CELEX: 62014TJ0343
Znamka Evropske unije
Postopek za ugotovitev ničnosti
Besedna znamka Evropske unije CIPRIANI
Neobstoj slabe vere
Člen 52(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009
Neobstoj kršitve pravice do imena znane osebe
Člen 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009

Dejansko stanje
Giuseppe Cipriani, oče tožeče stranke, A. Cipriani in tretja oseba so leta 1956 ustanovili družbo Hotel Cipriani SpA, ki je pravna predhodnica intervenientke, družbe Hotel Cipriani Srl. Marca 1958 je bil odprt hotel z imenom Cipriani.
Deleži pravne predhodnice intervenientke, ki jih je imela tretja oseba, ki je sodelovala pri njeni ustanovitvi, so bili leta 1966 preneseni na družbo Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
G. Cipriani in družba Stondon, Ondale and Patmore Company sta leta 1967 sklenila sporazum, na podlagi katerega so bili vsi deleži pravne predhodnice intervenientke, ki jih je imel G. Cipriani, preneseni na navedeno družbo (v nadaljevanju: sporazum iz leta 1967). Navedeni sporazum je navedeni pravni predhodnici omogočal tudi uporabo imena Cipriani pod nekaterimi pogoji.
Pravna predhodnica intervenientke je 12. decembra 1969 zahtevala registracijo italijanske besedne znamke CIPRIANI, ki je bila 9. decembra 1971 registrirana pod številko 254410 med drugim za storitve, ki ustrezajo temu opisu: „Hoteli, restavracije, bari, kavarniški bifeji, snack bari in gostinski obrati“.
Pravna predhodnica intervenientke je 1. aprila 1996 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
)).
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak CIPRIANI.
Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 16, 35 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:
—
razred 16: „tiskovine (izdelki tiskarn), karton in proizvodi in vstopnice iz kartona, časopisi, periodični tisk, brošure, knjige in pisarniški material iz papirja, pribor za pisanje, adresarji in agende, osebni planerji, fotografije in plakati, igralne karte, voščilnice, razglednice, geografske karte in slike“;
—
razred 35: „Oglasna dejavnost, stiki z javnostjo, storitve trženja in promocije, upravljanje hotelov“;
—
razred 42: „hoteli, rezervacije hotelov, restavracije, kavarne, javni kraji prehranjevanja, bari, catering, dobava pijače in napitkov za takojšnjo porabo“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 26/1997 z dne 3. novembra 1997. Zahtevana znamka je bila 9. julija 1998 registrirana pod številko 115824.
Intervenientka je bila leta 2006 pri EUIPO registrirana kot imetnica izpodbijane znamke.
Tožeča stranka je 31. julija 2009 pri EUIPO vložila zahtevo za razglasitev ničnosti izpodbijane znamke za vse proizvode in storitve, za katere je bila ta registrirana. Razlogi za ničnost, navedeni v utemeljitev te zahteve, so bili razlogi, na katere se nanaša, prvič, člen 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v delu, v katerem naj bi bila znamka Evropske unije registrirana v slabi veri, in drugič, člen 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) Codice della Proprietà Industriale (italijanski zakonik o intelektualni lastnini, v nadaljevanju: CPI) v delu, v katerem naj bi navedena znamka kršila pravico do imena znane osebe, in sicer imena Cipriani, poznanost katerega naj bi bila povezana izključno z osebnostjo tožeče stranke, ki naj bi bila kulturnik, katerega gostinska dejavnost naj bi bila svetovno znana.
Oddelek za izbris je z odločbo z dne 29. novembra 2011 zahtevo za ugotovitev ničnosti zavrnil. Prvič, menil je, da je bila zahteva nedopustna v delu, v katerem je temeljila na členu 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, ker je o tem vprašanju dokončno odločilo že nacionalno sodišče, pristojno za znamke Evropske unije. Drugič, menil je, da je tožeča stranka glede hotelskih in gostinskih storitev ter glede povezanih storitev iz razreda 42 več kot pet let vede dopuščala uporabo izpodbijane znamke v smislu člena 28 CPI. Na podlagi tega je ugotovil, da je zahteva za ugotovitev ničnosti v zvezi z navedenimi storitvami nedopustna v delu, v katerem je temeljila na členu 53(2)(a) navedene uredbe. Tretjič, glede proizvodov in storitev iz razredov 16 in 35 je zahtevo za ugotovitev ničnosti zavrnil v delu, v katerem je ta temeljila na členu 53(2)(a) navedene uredbe v povezavi s členom 8(3) CPI zaradi neobstoja kršitve pravice do imena tožeče stranke.
Tožeča stranka je zoper odločbo oddelka za izbris 27. januarja 2012 pri EUIPO vložila pritožbo na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
Četrti odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 14. marca 2014 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo tožeče stranke zavrnil.
Na prvem mestu, odbor za pritožbe je v zvezi z zahtevo za ugotovitev ničnosti v delu, v katerem je temeljila na členu 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, ugotovil neobstoj slabe vere. V zvezi s tem je ugotovil, da sta pravna predhodnica intervenientke in nato sama intervenientka od šestdesetih let dalje „upravljali [Hotel Cipriani]“ in da je bila intervenientka imetnica italijanske besedne znamke CIPRIANI, ki je bila 9. decembra 1971 registrirana pod številko 254410 za proizvode in storitve iz razredov 29, 30, 32, 33 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja. Ugotovil je, da tožeča stranka te znamke ni izpodbijala. Menil je torej, da zahteva za registracijo znamke Evropske unije za dejavnosti, ki se jih številna leta izvaja povsem legalno, nikakor ne pomeni slabe vere. Poleg tega je pojasnil, da je sodba z dne 9. decembra 2008 High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek, Združeno kraljestvo) (v nadaljevanju: odločba iz leta 2008), temeljila na izčrpni, jasni in prepričljivi obrazložitvi ter, da se, čeprav ta nacionalna odločba ni zavezujoča, sklicuje nanjo.
Na drugem mestu, odbor za pritožbe je zavrnil zahtevo za ugotovitev ničnosti v delu, v katerem je ta temeljila na členu 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) CPI. Prvič, ugotovil je, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, zajemajo zgolj dokumente, v katerih je imenovana z imenom in priimkom skupaj, torej z osebnim imenom Arrigo Cipriani, ter da zgolj priimek Cipriani ne zadošča za identifikacijo osebe, na katero so se nanašali navedeni dokazi. Na tej podlagi je ugotovil, da izpodbijana znamka ne škodi imenu tožeče stranke, ki bi lahko zatrjevala kvečjemu splošno poznanost imena Arrigo Cipriani. Drugič, ugotovil je, da je namen člen 8(3) CPI preprečiti, da bi tretje osebe zlorabile ime splošno znane osebe, in da ga ni mogoče uporabiti, kadar registracijo znamke zahteva oseba z enakim imenom. Vendar, ker je bil v obravnavanem primeru zakoniti lastnik pravne predhodnice intervenientke G. Cipriani, oče tožeče stranke, naj položaj iz člena 8(3) CPI ne bi obstajal. Tretjič, tožeča stranka naj ne bi dokazala, ali in kako italijansko pravo ureja položaj, v katerem imata dve osebi isti priimek, in položaj, v katerem je zadevno ime postalo znano po tem, ko se je izpodbijani znak začel uporabljati v prometu.
Na tretjem mestu, odbor za pritožbe je menil, da zato ni treba preučiti, ali je tožeča stranka dopustila, da intervenientka uporabi izpodbijano znamko, in ali je njena zahteva za ugotovitev ničnosti nedopustna, ker naj bi bil odgovor na vprašanje domnevne slabe vere intervenientke pravnomočen glede na to, da je bil podan v odločbi iz leta 2008.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga naj:
—
izpodbijano odločbo razveljavi;
—
izpodbijano znamko razglasi za nično za vse proizvode in storitve, za katere je registrirana;
—
podredno, izpodbijano znamko razglasi za nično za vse proizvode in storitve, razen za „hotelske“ storitve in storitve „hotelskih rezervacij“;
—
še bolj podredno, izpodbijano znamko razglasi za nično za storitve, kot so storitve „restavracij, kavarn, javnih krajev prehranjevanja, barov, cateringa, dobave pijače in napitkov za takojšnjo porabo“;
—
najbolj podredno, zadevo vrne v odločanje EUIPO, da ta izreče tako razglasitev ničnosti;
—
naloži povračilo celotnih stroškov, nastalih v okviru tega postopka.
EUIPO in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev členov 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) CPI, drugi pa na kršitev člena 52(1)(b) navedene uredbe.
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti drugi tožbeni razlog.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009
Tožeča stranka meni, da je izpodbijana odločba napačna, ker je odbor za pritožbe ugotovil neobstoj slabe vere v smislu člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke.
EUIPO in intervenientka trditve tožeče stranke izpodbijata.
Spomniti je treba, da sistem znamke Evropske unije temelji na načelu, določenem v členu 8(2) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim je prvemu vlagatelju podeljena izključna pravica. Na podlagi tega načela je znamko kot znamko Evropske unije mogoče registrirati le, če temu ne nasprotuje prejšnja znamka, pri čemer ni pomembno, ali gre za znamko Evropske unije, znamko, registrirano v državi članici ali pri Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v Evropski uniji. Nasprotno pa, brez poseganja v morebitno uporabo člena 8(4) Uredbe 207/2009, zgolj to, da tretja oseba uporablja neregistrirano znamko, ni ovira za to, da se enaka ali podobna znamka registrira kot znamka Evropske unije za enake ali podobne proizvode ali storitve (glej sodbo z dne 11. julija 2013, SA.PAR./UUNT – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, točka
in navedena sodna praksa; sodba z dne 28. januarja 2016, Gugler France/UUNT – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
).
Na uporabo tega načela med drugim vpliva člen 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, na podlagi katerega je treba znamko Evropske unije razglasiti za nično na podlagi zahteve, vložene pri EUIPO, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če je prijavitelj ravnal v slabi veri ob vložitvi zahteve za registracijo znamke. Vlagatelj zahteve za razglasitev ničnosti, zahteva katerega temelji na tem razlogu, mora dokazati okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da je bil imetnik znamke Evropske unije ob vložitvi zahteve za registracijo te znamke v slabi veri (glej sodbo z dne 26. februarja 2015, Pangyrus/UUNT – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:115
, točka
in navedena sodna praksa).
Pojem slabovernosti iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ni nikakor opredeljen, omejen ali opisan v zakonodaji (sodba z dne 1. februarja 2012, Carrols/UUNT – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, točka
).
Poudariti je treba, da je Sodišče v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) navedlo več podrobnih pojasnitev, kako je treba razlagati pojem slabovernosti iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Po mnenju Sodišča je treba za presojo obstoja slabe vere prijavitelja v smislu člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki so značilni za obravnavano zadevo in obstajajo ob vložitvi zahteve za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, ter zlasti, prvič, dejstvo, da prijavitelj ve ali mora vedeti, da tretja oseba vsaj v eni državi članici uporablja enak ali podoben znak za enak ali podoben proizvod ali storitev, ki bi ga bilo mogoče zamenjati s prijavljenim znakom, drugič, namen prijavitelja preprečiti tej tretji osebi, da bi še naprej uporabljala tak znak, ter, tretjič, stopnjo pravne zaščite, ki jo imata znak tretje osebe in prijavljeni znak (sodba z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, točka
).
Ob tem iz formulacije, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, točka
), izhaja, da so tam našteti dejavniki le primeri več elementov, ki se lahko upoštevajo pri odločitvi o morebitni slabi veri prijavitelja ob vložitvi zahteve za registracijo znamke (glej sodbo z dne 26. februarja 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:115
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako je treba ugotoviti, da je pri celotni analizi, opravljeni na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, mogoče upoštevati tudi izvor izpodbijanega znaka in njegove uporabe od njegovega nastanka ter poslovno logiko, katere del je vložitev zahteve za registracijo tega znaka kot znamke Evropske unije, in časovno zaporedje dogodkov, ki je značilno za navedeno vložitev (glej sodbo z dne 26. februarja 2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:115
, točka
in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 11. julija 2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, točka
).
Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba med drugim preveriti zakonitost izpodbijane odločbe v delu, v katerem je odbor za pritožbe ugotovil neobstoj slabe vere ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke.
Najprej je treba poudariti, da ni sporno, da je treba dokazati, da je zatrjevana slaba vera obstajala ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke, torej 1. aprila 1996 (v nadaljevanju: upoštevni datum).
Ta tožbeni razlog je v bistvu sestavljen iz dveh delov, ki se nanašata, prvič, na kratkost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z zahtevo za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, in drugič, na napačno presojo odbora za pritožbe v zvezi z obstojem slabe vere pravne predhodnice intervenientke.
Prvi del: kratkost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z analizo zahteve za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009
Ker tožeča stranka zatrjuje kratkost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z analizo zahteve za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, je treba poudariti, da tudi če se sprejme trditev, da je izpodbijana odločba kratka, to ne more pomeniti, da je nezadostno obrazložena.
Spomniti je namreč treba, da morajo biti v skladu s členom 75 Uredbe št. 207/2009 odločbe EUIPO obrazložene. Ta obveznost obrazložitve, ki temelji tudi na členu 296 PDEU, je bila predmet ustaljene sodne prakse, v skladu s katero mora obrazložitev jasno in nedvoumno izražati razlogovanje avtorja akta, tako da lahko zadevne osebe učinkovito uresničujejo pravico do sodnega nadzora izpodbijane odločbe in da lahko sodišče Unije opravi nadzor zakonitosti odločbe (sodba z dne 12. februarja 2015, Vita Phone/UUNT (LIFEDATA),
T‑318/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:96
, točka
in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 13. decembra 2011, Meica/UUNT – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, neobjavljena,
EU:T:2011:733
, točka
in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je torej treba, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi analiziral okoliščine obravnavane zadeve in odgovoril na trditve tožeče stranke.
Odbor za pritožbe je tako ob sprejetju poslovne logike pravne predhodnice intervenientke, ki je že imela enako nacionalno besedno znamko, zavrnil trditve tožeče stranke, da mu je navedena pravna predhodnica hotela škoditi in izkoristiti poznanost imena Cipriani.
Dalje, odbor za pritožbe je ob izrecnem napotovanju na odločbo iz leta 2008 zavrnil trditve tožeče stranke, ki se nanašajo na domnevni namen pravne predhodnice intervenientke izkoristiti njeno poznanost in na pogajanja v Združenih državah, ker je bilo v navedeni odločbi na podobne trditve že odgovorjeno, ne da bi moral ponoviti obrazložitev te odločbe.
V zvezi s tem obrazložitev izpodbijane odločbe, ki se nanaša na to, da je odbor za pritožbe upošteval odločbo iz leta 2008, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, nikakor ni nasprotujoča. Ne da bi to vplivalo na vprašanje, ali obstoj navedene odločbe lahko pomeni nedopustnost zahteve za ugotovitev ničnosti v delu, v katerem temelji na členu 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, ker je bilo z njo pravnomočno odločeno o vprašanju domnevne slabe vere pravne predhodnice intervenientke, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da čeprav EUIPO ne zavezujejo odločbe, ki so jih izdali nacionalni organi, pa jih EUIPO lahko, ne da bi bile zavezujoče ali odločilne, upošteva kot indice v okviru presoje zadevnih dejstev (glej sodbo z dne 18. marca 2016, Karl-May-Verlag/UUNT – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, točka
in navedena sodna praksa). Odboru za pritožbe torej ni mogoče očitati, da se je v izpodbijani odločbi skliceval na odločbo iz leta 2008.
Iz navedenega izhaja, da je izpodbijana odločba v zvezi z analizo zahteve za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 pravno zadostno obrazložena. Prvi del tega tožbenega razloga je treba torej zavrniti.
Drugi del: napačna presoja odbora za pritožbe v zvezi z obstojem slabe vere pravne predhodnice intervenientke
Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe napačno ugotovil, da pravna predhodnica intervenientke na upoštevni datum ni bila v slabi veri.
–
Upoštevanje obstoja prejšnje italijanske besedne znamke CIPRIANI ter zatrjevani namen pravne predhodnice intervenientke izkoristiti poznanost imena Cipriani in imena tožeče stranke
Odbor za pritožbe je v točki 32 izpodbijane odločbe v podporo ugotovitve o neobstoju slabe vere v smislu člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 na upoštevni datum navedel, da sta navedena pravna predhodnica in sama intervenientka od šestdesetih let dalje „upravljali [Hotel Cipriani]“ in da je bila intervenientka imetnica italijanske besedne znamke CIPRIANI, ki je bila 9. decembra 1971 registrirana „za razrede 29, 30, 32, 33 in 42“, pri čemer ta znamka ni bila izpodbijana. Menil je torej, da zahteva za registracijo znamke Evropske unije za dejavnosti, ki se jih številna leta izvaja povsem legalno, nikakor ne pomeni slabe vere.
Tožeča stranka prereka presojo odbora za pritožbe, pri čemer trdi, da je treba obstoj slabe vere ugotoviti ob upoštevanju okoliščin obravnavanega primera, na podlagi katerih je slabo vero prijavitelja znamke mogoče ugotoviti tudi, če je ta registracija povezana z dejavnostjo, ki se opravlja zakonito. V obravnavanem primeru naj bi hotela pravna predhodnica intervenientke ovirati dejavnost tožeče stranke v sektorju neodvisnega gostinstva in doseči registracijo, da bi lahko začela pravne in upravne postopke proti tožeči stranki in njeni družini v zvezi z dejavnostmi v navedenem sektorju, kot je tudi storila. Poleg tega naj bi hotela izkoristiti poznanost imena Cipriani v tem sektorju na upoštevni datum.
Te trditve tožeče stranke ni mogoče sprejeti.
Prvič, ugotoviti je namreč treba, da tožeča stranka, kot je odbor za pritožbe v bistvu navedel v točki 32 izpodbijane odločbe, ne izpodbija, da je pravna predhodnica intervenientke na upoštevni datum že imela drugo znamko CIPRIANI, in sicer italijansko besedno znamko CIPRIANI, ki je bila prijavljena12. decembra 1969 in registrirana 9. decembra 1971 pod številko 254410 med drugim za „hotele“, „restavracije“, „bare“, „kavarniške bifeje“, „snack bare“ in „gostinske obrate“ (glej točko 4 zgoraj). Tožeča stranka je na obravnavi potrdila, da ni izpodbijala niti registracije niti uporabe te znamke.
Vendar je treba poudariti, da je v skladu s sodno prakso razširitev varstva nacionalne znamke s tem, da se jo registrira kot znamko Evropske unije, običajna poslovna strategija podjetij (glej v tem smislu sodbi z dne 1. februarja 2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, točka
, in z dne 14. februarja 2012, Peeters Landbouwmachines/UUNT – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, točka
). Ugotoviti je torej mogoče, da je bila zahteva za registracijo izpodbijane znamke del poslovne prakse pravne predhodnice intervenientke.
Tožeča stranka trdi, da je pravna predhodnica intervenientke, ki je dejavna zgolj v hotelskem sektorju, ravnala v slabi veri s tem, da je izpodbijano znamko prijavila, ne da bi jo nameravala uporabiti za storitve, ki niso hotelirske storitve, kot so med drugim storitve neodvisnega gostinstva. To trditev tožeče stranke je treba vsekakor zavrniti. Po vzoru intervenientke je treba namreč poudariti, da ni sporno, da je navedena pravna predhodnica na upoštevni datum ponujala gostinske storitve ne samo gostom hotela, ampak tudi drugim gostom. Iz okoliščin obravnavane zadeve torej ni razvidno, da ta pravna predhodnica na ta isti datum izpodbijane znamke ni nameravala uporabljati za gostinske storitve, za katere je bila zahtevana registracija. Poleg tega tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza v podporo trditvi, da je hotela navedena pravna predhodnica zgolj ovirati njeno dejavnost v sektorju neodvisnega gostinstva.
Nazadnje, na podlagi tega, da je pravna predhodnica intervenientke zahtevala registracijo ne le za storitve iz razreda 42, ampak tudi za proizvode in storitve iz razredov 16 in 35, ni mogoče ugotoviti, da je bil njen namen kaj drugega, kot predvidljiv poslovni razvoj njenih dejavnost.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je pravna predhodnica intervenientke hotela parazirati njeno poznanost s posnemanjem njenih iniciativ in izkoristiti poznanost imena Cipriani v sektorju gostinskih storitev na upoštevni datum. To naj bi med drugim potrjevalo dejstvo, da je navedena pravna predhodnica v Londonu (Združeno kraljestvo) že leta 1979 odprla bar z imenom Harry’s Bar, ki naj ne bi bil le kopija imena ampak tudi stila bara Harry’s Bar v Benetkah (Italija), čigar lastnica naj bi bila tožeča stranka. V zvezi s tem je treba poudariti, da je to odprtje – za katerega tožeča stranka navaja, da se je zgodilo leta 1979 – tudi ob predpostavki, da je dokazano, zgodnejše od upoštevnega datuma. Tožeča stranka tudi ne navaja razlogov, iz katerih naj bi bilo mogoče na podlagi obstoja tega domnevnega bara v Londonu ugotoviti, da je bila ta pravna predhodnica na navedeni datum, torej približno šestnajst let pozneje, v slabi veri. Ob predpostavki, da je tožeča stranka hotela navesti, da je ta pravna predhodnica hotela večkrat izkoristiti njeno poznanost in poznanost imena Cipriani s tem, da je vzdrževala zmedo glede njiju, in da je bila zahteva za registracijo izpodbijane znamke po odprtju domnevnega bara v Londonu ponoven primer namena zadevne pravne predhodnice, da izkoristi njeno poznanost, in ravnanje v slabi veri, ta trditev ne more imeti nobenega vpliva na analizo slabe vere zadevne pravne predhodnice ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke, ki je besedna znamka CIPRIANI. Kot je bilo navedeno v točki 44 zgoraj, namreč ni sporno, da je bila registracija te znamke zahtevana, pri čemer je zadevna pravna predhodnica imela enako nacionalno znamko, ki je bila med drugim registrirana za bare, in da tožeča stranka te znamke ni nikoli izpodbijala.
Če bi tožeča stranka nasprotovala registraciji ali uporabi nacionalne znamke CIPRIANI in če bi pravna predhodnica intervenientke kljub temu nasprotovanju zahtevala, da se enak znak registrira kot znamka Evropske unije, bi se v zvezi s tem eventualno lahko postavilo vprašanje slabe vere navedene pravne predhodnice na upoštevni datum. Vendar ob neobstoju izpodbijanja prejšnje italijanske znamke CIPRIANI, pri čemer je izpodbijana znamka sestavljena iz enakega besednega elementa, ki je poleg tega vsebovan v firmi te pravne predhodnice, ni mogoče sprejeti, da je na podlagi tega, da je ta predhodnica v Londonu domnevno odprla bar, ki se imenu Harry’s Bar, mogoče šteti, da je ta pravna predhodnica s tem, da je vložila zahtevo za registracijo izpodbijane znamke, hotela izkoristiti domnevno poznanost imena Cipriani in tožeče stranke.
Trditev tožeče stranke zato ne more povzročiti dvoma o presoji odbora za pritožbe, iz katere v bistvu izhaja, da je pravna predhodnica intervenientke hotela varstvo svoje nacionalne znamke razširiti na ozemlje Unije, česar ni mogoče enačiti z aktom slabe vere na upoštevni datum.
–
Sklicevanje na odločbo iz leta 2008
Odbor za pritožbe je v podporo ugotovitvi, da pravna predhodnica intervenientke na upoštevni datum ni bila v slabi veri, v točki 33 izpodbijane odločbe navedel, da je odločba iz leta 2008 temeljila na izčrpni, jasni in prepričljivi obrazložitvi ter da se, čeprav ta nacionalna odločba ni zavezujoča, nanjo sklicuje.
Tožeča stranka prereka razlago, ki jo je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek) navedlo v odločbi iz leta 2008 in ki se nanaša na klavzulo 3.1 sporazuma iz leta 1967 o uporabi imena Cipriani s strani pravne predhodnice intervenientke po prenosu deležev (glej točko 3 zgoraj). V zvezi s tem trdi, da je vsaka razlaga navedene klavzule, v skladu s katero zgolj iz izraza „izključna“, ki ga vsebuje, izhaja trajni prenos pravic, ki se nanašajo na ime Cipriani, za vse sektorje proizvodov in storitev, v popolnem nasprotju s posebno in izrecno klavzulo, ki navedeni pravni predhodnici daje izključno pravico na tem imenu, ki je omejena na obdobje petih let in na hotelski sektor. Meni, da je njena razlaga te klavzule v skladu z ravnanjem strank v letih po podpisu navedenega sporazuma. Meni, da je ta pravna predhodnica s tem, da je zahtevala registracijo izpodbijane znamke, kljub temu da je bila s tem sporazumom jasno seznanjena z natančnimi omejitvami njene pravice do uporabe imena Cipriani, torej ravnala v slabi veri.
Najprej je treba spomniti, da je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 38 zgoraj, odločbo iz leta 2008 mogoče upoštevati kot indic pri presoji zadevnih dejstev.
Prvič, čeprav odbor za pritožbe navedenima strankama ni posredoval obrazložitve odločbe iz leta 2008, je treba poudariti, da je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek) v tej odločbi navedlo, da je sporazum iz leta 1967 v nasprotju z navedbami intervenientke upoštevni element, ki ga je treba upoštevati pri presoji, ali je pravna predhodnica intervenientke ravnala v slabi veri s tem, da je zahtevala registracijo izpodbijane znamke.
Drugič, poudariti je treba, da je klavzula 3 sporazuma iz leta 1967, naslovljena „Druge določbe“, določala:
„3.1 – Vi [G. Cipriani] se strinjate, da [pravna predhodnica intervenientke] in hotel Villa Cipriani v Asoli [Italija] lahko obdržita [svoje] ime in da imata splošno pravico do izključne uporabe imena Cipriani, tudi po tem, ko vi in vaša družina ne boste imeli več finančnega interesa v [navedeni pravni predhodnici intervenientke], ter tudi če vi […] ali vaš sin ne bosta več sodelovala v upravi [te pravne predhodnice]. Zavezujete se tudi, da v petih letih od datuma tega sporazuma ne boste ustanovili novih podjetij, ki bi uporabljala ime Cipriani ali ki bi lahko na kakršen koli način preusmerjala stranke [te pravne predhodnice] ali hotela Villa Cipriani, in da boste zagotovili, da noben član vaše družine ne bo skušal ustanoviti takih podjetij, razen če se mi [družba Stondon, Ondale and Patmore Company] s tem strinjamo. Pri tem je dogovorjeno, da vaši pravni nasledniki, vi in vse osebe, ki imajo v zvezi s tem zakonit interes, lahko ime Cipriani še naprej uporabljate za Locanda Cipriani v Torcelu [Italija].
3.2 – Mi [družba Stondon, Ondale and Patmore Company] se zavezujemo, da pet let od datuma [tega sporazuma] ne bomo ustanovili novih podjetij, ki bi uporabljala ime Cipriani, razen če se vi s tem strinjate.
3.3 – Zavezujemo se, da bomo, kolikor bo mogoče, zagotavljali prvovrstnost in visoko kakovost storitev, ki jih [zadevna pravna predhodnica] in hotel Villa Cipriani ponujata svojim strankam.“
Ugotoviti je treba, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke na podlagi nobenega dokaza ni mogoče ugotoviti, da razlaga klavzule 3.1 sporazuma iz leta 1967, ki jo je navedlo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek), ni spoštovala splošno priznanih pravil razlage pogodb in med drugim ni upoštevala namena pogodbenih strank [člen 1362 Codice civile (italijanski civilni zakonik)], splošne razlage določb (člen 1363 italijanskega civilnega zakonika) in ohranitve pogodb (člen 1367 italijanskega civilnega zakonika).
Kot je v odločbi iz leta 2008 v bistvu navedlo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek), je treba šteti, da del klavzule 3.1 sporazuma iz leta 1967, v skladu s katero imata „[pravna predhodnica intervenientke] in hotel Villa Cipriani v Asoli splošno pravico do izključne uporabe imena Cipriani“, ob upoštevanju klavzule 3.2 navedenega sporazuma pomeni, da imata ta subjekta na podlagi tega sporazuma pravico, ki je v odnosu do tretjih oseb izključna, do uporabe navedenega imena, kot dela njunih imen, za hotelske dejavnosti, po poteku pet let od sklenitve navedenega sporazuma (v nadaljevanju: obdobje petih let) pa tudi za druge dejavnosti, med katerimi je gostinstvo.
Poudariti je namreč treba, da sta bili v klavzulah 3.1 in 3.2 navedenega sporazuma vključeni dve podobni določbi, ki se nanašata na omejitve dejavnosti obeh strank sporazuma iz leta 1967 in na uporabo imena Cipriani v obdobju petih let. S prvo določbo, navedeno v klavzuli 3.1 tega sporazuma, je bila G. Ciprianiu in njegovi družini za navedeno obdobje naložena obveznost, da ne ustanovijo novih podjetij, ki bi uporabljala ime Cipriani ali ki bi lahko na kakršen koli način preusmerjala stranke pravne predhodnice intervenientke ali hotela Villa Cipriani. Ta prepoved ni bila omejena le na ustanavljanje novih hotelov, ampak se je nanašala tudi na restavracije, ker bi te lahko konkurirale hotelski restavraciji kupca deležev navedene pravne predhodnice, ki so bili v lasti G. Cipriania. Z drugo določbo, navedeno v klavzuli 3.2 zadevnega sporazuma, je bila navedenemu kupcu naložena obveznost, da v obdobju petih let ne ustanovi novih podjetjih, ki bi uporabljala ime Cipriani na primer za hotele ali restavracije.
Vendar iz klavzul 3.1 in 3.2 sporazuma iz leta 1967 izhaja, da lahko po izteku obdobja petih let tako kupec deležev pravne predhodnice intervenientke, ki so bili v lasti G. Cipriania, kot tudi G. Cipriani in njegova družina v skladu s pravnimi pravili, ki se uporabijo za zadevno področje, ustanovijo nova podjetja, pri čemer uporabijo ime Cipriani. V skladu s pravili razlage pogodb, navedenimi v točki 56 zgoraj, torej ni nobenega razloga, da bi klavzulo 3.1 navedenega sporazuma v zvezi z G. Ciprianiem in njegovo družino razlagali tako, da ti po obdobju petih let lahko odprejo kakršnokoli podjetje, ki uporablja ime Cipriani, pri čemer bi navedeni kupec in navedena pravna predhodnica lahko odprla le hotele ali restavracije v hotelih, ne pa na primer barov ali restavracij zunaj hotelov, ki uporabljajo ime Cipriani.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo tožeče stranke – da je bil edini namen in učinek klavzule 3.1 sporazuma iz leta 1967 v zvezi z uporabo imen, ki vsebujejo ime Cipriani, da se pravni predhodnici intervenientke omogoči nadaljnja uporaba imen Hotel Cipriani in Hotel Villa Cipriani v njeni hotelski dejavnosti – poudariti, da bi bila, kot je v odločbi iz leta 2008 navedlo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek), taka razlaga nekoherentna, saj sta imela navedena pravna predhodnica in hotel Villa Cipriani pravico do izključne uporabe imena Cipriani, in ne njunega celotnega imena. Dalje, če bi bilo treba sprejeti razlago navedene klavzule, ki jo predlaga tožeča stranka, bi bil tretji del te klavzule, v skladu s katerim se „[je G. Cipriani zavezal] tudi, da v [obdobju] petih letih […] ne bo ustanovil novih podjetij, ki bi uporabljala ime Cipriani ali ki bi lahko na kakršen koli način preusmerjala stranke [te pravne predhodnice] ali hotela Villa Cipriani […], in da bo zagotovil, da noben član [njegove] družine ne bo skušal ustanoviti takih podjetij, razen če se [kupec deležev, ki so v lasti G. Cipriania] s tem strinja“, odvečen.
Dalje, čeprav tožeča stranka trdi, da njeno razlago potrjuje ravnanje strank v letih po podpisu navedenega sporazuma, ker pravna predhodnica intervenientke v več kot tridesetih letih po podpisu sporazuma ni odprla restavracije z imenom Cipriani, je mogoče ugotoviti, da je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek) poudarilo, da sta G. Cipriani in tožeča stranka več kot 30 let ravnala v skladu z njegovo razlago klavzule 3.1 sporazuma iz leta 1967, saj v Italiji ali drugje v Evropi do leta 2000, ko je bila odprta restavracija Cipriani v Porto Cervo (Italija), nista odprla hotelov ali restavracij z imenom Cipriani ali imenom, ki vključuje ime Cipriani, česar tožeča stranka ne izpodbija. V navedenih okoliščinah torej ni mogoče ugotoviti, da je ravnanje strank po sklenitvi navedenega sporazuma odločilno za razlago določb klavzule 3 tega sporazuma.
Nazadnje je treba poudariti, da je odločbo iz leta 2008 potrdilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (višje sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 24. februarja 2010.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da je treba trditev tožeče stranke v zvezi s sklicevanjem na odločbo iz leta 2008, zavrniti.
–
Neupoštevanje odločbe Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah)
Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni upošteval odločbe Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah, Italija), v kateri naj bi to sodišče navedlo ugotovitve, ki so v nasprotju s tistimi, navedenimi v odločbi iz leta 2008, pri čemer je navedlo, da „na podlagi sporazuma iz leta 1967 […] [za tožečo stranko] in za [pravno predhodnico intervenientke] od datuma izteka obdobja [petih] let, določenega v [klavzuli] 3.1 [navedenega sporazuma], ne obstaja nobena prepoved uporabe imena Cipriani“. Trdi, da te ugotovitve izrecno nasprotujejo trditvi intervenientke, ki jo je sprejelo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek), v skladu s katero je bila pravica do uporabe imena Cipriani trajno prenesena na navedeno pravno predhodnico za vse kategorije proizvodov in storitev, zaradi česar je registracija imena Cipriani kot znamke Evropske unije, ki jo je izvedla ta pravna naslednica, zakonita.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je ne glede na to, da tožeča stranka napotuje na številko dokumenta, ki ne ustreza nobeni prilogi k njenim vlogam pri Splošnem sodišču, odločba Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah) z dne 15. julija 2011 vsebovana v upravnem spisu postopka pri EUIPO.
Vendar iz dela odločbe Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah) z dne 15. julija 2011, ki ga navaja tožeča stranka, ni razvidno nasprotovanje razlagi sporazuma iz leta 1967, kot je bila navedena v odločbi iz leta 2008. Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah) je namreč le navedlo, da je omejitev uporabe imena Cipriani med drugim za tožečo stranko prenehala po obdobju petih let. Vendar v odločbi iz leta 2008 ni bilo navedeno, da je ta omejitev obstajala tudi po navedenem obdobju, pri čemer iz obrazložitve High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjskopravni oddelek) izhaja, da so imeli po izteku navedenega obdobja pravna predhodnica intervenientke, nato intervenientka, G. Cipriani in njegova družina ter tako tožeča stranka pravico do uporabe imena Cipriani v skladu s pravnimi pravili, ki se uporabijo za zadevno področje (glej točke od 57 do 60 zgoraj). Trditev tožeče stranke je treba zato zavrniti.
–
Obstoj pogajanj v Združenih državah leta 1996
Tožeča stranka navaja obstoj pogajanj v Združenih državah med njo in pravno predhodnico intervenientke, ki so trajala na upoštevni datum in na podlagi katerih je bila nekaj mesecev pozneje leta 1997 podpisana pogodba o poravnavi. V zvezi s tem iz nobene trditve tožeče stranke ni razvidno, kako bi lahko ta pogajanja v Združenih državah vplivala na ravnanje navedene pravne predhodnice in prispevala k dokazovanju njene slabe vere na upoštevni datum.
Tožeča stranka v bistvu sicer res trdi, da je bila po zadevnih pogajanjih potrjena omejitev pravne predhodnice intervenientke do uporabe imena Cipriani v hotelskem sektorju v Združenih državah, kar naj bi to pravno predhodnico spodbudilo k temu, da v je Uniji vložila zahtevo za registracijo izpodbijane znamke za storitve, ki niso hotelske storitve. Vendar je treba ugotoviti, da je trditev tožeče stranke v zvezi s tem nasprotujoča, saj trdi, da je ta omejitev že obstajala za dejavnosti pravne predhodnice v Uniji (glej točko 52 zgoraj). Tudi ob predpostavki take morebitne omejitve v Združenih državah, ki je bila zadevni pravni predhodnici na upoštevni datum znana, saj so bila ta pogajanja zaključena 4. aprila 1997, kar je približno leto po navedenem datumu, ta omejitev torej ni mogla vplivati na njeno odločitev registracije izpodbijane znamke v Uniji. Če pa ta omejitev ni obstajala za dejavnosti te pravne predhodnice v Uniji, ker v sporazumu iz leta 1967, v nasprotju s trditvami tožeče stranke, ni bila določena, tudi ta pogajanja v Združenih državah niso mogla vplivati na odločitev zadevne pravne predhodnice, da izpodbijano znamko registrira. Trditev tožeče stranke je treba zato zavrniti.
–
Sklepno
Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da odbor za pritožbe ni ravnal napačno s tem, da je v točki 32 izpodbijane odločbe v bistvu ugotovil, da pravna predhodnica intervenientke na upoštevni datum ni bila v slabi veri. Drugi del tega tožbenega razloga je torej treba zavrniti.
Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) CPI
Tožeča stranka v bistvu meni, da je izpodbijana odločba napačna, ker je odbor za pritožbe ugotovil, da intervenientki ni mogoče prepovedati uporabe imena Cipriani na podlagi člena 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) CPI.
EUIPO in intervenientka izpodbijata trditve tožeče stranke.
V skladu s členom 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 se znamka Evropske unije razglasi za nično na podlagi zahteve pri EUIPO, če se njena uporaba lahko prepove na podlagi pravice do imena v skladu z nacionalnim pravom, ki ureja njeno varstvo.
Člen 8(3) CPI določa:
„Če so osebna imena, znaki, ki se uporabljajo na umetniškem, literarnem, znanstvenem, političnem ali športnem področju, poimenovanja in okrajšave prireditev in nepridobitnih organov in združenj ter njihovi značilni emblemi znani, jih lahko kot znamke registrira le njihov imetnik ali druga oseba z njegovim soglasjem […].“
V zadevnem primeru je odbor za pritožbe v točki 24 izpodbijane odločbe uporabo člena 8(3) CPI v bistvu zavrnil, ker tožeča stranka ni bila dovolj identificirana, zaradi česar izpodbijana znamka ni mogla škodovati njenemu imenu. V zvezi s tem je v točki 26 navedene odločbe ugotovil, da tožeča stranka ni navajala imena Arrigo Cipriani, ampak zgolj priimek Cipriani, čeprav je izpodbijana znamka sestavljena iz navedenega priimka, pri čemer ne vsebuje nobenega drugega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče razumeti, da se nanaša na tožečo stranko. Meni, da bi se tožeča stranka lahko sklicevala kvečjemu na poznanost njenega osebnega imena, sestavljenega iz njenega imena in priimka, torej osebnega imena Arrigo Cipriani, katerega registracijo dejansko lahko prepove.
Dalje, odbor za pritožbe je v točki 28 izpodbijane odločbe navedel, da je treba člen 8(3) CPI vsekakor razlagati tako, da nasprotuje vsaki nedovoljeni uporabi imena druge osebe, saj registracijo italijanske znamke izrecno pogojuje s soglasjem. Menil je, da je namen te določbe preprečiti, da bi tretje osebe zlorabile ime splošno znane osebe, in da je ni mogoče uporabiti, kadar registracijo znamke zahteva oseba z zadevnim imenom. Ugotovil je, da položaj iz člena 8(3) CPI ne obstaja, ker je bil G. Cipriani, oče tožeče stranke, lastnik pravne predhodnice intervenientke.
Nazadnje, odbor za pritožbe je v točki 29 izpodbijane odločbe poudaril, da tožeča stranka ni dokazala, da in kako italijansko pravo ureja položaj, v katerem imata dve osebi enak priimek, pri čemer sta lahko obe osebi znani v enakih ali različnih sektorjih dejavnosti in gospodarskih ali socialnih sektorjih. Vendar mora v skladu s sodno prakso vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti navesti nacionalne določbe ali pravne elemente, ki se uporabijo. V obravnavanem primeru naj ne bi bilo sporno, da je pravna predhodnica intervenientke začela znak Cipriani uporabljati kot znamko, ki označuje hotel, pred datumom, na katerega je tožeča stranka lahko zatrjevala, da je zaradi svojih dejavnosti postala znana. Tožeča stranka bi zato morala dokazati tudi, kako italijansko pravo ureja položaj, v katerem je ime postalo znano po tem, ko se je izpodbijani znak začel uporabljati v prometu. Odbor za pritožbe je v zvezi s tem v točki 30 navedene odločbe poudaril, da je intervenientka ta znak uporabljala ter je lahko z njegovo uporabo nadaljevala na podlagi sporazuma iz leta 1967, na katerega se stranki obsežno sklicujeta in ki intervenientki dovoljuje uporabo „imena ‚cipriani‘“ za označevanje njenih storitev.
Najprej, kot je odbor za pritožbe poudaril v točki 22 izpodbijane odločbe, v obravnavanem primeru ni sporno, da se na podlagi člena 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 izpodbijana znamka lahko razglasi za nično, če se njena uporaba lahko prepove na podlagi italijanske pravice do imena, ki je varovana s členom 8(3) CPI. Poleg tega ni sporno, da je treba obstoj navedene pravice do imena presojati na upoštevni datum.
Na prvem mestu, tožeča stranka trdi, da je v nasprotju s presojo odbora za pritožbe (točke od 23 do 27 izpodbijane odločbe) napačno in v nasprotju z italijanskim pravom predpostavljati, da člen 8(3) CPI varuje ime zgolj v njegovi funkciji osebne identifikacije, ker bi to pomenilo, da je navedena določba kršena zgolj, če ravnanje tretje osebe „lahko povzroči dvom o identiteti“ neke osebe. Meni, da je izključni namen te odločbe varstvo poslovne vrednosti imena in zagotoviti njegovo uporabo imetniku imena.
To trditev tožeče stranke je treba zavrniti, ker temelji na napačni razlagi izpodbijane odločbe.
Navedbo odbora za pritožbe v točki 27 izpodbijane odločbe, v skladu s katero „ker je namen pravice do imena izključno identifikacija osebe, ki jo označuje zadevno ime, se temu imenu lahko škodi zgolj, če zatrjevano škodovanje pomeni dvom o identiteti osebe (fizične ali pravne)“, besedilo katere je sicer res nerodno, je treba razlagati v njenem kontekstu.
Najprej, odbor za pritožbe je v točki 23 izpodbijane odločbe ugotovil, da se je morala tožeča stranka, ker je zahteva za ugotovitev ničnosti temeljila izključno na imenu osebe, omejiti na uveljavljanje varstva zoper vsako škodovanje imenu Cipriani, kot osebnemu imenu, česar tožeča stranka ne izpodbija. V točki 24 navedene odločbe je ugotovil, da registracija izpodbijane znamke ne škodi imenu tožeče stranke.
Dalje, odbor za pritožbe je poleg ugotovitev, navedenih v točkah 26 in 28 izpodbijane odločbe, ki so navedene v točkah 75 in 76 zgoraj, v točki 29 navedene odločbe poudaril, da bi morala tožeča stranka navesti, kako italijansko pravo ureja položaj, v katerem je ime postalo znano po tem, ko se je izpodbijani znak začel uporabljati v prometu.
Nazadnje, v točki 30 izpodbijane odločbe je odbor za pritožbe navedel, da „[je namen] člena 8(3) CPI varstvo osebnih imen znanih oseb pred samovoljno registracijo, kadar ta imena brez najmanjšega dvoma označujejo zadevne osebe“.
Iz vseh teh preudarkov odbora za pritožbe je razvidno, da je ta v skladu s členom 8(3) CPI obravnaval vprašanje registracije znamke, ki se nanaša na to, ali ta znamka lahko škodi znanemu imenu. Poleg tega je iz njegove razlage dovolj jasno razvidno, da se je navezoval na varstvo pred poslovno zlorabo imena osebe, in ne na varstvo pred zlorabo civilne identitete osebe.
Na drugem mestu, tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno menil, prvič, da na podlagi člena 8(3) CPI ne more uveljavljati poznanosti priimka Cipriani, ampak zgolj poznanost svojega imena in priimka skupaj, ter drugič, da navedeni priimek ne napotuje nanjo.
Prvič, tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe na podlagi svoje napačne razlage člena 8(3) CPI ugotovil, da je tožeča stranka identificirana s kombinacijo imena in priimka, ker to kombinacijo uporablja kot osebno ime, saj priimek Cipriani ne zadošča za njeno identifikacijo (točke od 24 do 27 izpodbijane odločbe). Vendar tožeča stranka meni, da je upravičeno in celo nujno, da se navedeni priimek zavaruje, ker je vsekakor znan.
V obravnavanem primeru ni sporno, da je treba v skladu s členom 8(3) CPI registracijo znaka kot italijanske znamke zavrniti, če je ime, katerega registracija se zahteva, ime osebe, ki je v Italiji znana, in če se imetnik navedenega imena ne strinja z registracijo navedene znamke.
Prav tako ni sporno, da se v obravnavanem primeru izpodbijana znamka, ki je besedna znamka CIPRIANI, lahko razglasi za nično na podlagi določb, navedenih v točki 78 zgoraj, če škodi imenu Cipriani. Sporno tudi ni, da je navedeno ime lahko ime osebe in da je znano v Italiji.
Dalje, poudariti je treba, da odbor za pritožbe v nasprotju s trditvami tožeče stranke ni napačno razlagal člena 8(3) CPI (glej točke od 79 do 85 zgoraj).
Nazadnje, poudariti je treba, da je odbor za pritožbe skušal ugotoviti, ali izpodbijana znamka zajema registracijo znanega imena, ki ga lahko uveljavlja tožeča stranka. Na tej podlagi je ugotovil, da mora tožeča stranka dokazati, da je poznanost imena Cipriani, kadar se to uporabi samo, v razmerju z izpodbijano znamko, ki je sestavljena zgolj iz tega imena, povezana z njeno osebo. Poudariti je treba, da je tožeča stranka v svoji obrazložitvi zahteve za ugotovitev ničnosti trdila tudi, da je poznanost navedenega imena povezana izključno z njeno osebo. Poleg tega je v pisnih vlogah pri Splošnem sodišču in v bistvu na obravnavi trdila, da „je namen člena 8(3) CPI zlasti ‚imetniku izključne pravice zagotoviti gospodarsko izkoriščanje poznanosti in torej zmožnost sugestije nekaterih imen, ki jo je mogoče tržiti na trgu‘“. Tožeča stranka se torej, da bi uveljavljala varstvo pravice do imena iz člena 8(3) CPI ter da bi nasprotovala uporabi poznanosti navedenega imena in izkoriščanju njegove gospodarske vrednosti, kot je odbor za pritožbe v bistvu pravilno ugotovil v točkah 24, 26 in 31 izpodbijane odločbe, lahko na poznanost tega imena sklicuje le, če to ime ob njegovi samostojni uporabi vsekakor napotuje na njeno osebo.
Tožeča stranka je na obravnavi v odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča sicer res navedla, da je treba člen 8(3) CPI, ker je ime Cipriani znano družinsko ime, razlagati tako, da vsak član njegove družine, ki ima naveden priimek, lahko ob sklicevanju na poznanost imena Cipriani nasprotuje registraciji in uporabi znamke, ki vsebuje ime Cipriani. Vendar je pozneje navedla, da lahko le njen oče in ona sama ukrepata na tej podlagi ter uveljavljata poznanost zadevnega priimka, ker sta zanjo tudi zaslužna. Poleg tega, da je ta trditev nejasna, je treba navesti, da tožeča stranka ni predložila dokazov, ki bi lahko podprli tako razlago člena 8(3) CPI. Ker tožeča stranka ni predložila takih dokazov, čeprav je na njej, da EUIPO predloži dokaze, ki izkazujejo vsebino nacionalne zakonodaje, katere uporabo zahteva, da bi dosegla prepoved uporabe izpodbijane znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, točka
), navedene razlage ni mogoče sprejeti.
Drugič, tožeča stranka meni, da je predložila številne dokaze, ki dokazujejo, da se priimek Cipriani, če se uporabi sam, „sam po sebi na splošno navezuje“ nanjo. V podporo tej trditvi navaja zlasti 60 listin, ki se nanašajo nanjo in v naslovu katerih, naj bi bil naveden le priimek Cipriani.
Na podlagi preučitve teh 60 listin, ki so, razen enega izmed njih, časopisni članki in revije, je treba sicer res ugotoviti, da je v njihovih naslovih naveden le priimek Cipriani. Vendar, kot trdita EUIPO in intervenientka, je tožeča stranka v teh člankih navedena z imenom in priimkom v njihovem besedilu, zlasti na začetku ali celo v podpisu, ter v 38 od teh listin poleg ali pod fotografijo tožeče stranke.
Navedbe zgolj priimka Cipriani v naslovu članka ni mogoče šteti za dokaz, da se navedeni priimek, če se uporabi sam, „sam po sebi na splošno navezuje“ na tožečo stranko, kot trdi slednja. Kot trdi EUIPO, je treba namreč ugotoviti, da taka navedba izhaja iz običajne prakse medijev in jo je mogoče med drugim upravičiti z oblikovnimi zahtevami zadevnega članka. Dalje, z vključitvijo fotografije tožeče stranke v članek ter navedbo njenega imena in priimka skupaj je zmanjšan pomen navedbe samo priimka Cipriani v naslovu tega članka.
Ugotoviti je treba tudi, da, ker so 9 od teh 60 listin članki, pod katerimi je podpisana tožeča stranka sama, ti članki v teh okoliščinah ne morejo dokazovati, da priimek Cipriani, če se uporabi sam, zgolj zaradi njegove navedbe v naslovih teh člankov nujno napotuje na tožečo stranko.
Dalje, edini od 60 listin, ki jih zlasti navaja tožeča stranka, v katerem ime tožeče stranke ni navedeno, je vabilo na sprejem. Vendar to vabilo, ki ni datirano, tudi ob predpostavki, da je dokazano, da je priimek Cipriani, naveden na tem vabilu, priimek tožeče stranke, ne more dokazovati, da se poznanost navedenega priimka nujno navezuje na tožečo stranko.
Kot je odbor za pritožbe v bistvu pravilno ugotovil v točki 24 izpodbijane odločbe, dokumenti, za katere je tožeča stranka navedla, da je z njimi mogoče dokazati, da priimek Cipriani, če se uporabi sam, vsekakor napotuje nanjo, torej ne dokazujejo take povezave. Ta ugotovitev je tako še posebej pomembna v obravnavanem primeru, v katerem lahko ime Cipriani, zlasti če se uporabi skupaj z imenom ali drugim elementom, napotuje na druge osebe ali subjekte, ki niso tožeča stranka.
Kot trdi tudi tožeča stranka, je ime Cipriani torej priimek različnih članov njegove družine. Kot je odbor za pritožbe v bistvu pravilno ugotovil v točki 26 izpodbijane odločbe, navedeno ime lahko eventuelno napotuje na G. Cipriania, ki je oče tožeče stranke in soustanovitelj pravne predhodnice intervenientke. Poleg tega je treba ugotoviti, da izmed dokumentov, ki jih je predložila in jih citira tožeča stranka, v naslovu katerih je navedeno le to ime (glej točko 93 zgoraj), dva navajata različne člane družine tožeče stranke, pri čemer tudi dva druga, ki se nanašata na „Ciprianijeve“, napotujeta na različne člane družine tožeče stranke. V besedilu teh člankov so navedena tudi imena zadevnih oseb.
Glede na okoliščine obravnavane zadeve, navedene v točkah 1, 3 in 4 zgoraj, ime Cipriani lahko napotuje tudi na pravno predhodnico intervenientke, ki je vložila zahtevo za registracijo izpodbijane znamke, zdaj pa tudi na intervenientko, ali celo na italijansko besedno znamko CIPRIANI. Tožeča stranka je poleg tega že dolgo časa vedela, da pravna predhodnica in nato intervenientka sami uporabljata navedeno ime, saj je ta pravna predhodnica dovoljenje za uporabo tega imena dobila s sporazumom iz leta 1967, ki ga je sklenila z očetom tožeče stranke ob prodaji deležev te pravne predhodnice, ki jih je ta imel (glej točko 3 zgoraj), pri čemer v zvezi s tem niso zelo pomembne dejavnosti, na katere se nanaša to dovoljenje.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da je ime Cipriani na upoštevni datum lahko napotovalo med drugim na člane družine, med katerimi je tožeča stranka, če je bilo priimku dodano ime, ali pa na pravno predhodnico intervenientke in zdaj na intervenientko, če je bila imenu med drugim dodana beseda „hotel“ ali pa hotel Cipriani. Poleg tega je lahko napotovalo na italijansko besedno znamko CIPRIANI (glej točko 4 zgoraj).
V zvezi s tem je treba poudariti, da Splošnemu sodišču v okviru te tožbe ni treba ugotoviti obstoja zatrjevane poznanosti strank ali subjektov, navedenih v točki 101 zgoraj, na katere lahko napotuje ime Cipriani, niti glede na okoliščine primera datuma, na katerega je bila taka poznanost pridobljena.
V teh okoliščinah to, da tožeča stranka na upoštevni datum ni mogla na podlagi člena 8(3) CPI uveljavljati poznanosti priimka Cipriani, ne da bi mu bilo dodano njeno ime, pomeni, da te določbe ni bilo mogoče uveljaviti za izpodbijanje veljavnosti izpodbijane znamke.
Nazadnje, ugotoviti je treba, da je treba to zadevo, kot je odbor za pritožbe pravilno pojasnil v točki 25 izpodbijane odločbe, razlikovati od zadeve, v kateri je bila izrečena sodba z dne 14. maja 2009, Fiorucci/UUNT – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), ki je bila v pritožbenem postopku potrjena s sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). V navedeni zadevi ni bilo sporno, da je ime Elio Fiorucci vsekakor napotovalo na ime italijanskega modnega oblikovalca E. Fioruccia, katerega ime je bilo v Italiji splošno znano, in da je bila sporna znamka, ki je bila registrirana, prav znamka Evropske unije Elio Fiorucci, ki je očitno napotovala na zadevnega modnega oblikovalca, ki je bil tožeča stranka v tej zadevi.
Na tretjem mestu, trditve tožeče stranke, s katerimi ta izpodbija ugotovitve odbora za pritožbe, navedene v točkah 28 in 29 izpodbijane odločbe, je treba zavrniti. Prvič, trditev tožeče stranke temelji na njeni razlagi sporazuma iz leta 1967, ki je že bila zavrnjena (glej točke od 52 od 62 in od 64 do 66). Ker tožeča stranka v tem okviru v bistvu navaja tudi, da pravna predhodnica intervenientke in intervenientka imena Cipriani nista nikoli uporabljali za storitve, ki niso hotelske storitve, je treba poudariti, da je navedena pravna predhodnica registrirala italijansko besedno znamko CIPRIANI med drugim za storitve, ki niso hotelske storitve, katere registracije niti uporabe tožeča stranka ni nikoli izpodbijala (glej točki 4 in 44 zgoraj). Drugič, tožeča stranka ne prereka, da ni predložila dokazov, ki bi vsebovali podrobnosti uporabe člena 8(3) CPI, kadar imata vlagatelj zahteve za registracijo izpodbijane znamke in stranka, ki zahteva uporabo te določbe, enak priimek.
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da v okoliščinah obravnavane zadeve izpodbijana znamka, kot je odbor za pritožbe v bistvu ugotovil v točki 24 izpodbijane odločbe, ne more škodovati pravici do imena Cipriani v smislu člena 8(3) CPI, kot to trdi tožeča stranka.
Ta tožbeni razlog in torej tožbo v celoti je treba zato zavrniti kot neutemeljena, ne da bi bilo treba ugotavljati dopustnost drugega izmed predlogov tožeče stranke ali uvodnih ugovorov intervenientke, ki se nanašajo na delno nedopustnost zahteve za ugotovitev ničnosti, ki jo je ugotovil oddelek za izbris.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi EUIPO in intervenientke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Arrigo Cipriani nosi svoje stroške ter stroške Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) in družbe Hotel Cipriani Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 29. junija 2017.
Podpisi
Kazalo

Dejansko stanje

Predlogi strank

Pravo

Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009

Prvi del: kratkost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z analizo zahteve za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009

Drugi del: napačna presoja odbora za pritožbe v zvezi z obstojem slabe vere pravne predhodnice intervenientke

– Upoštevanje obstoja prejšnje italijanske besedne znamke CIPRIANI ter zatrjevani namen pravne predhodnice intervenientke izkoristiti poznanost imena Cipriani in imena tožeče stranke

– Sklicevanje na odločbo iz leta 2008

– Neupoštevanje odločbe Tribunale civile di Venezia (civilno sodišče v Benetkah)

– Obstoj pogajanj v Združenih državah leta 1996

– Sklepno

Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 53(2)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) CPI

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.