valuuttamääräisen luoton myöntämistä koskevassa sopimuksessa valuuttakurssiriski ja sen vaikutus takaisinmaksuerien suuruuteen,
– –”
Rahalaitosten kuluttajien kanssa tekemiä lainasopimuksia koskevissa asioissa annettuihin Kúrian (ylin tuomioistuin, Unkari) yhdenmukaistamisratkaisuihin liittyvistä eräistä kysymyksistä vuonna 2014 annetussa laissa nro XXXVIII vahvistetuista tilitystä koskevista ja eräistä muista säännöksistä vuonna 2014 annetun lain nro XL (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény; jäljempänä DH2‑laki) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tämän lain vaikutus ulottuu sellaisiin kuluttajien kanssa tehtyihin lainasopimuksiin, jotka kuuluvat [rahalaitosten kuluttajien kanssa tekemiä lainasopimuksia koskevissa asioissa annettuihin Kúrian (ylin tuomioistuin) yhdenmukaistamisratkaisuihin liittyvistä eräistä kysymyksistä vuonna 2014 annetun lain nro XXXVIII (Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény)] soveltamisalaan.”
DH2‑lain 37 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Tämän lain soveltamisalaan kuuluvien sopimusten osalta osapuoli voi vaatia tuomioistuimessa sopimuksen tai joidenkin sopimusehtojen (osittainen pätemättömyys) pätemättömyyden toteamista – pätemättömyyden perusteista riippumatta – vain siinä tapauksessa, että se vaatii samalla pätemättömyyden oikeudellisten seurausten määrittämistä (eli sopimuksen pätevyyden tai tehokkuuden toteamista tuomion antamishetkeen asti). Mikäli tällaista vaatimusta ei ole esitetty – ja virheiden korjaamiseen on annettu mahdollisuus, mutta sitä ei ole käytetty –, asiakysymystä ei voida ratkaista. Mikäli osapuoli vaatii määrittämään sopimuksen kokonaan tai osittain pätemättömäksi toteamisesta johtuvat oikeudelliset seuraukset, sen on myös ilmoitettava, mitä oikeudellista seurausta tuomioistuimen on sen mukaan sovellettava. Oikeudellisten seurausten soveltamisen osalta osapuolen on esitettävä nimenomainen ja määrällisesti ilmaistu vaatimus, joka sisältää myös osapuolten välisen tilityksen.
(2)   1 momentin säännökset huomioon ottaen tämän lain soveltamisalaan kuuluvien sopimusten osalta kanne on jätettävä tutkimatta haastamatta osapuolia tai asian käsittely on päätettävä vireillä olevassa menettelyssä sopimuksen pätemättömyyden tai osittaisen pätemättömyyden toteamiseksi [vanhan siviililain] 239/A §:n 1 momentin tai [vuoden 2013 siviililain nro V (Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény)] 6:108 §:n 2 momentin nojalla edellyttäen, että tässä laissa säädetyt edellytykset täyttyvät. Kannetta ei jätetä tutkimatta osapuolia haastamatta eikä asian käsittelyä päätetä, jos asianomainen osapuoli on vaatiessaan sopimuksen toteamista kokonaan tai osittain pätemättömäksi esittänyt samassa yhteydessä myös toisen vaatimuksen; tässä tapauksessa katsotaan, ettei vaatimusta pätemättömäksi toteamisesta ole pysytetty. Samaa menettelyä noudatetaan silloin, kun menettelyä jatketaan asian käsittelyn keskeyttämisen jälkeen.”
Oikeuslaitoksen organisaatiosta ja hallinnosta vuonna 1997 annetun lain nro LXVI (bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény) 33 §:n 1 momentin mukaan Kúrian yleisjaosto tarkastelee oikeuskäytäntöä ja antaa lausunnon riidanalaisista oikeuden soveltamista koskevista kysymyksistä oikeuskäytännön yhdenmukaisuuden varmistamiseksi.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
PN teki 4.12.2009 Lombard Finanszírozási Zrt:n kanssa ajoneuvon ostamista varten henkilökohtaisen vaihtuvakorkoisen lainasopimuksen (jäljempänä kyseessä oleva lainasopimus). Sopimus oli Sveitsin frangin (CHF) määräinen, ja kuukausittaiset takaisinmaksuerät muunnettiin Unkarin forinteiksi (HUF).
PN allekirjoitti mainittua sopimusta tehtäessä riskitietoisuutta koskevan vakuutuksen. Siinä täsmennettiin yhtäältä, että kuluttaja vastasi valuuttakurssiriskistä, ja toisaalta, että valuuttakurssin tuleva kehitys ei ollut ennakoitavissa. Niinpä kuukausierät vahvistettiin Sveitsin frangeina, minkä jälkeen ne muunnettiin Unkarin forinteiksi, ja lainanottajan oli vastattava kyseisen muuntamisen yhteydessä lasketusta valuuttakurssierotuksesta. Kyseisestä asiakirjasta ilmeni myös, että kun valuuttakurssi Unkarin forinttiin nähden eräpäivänä erosi sopimuksen tekohetkellä määritetystä viitekurssista, lainanottajan oli vastattava myös myynti‑ ja ostokurssin välisestä erosta.
Lombard Finanszírozási Zrt. purkautui 31.8.2010 sulautumisen seurauksena ja Lombardista tuli sen yleisseuraannon saaja. Näin ollen Lombard Finanszírozási Zrt:n kaikki velvoitteet ja oikeudet siirrettiin Lombardille.
Kyseessä olevaa lainasopimusta tarkistettiin vuoden 2015 huhtikuussa tekemällä tilitys DH2‑lain mukaisesti. Tämän tilityksen päätteeksi PN:n maksettavana olevasta lainasta vähennettiin 284502 HUF (noin 800 euroa), jotka lainanantajan katsottiin perineen aiheettomasti. Sitä vastoin vuotuinen korkokanta, joka oli 22,32 prosenttia ennen kyseessä olevan lainan tarkistusta, pysyi samana. Tämä laskelma lähetettiin PN:lle, joka ei riitauttanut sitä.
Koska PN:n kyseessä olevan lainasopimuksen kuukausierien maksut viivästyivät, Lombard ilmoitti hänelle 12.8.2015, että hän oli velvollinen maksamaan erääntyneitä maksuja 121722 HUF (noin 342 euroa), ja täsmensi, että jos maksut jätetään maksamatta, sopimus päätetään välittömästi. PN ei maksanut vaadittua määrää, joten Lombard päätti mainitun sopimuksen yksipuolisesti 14.9.2015 ja velvoitti PN:n maksamaan 472399 HUF:n (noin 1320 euroa) suuruisen jäljellä olevan määrän. PN vastaanotti tämän maksukehotuksen 15.10.2015.
Lombard nosti tämän jälkeen kanteen ensimmäisen asteen tuomioistuimessa ja vaati, että kyseessä oleva lainasopimus todetaan taannehtivasti päteväksi ja että PN velvoitetaan maksamaan 490102 HUF (noin 1370 euroa) sopimusperusteisen saatavan pääomana ja maksamaan viivästyskorkoa.
PN puolestaan vetosi kyseessä olevaan lainasopimukseen sisältyvien sellaisten ehtojen kohtuuttomuuteen, joissa PN velvoitettiin kantamaan valuuttariski kokonaisuudessaan. Hän kiisti sen, että valuuttakurssiriskiä koskeva tiedote olisi selkeä ja ymmärrettävä. Vastakanteessa hän vaati erityisesti, että Lombard velvoitetaan palauttamaan hänelle 1734144 HUF:n (noin 4870 euroa) suuruinen summa perusteettomana etuna sopimuksen pätemättömyyden takia.
Ensimmäisen asteen tuomioistuin tutki muun muassa edellytykset, joiden täyttyessä kyseessä olevan kaltainen lainasopimus voidaan todeta päteväksi, kun otetaan huomioon Kúrian neuvoa‑antavan elimen kesäkuussa 2019 antama lausunto (jäljempänä Kúrian lausunto). Kyseisen lausunnon mukaan silloin, kun pätemätön lainasopimus todetaan päteväksi, tuomioistuimilla on kaksi vaihtoehtoa. Ne voivat joko todeta sopimuksen päteväksi siten, että se katsotaan Unkarin forintin määräiseksi, jolloin sovelletaan korkoa, joka vastaa sopimuksen tekoajankohtana voimassa olevaa Unkarin forintin määräisiin liiketoimiin sovellettua korkokantaa sovellettavalla marginaalilla korotettuna. Vaihtoehtoisesti ne voivat todeta sopimuksen päteväksi ja asettaa valuutan ja Unkarin forintin välisen vaihtokurssin mahdollisimman korkeaksi niin, että sopimuksessa vahvistettu korkokanta pysyy muuttumattomana Unkarin forinteiksi muuntamisen ajankohtaan saakka.
Ensimmäisen asteen tuomioistuin päätti, että vaikka lainasopimuksen ehto, jonka mukaan PN:n oli vastattava valuuttakurssiriskistä, oli kohtuuton, kyseistä sopimusta oli pidettävä pätevänä taannehtivasti sen tekopäivästä lähtien mutta että sopimus oli tästä samasta päivästä lähtien Unkarin forintin määräinen. Lisäksi se katsoi, että vuotuiseksi korkokannaksi oli vahvistettava 23,07 prosenttia, tukeutuen Lombardin laatimaan laskelmaan, joka perustui alkuperäisen lainasumman ja PN:n maksamien kuukausierien kokonaismäärän väliseen erotukseen. Nyt käsiteltävässä asiassa alkuperäinen lainasumma oli 1417500 HUF (noin 4000 euroa) ja takaisinmaksun kuukausierien kokonaismäärän oli tarkoitus olla 2689225 HUF (noin 7600 euroa). Koska PN oli tosiasiallisesti maksanut 3151644 HUF:n (noin 8900 euroa) suuruisen summan, ensimmäisen asteen tuomioistuin velvoitti Lombardin palauttamaan näiden kahden viimeksi mainitun määrän välisen erotuksen eli 462419 HUF (noin 1300 euroa) perusteettomana etuna.
Lombard valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli Fővárosi Törvényszékiin (Budapestin alioikeus, Unkari) ja riitautti ratkaisun, jonka mukaan kyseessä olevan lainasopimuksen oli katsottava olleen Unkarin forintin määräinen sen tekopäivästä lähtien. Se väittää erityisesti, että tämän sopimuksen pätevyyden toteamisen seurauksena ei voi olla se, että sopimuspuolten välistä sopimustasapainoa horjutetaan siinä määrin ja sellaisella tavalla, että suorituksen ja vastikkeen arvojen välinen oikeudellinen suhde muuttuu epätasapainoiseksi. Lombardin mukaan tällaisia valuuttamääräisiä sopimuksia, joissa valuuttariski saatetaan kuluttajien kannettavaksi, ei myöskään voida sellaisenaan todeta lainvastaisiksi.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyksiä mahdollisista laillisista vaihtoehdoista silloin, kun sopimus, jonka pääkohde todetaan pätemättömäksi, katsotaan päteväksi tai tehokkaaksi sopimuspuolten välillä.
Tässä tilanteessa Fővárosi Törvényszék on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Jos kohtuuton sopimusehto, jonka takia sopimusta ei voida pysyttää (valuuttakurssista ei ole annettu lainmukaisia tietoja), koskee sopimuksen pääkohdetta ja jos sopimuspuolet eivät pääse sopuun, voidaanko direktiivin 93/13 tehokas vaikutus taata sillä, että silloin, kun kansallisessa oikeudessa ei ole annettu dispositiivista säännöstä, ohjeistus sopimuksen toteamiseen päteväksi tai tehokkaaksi annetaan ylimmän asteen tuomioistuimen lausunnossa, joka ei kuitenkaan sido alemman asteen tuomioistuimia?
2)
Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi, voidaanko alkuperäinen tilanne palauttaa, jos sopimus ei voi jäädä voimaan sopimuksen pääkohdetta koskevan kohtuuttoman sopimusehdon takia, jos sopimuspuolet eivät pääse sopuun ja jos myöskään edellä mainittua lausuntoa ei voida soveltaa?
3)
Jos toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko silloin, kun kanteessa vaaditaan sopimuksen pääkohteen toteamista pätemättömäksi, säätää lailla, että kuluttajan on sisällytettävä kanteeseensa myös vaatimus sopimuksen toteamisesta päteväksi tai tehokkaaksi?
4)
Jos toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan kieltävästi, voidaanko silloin, kun alkuperäistä tilannetta ei voida palauttaa, sopimukset todeta päteviksi tai tehokkaiksi a posteriori säädetyllä lailla, jotta varmistetaan sopimuspuolten välinen tasapaino?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Tutkittavaksi ottaminen
On huomautettava, että jotta unionin tuomioistuin voisi antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen tulkinnan unionin oikeudesta, unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa määrätään, että ennakkoratkaisupyynnön on sisällettävä selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä (tuomio 17.9.2020, Burgo Group,
C‑92/19
,
EU:C:2020:733
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, jolloin olettamana on, että niillä on merkitystä. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata siihen, paitsi jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyyn kysymykseen (tuomio 21.12.2021, Trapeza Peiraios,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös selvää, että SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä ja että unionin tuomioistuin on toimivaltainen lausumaan ainoastaan unionin säädöksen tulkinnasta tai pätevyydestä niiden tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin sille ilmoittaa (tuomio 21.12.2021, Trapeza Peiraios,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten Unkarin hallitus korostaa kirjallisissa huomautuksissaan, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät tiedot syistä, joiden vuoksi unionin oikeutta on tulkittava, ja ensimmäisen kysymyksen merkityksellisyydestä pääasian ratkaisemisen kannalta ovat kyllä niukkoja.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että Lombard valitti ensimmäisessä oikeusasteessa annetusta tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja riitautti erityisesti kyseessä olevan lainasopimuksen uudelleenluokittelun Unkarin forintin määräiseksi sopimukseksi. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että kyseinen uudelleenluokittelu toteutettiin Kúrian lausunnossa esitetyn ensimmäisen vaihtoehdon mukaisesti.
Kun nämä seikat otetaan huomioon, ei ole ilmeistä, että ensimmäisellä kysymyksellä, joka koskee mahdollisuutta turvautua direktiivi 93/13 huomioon ottaen tällaiseen lausuntoon sen ratkaisemiseksi, miten on meneteltävä, jotta sopimus voidaan todeta päteväksi tai tehokkaaksi, kun sopimus ei voi olla voimassa sen pääasialliseen kohteeseen liittyvän ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, ei olisi merkitystä pääasian ratkaisun kannalta.
Tästä seuraa, että ensimmäinen kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, onko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että sen säännösten tehokas vaikutus voidaan varmistaa kyseessä olevan jäsenvaltion ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lausunnolla, joka ei ole sitova ja jossa ilmoitetaan alemmille oikeusasteille, miten on meneteltävä sen vahvistamiseksi, että sopimus on pätevä tai tehokas sopimuspuolten välillä, kun sopimus ei voi jäädä voimaan sen pääkohdetta koskevan ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jos tällaisesta tilanteesta ei ole säädetty kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä.
On huomautettava, että vaikka SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan nojalla jäsenvaltioilla on pannessaan direktiiviä täytäntöön laaja harkintavalta valita tavat ja keinot direktiivin täytäntöönpanon varmistamiseksi, tällainen vapaus ei vaikuta mitenkään jokaista jäsenvaltiota koskevaan velvoitteeseen toteuttaa direktiivissä asetetun tavoitteen mukaisesti kaikki kyseisen direktiivin täyden vaikutuksen varmistamiseksi tarvittavat toimenpiteet (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Fashion ID,
C‑40/17
,
EU:C:2019:629
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivistä 93/13 on todettava, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että ei voida sulkea pois sitä, että yhdenmukaistajan roolissaan lainsäädännön tulkitsijana ja oikeusvarmuuden takaamiseksi jäsenvaltion ylimmät tuomioistuimet voivat direktiiviä 93/13 noudattaen vahvistaa tiettyjä kriteereitä, joiden perusteella alempien tuomioistuinten on tarkasteltava sopimusehtojen kohtuuttomuutta (ks. vastaavasti tuomio 7.8.2018, Banco Santander ja Escobedo Cortés,
C‑96/16 ja C‑94/17
,
EU:C:2018:643
,
kohta).
Siitä ilmenee myös, että ylimpien tuomioistuinten antamien ohjeiden, jotka sisältävät tällaisia kriteerejä, vaikutuksena ei kuitenkaan voi olla estää sitä, että toimivaltainen tuomioistuin yhtäältä takaa direktiivin 93/13 säännösten täyden vaikutuksen sivuuttamalla tarvittaessa omasta aloitteestaan kaikki sen kanssa ristiriidassa olevat – myös myöhemmin annetut – kansalliset oikeussäännöt ja oikeuskäytännön ilman, että sen tarvitsisi pyytää tai odottaa, että ne ensin poistetaan lainsäädäntöteitse tai tuomioistuinratkaisulla tai jossain muussa perustuslaillisessa menettelyssä, ja toisaalta pyytää ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2019, Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut, ettei direktiivi 93/13, kun sitä tarkastellaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, ole esteenä sille, että jäsenvaltion ylin tuomioistuin antaa yhtenäistä laintulkintaa varten sitovia ratkaisuja siitä, millä tavoin tämä direktiivi on pantava täytäntöön, edellyttäen, etteivät tällaiset ratkaisut estä toimivaltaista tuomioistuinta turvaamasta direktiivin säännösten täyttä vaikutusta ja tarjoamasta kuluttajalle tehokasta oikeussuojaa niiden oikeuksien turvaamiseksi, jotka hän voi perustaa direktiiviin, eikä pyytämästä ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta tällä perusteella (tuomio 14.3.2019, Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
,
kohta).
Jäsenvaltion ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen antamaa lausuntoa, joka ei ole sitova ja josta alempien tuomioistuinten, joiden pitäisi sitä noudattaa, on mahdollista poiketa vapaasti, ei kuitenkaan voida pitää sellaisena, että sillä voidaan varmistaa direktiivin 93/13 tehokas vaikutus takaamalla se, että henkilöt, joiden etua kohtuuton ehto on loukannut, saavat täyden suojan.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy kyllä ilmi, että vaikka elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehty sopimus on lähtökohtaisesti todettava kokonaisuudessaan pätemättömäksi, kun kansallinen tuomioistuin on poistanut kohtuuttoman sopimusehdon, direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin poistaa sopimusoikeudellisten periaatteiden mukaisesti kohtuuttoman ehdon korvaamalla sen dispositiivisella kansallisella oikeussäännöllä tilanteissa, joissa kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi toteamisen takia tuomioistuimen olisi todettava sopimus kokonaan pätemättömäksi, mistä aiheutuisi erityisen haitallisia vaikutuksia kuluttajalle, jolloin negatiivinen seuraamus kohdistuisi kuluttajaan (tuomio 3.3.2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin katsottava, että Kúrian lausunnon kaltaista jäsenvaltion ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen lausuntoa, joka ei ole sitova, ei voida rinnastaa tällaiseen kansallisen oikeuden dispositiiviseen säännökseen, jolla korvataan kohtuuttomaksi todettu lainasopimuksen ehto.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että sen säännösten tehokasta vaikutusta ei voida varmistaa yksinomaan kyseessä olevan jäsenvaltion ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lausunnolla, joka ei ole sitova ja jossa ilmoitetaan alemmille oikeusasteille, miten on meneteltävä sen vahvistamiseksi, että sopimus on pätevä tai tehokas sopimuspuolten välillä, kun sopimus ei voi jäädä voimaan sen pääkohdetta koskevan ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jos tällaisesta tilanteesta ei ole säädetty kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä.
Toinen kysymys
Tutkittavaksi ottaminen
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 27–29 kohdassa mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja tämän tuomion 31 kohdassa esiin tuodut seikat, ei ole ilmeistä, että toisella kysymyksellä, joka koskee mahdollisuutta palauttaa lainasopimuksen sopimuspuolet tilanteeseen, joka olisi vallinnut, jos sopimusta ei olisi tehty, kun sopimus ei voi jäädä voimaan sopimuksen pääkohdetta koskevan kohtuuttoman sopimusehdon takia, kun sopimuspuolet eivät pääse sopuun ja kun myöskään ensimmäisessä kysymyksessä mainittua lausuntoa, joka ei ole sitova, ei voida soveltaa, ei olisi merkitystä pääasian ratkaisun kannalta.
Tästä seuraa, että toinen kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin päättää palauttaa tilanteen, jossa lainasopimuksen osapuolet olisivat olleet, jos tätä sopimusta ei olisi tehty, koska sopimuksen pääkohdetta koskeva sopimusehto on todettava kohtuuttomaksi tämän direktiivin nojalla.
Aluksi on muistutettava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan mukaan sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointi ei koske sopimuksen pääkohteen määrittelyä, mikäli nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.
Tämän direktiivin 8 artiklassa kuitenkin säädetään, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus antaa tai pitää voimassa sen soveltamisalalla perussopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.
Niinpä unionin tuomioistuin on 3.6.2010 antamansa tuomion Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (
C‑484/08
,
EU:C:2010:309
) 30–35, 40 ja 43 kohdassa katsonut – todettuaan ensin, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sopimusehdot kuuluvat direktiivillä 93/13 säännellylle alalle ja että direktiivin 8 artiklaa sovelletaan näin ollen myös kyseisen 4 artiklan 2 kohtaan –, että nämä kaksi säännöstä eivät ole esteenä kansalliselle sääntelylle, jossa sallitaan tällaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonta, jolla varmistetaan kuluttajalle kyseisellä direktiivillä vahvistettua suojelun tasoa korkeampi suojelun taso.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että lähtökohtaisesti on katsottava, ettei kohtuuttomaksi todettu sopimusehto ole koskaan ollut olemassa, minkä vuoksi sillä ei voi olla vaikutuksia kuluttajaan nähden. Näin ollen siitä, että tällainen ehto todetaan kohtuuttomaksi tuomioistuimessa, on lähtökohtaisesti seurattava sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen palauttaminen, jossa kuluttaja olisi, jos tällaista ehtoa ei olisi ollut olemassa (tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym.,
C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15
,
EU:C:2016:980
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on katsonut myös, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdalla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksella perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla voidaan palauttaa sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2012, Pereničová ja Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
,
kohta ja tuomio 3.3.2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamisen vaikutuksista asianomaisen sopimuksen pätevyyteen on huomautettava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan loppuosan mukaan ”sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja” (tuomio 15.3.2012, Pereničová ja Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
,
kohta ja tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta).
Kansallisten tuomioistuimien, jotka toteavat sopimusehtojen kohtuuttomuuden, on tässä tilanteessa direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaan yhtäältä tehtävä kaikki kansallisen oikeuden perusteella tästä seuraavat päätelmät, jotta mainitut sopimusehdot eivät sido kuluttajaa, ja toisaalta arvioitava, voiko asianomainen sopimus olla olemassa ilman näitä kohtuuttomia sopimusehtoja (määräys 22.2.2018, ERSTE Bank Hungary,
C‑126/17
, ei julkaistu,
EU:C:2018:107
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin lainsäätäjä on nimittäin direktiivillä 93/13 pyrkinyt sopimuspuolten välisen tasapainon palauttamiseen siten, että sopimus kokonaisuutena pidetään lähtökohtaisesti voimassa, eikä siihen, että pätemättömiksi todetaan kaikki kohtuuttomia ehtoja sisältävät sopimukset (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2019, Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 2.9.2021, OTP Jelzálogbank ym.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että vaikka jäsenvaltioiden tehtävänä onkin kansallisen oikeutensa avulla määritellä yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti sopimukseen sisältyvän ehdon kohtuuttomuus todetaan ja tämän toteamisen konkreettiset oikeusvaikutukset toteutuvat, tällaisen toteamisen avulla on siis kuitenkin voitava palauttaa se oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut, ellei mainittua kohtuutonta ehtoa olisi ollut, muun muassa ottamalla käyttöön oikeus sellaisten perusteettomien etujen palautukseen, jotka elinkeinonharjoittaja on saanut kuluttajan vahingoksi tällaisen kohtuuttoman ehdon perusteella (tuomio 31.5.2018, Sziber,
C‑483/16
,
EU:C:2018:367
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on todettava, että kun kansallinen tuomioistuin katsoo käsiteltävänään olevassa asiassa, että kyseessä oleva lainasopimus ei voi sopimusoikeuden mukaan olla oikeudellisesti olemassa sen jälkeen, kun kyseiset kohtuuttomat ehdot on poistettu, ja kun ei ole olemassa mitään kansallisen oikeuden dispositiivista säännöstä tai säännöstä, jota sovellettaisiin, jos sopimuspuolet sopisivat mainittujen sopimusehtojen korvaamisesta, on katsottava, että jos kuluttaja ei ole ilmaissut tahtoaan pitää kohtuuttomat sopimusehdot voimassa ja jos sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta aiheutuisi kuluttajalle erityisen haitallisia vaikutuksia, kuluttajansuojan korkea taso, joka direktiivin 93/13 mukaan on varmistettava, edellyttää, että jotta sopimuspuolten molemminpuolisten oikeuksien ja velvollisuuksien välinen todellinen tasapaino voidaan palauttaa, kansallisen tuomioistuimen on ryhdyttävä koko kansallinen oikeutensa huomioon ottaen kaikkiin toimiin, jotka ovat tarpeen kuluttajan suojaamiseksi erityisen haitallisilta vaikutuksilta, joita kyseessä olevan lainasopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua muun muassa sen vuoksi, että elinkeinonharjoittajan saatava kuluttajalta erääntyy välittömästi maksettavaksi (tuomio 25.11.2020, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että jos kansallinen tuomioistuin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa katsoo lainasopimuksen luonteen huomioon ottaen, ettei ole mahdollista palauttaa tilannetta, jossa sopimuspuolet olisivat olleet, jos niiden välistä sopimusta ei olisi tehty, sen on varmistettava, että kuluttaja on viime kädessä tilanteessa, jossa hän olisi ollut, jos kohtuuttomaksi todettua ehtoa ei olisi koskaan ollut olemassa.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa kuluttajan edut voitaisiin siten turvata muun muassa siten, että hänelle palautetaan luotonantajan kohtuuttomaksi todetun ehdon perusteella perusteettomasti perimät summat, ja tällainen takaisinmaksu tapahtuisi perusteettoman edun perusteella. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäisen asteen tuomioistuin luokitteli kyseessä olevan lainasopimuksen Unkarin forintin määräiseksi lainasopimukseksi ja määritti sitten sovellettavan korkokannan ja velvoitti Lombardin maksamaan takaisin tällaista perusteetonta etua vastaavan määrän.
On kuitenkin muistutettava, että tuomioistuimen toimivalta ei voi ylittää sitä, mikä on ehdottoman välttämätöntä sopimuspuolten välisen sopimustasapainon palauttamiseksi ja siten kuluttajan suojelemiseksi erityisen haitallisilta vaikutuksilta, joita kyseessä olevan lainasopimuksen pätemättömäksi toteamisesta voi aiheutua (tuomio 25.11.2020, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin päättää palauttaa tilanteen, jossa lainasopimuksen osapuolet olisivat olleet, jos tätä sopimusta ei olisi tehty, koska sopimuksen pääkohdetta koskeva sopimusehto on todettava kohtuuttomaksi tämän direktiivin nojalla, ja jos tämä sopimuspuolten tilanteen palauttaminen osoittautuu mahdottomaksi, kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että kuluttaja on viime kädessä tilanteessa, jossa hän olisi ollut, jos kohtuuttomaksi todettua ehtoa ei olisi koskaan ollut olemassa.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan kuluttajan, joka nostaa kanteen sopimuksen pääkohteen pätemättömyyden toteamiseksi, on sisällytettävä kanteeseensa vaatimus siitä, että lainasopimus todetaan päteväksi tai tehokkaaksi.
Tältä osin on todettava yhtäältä, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kuluttaja ei ole kantaja vaan vastaaja, kuten Lombard korostaa kirjallisissa huomautuksissaan.
Toisaalta unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja‑aineistosta ei ilmene, että tällaista menettelyllistä vaatimusta sovellettaisiin tai olisi sovellettu sen ensimmäisessä oikeusasteessa nostamaan vastakanteeseen, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei selitä, missä määrin vastaus kolmanteen kysymykseen on tarpeen sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi.
Näin ollen on todettava, että koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt riittävän selvästi ja täsmällisesti syitä, joiden vuoksi se on esittänyt kolmannen kysymyksensä, se ei ole noudattanut tämän tuomion 27 kohdassa mainittua unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa tarkoitettua vaatimusta.
Näin ollen tämä kysymys on jätettävä tutkimatta.
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, voidaanko toisessa kysymyksessä tarkoitetussa sellaisessa tapauksessa, että sen tilanteen palauttaminen, jossa sopimuspuolet olisivat olleet, jos tätä sopimusta ei olisi tehty, ei ole mahdollista, todeta lainasopimus päteväksi tai tehokkaaksi myöhemmällä lainsäädännöllä, jotta varmistetaan sopimuspuolten välinen tasapaino.
Kuten Unkarin hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan korostanut, on todettava yhtäältä, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole määritellyt, mitä se tarkoittaa ”myöhemmällä lainsäädännöllä”, johon se viittaa tässä kysymyksessä.
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei myöskään ilmoita, missä määrin vastaus mainittuun kysymykseen olisi tarpeen sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi.
Näin ollen tämä kysymys on jätettävä tutkimatta samasta syystä kuin tämän tuomion 64 kohdassa on esitetty.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisissa tuomioistuimissa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisten tuomioistuinten asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettua neuvoston direktiiviä 93/13/ETY on tulkittava siten, että sen säännösten tehokasta vaikutusta ei voida varmistaa yksinomaan kyseessä olevan jäsenvaltion ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lausunnolla, joka ei ole sitova ja jossa ilmoitetaan alemmille oikeusasteille, miten on meneteltävä sen vahvistamiseksi, että sopimus on pätevä tai tehokas sopimuspuolten välillä, kun sopimus ei voi jäädä voimaan sen pääkohdetta koskevan ehdon kohtuuttomuuden vuoksi, jos tällaisesta tilanteesta ei ole säädetty kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä.

2)
Direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin päättää palauttaa tilanteen, jossa lainasopimuksen osapuolet olisivat olleet, jos tätä sopimusta ei olisi tehty, koska sopimuksen pääkohdetta koskeva sopimusehto on todettava kohtuuttomaksi tämän direktiivin nojalla, ja jos tämä sopimuspuolten tilanteen palauttaminen osoittautuu mahdottomaksi, kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että kuluttaja on viime kädessä tilanteessa, jossa hän olisi ollut, jos kohtuuttomaksi todettua ehtoa ei olisi koskaan ollut olemassa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: unkari.