CELEX: 62019CJ0927
Predhodno odločanje
Javna naročila
Direktiva 2014/24/EU
Člen 58(3) in (4)
Člen 60(3) in (4)
Priloga XII
Potek postopkov javnega naročanja
Izbira udeležencev
Pogoji za sodelovanje
Načini dokazovanja
Ekonomska in finančna zmogljivost gospodarskih subjektov
Možnost vodje začasnega združenja podjetij, da se sklicuje na dohodke, prejete iz naslova prejšnjega javnega naročila, ki spada na isto področje kot javno naročilo iz postopka v glavni stvari, tudi takrat, kadar sam ni opravljal dejavnosti, ki spada na področje, na katero se nanaša naročilo iz postopka v glavni stvari
Tehnične in strokovne sposobnosti gospodarskih subjektov
Taksativnost načinov dokazovanja, ki so dopustni na podlagi direktive
Člen 57(4)(h), (6) in (7)
Oddaja javnih naročil storitev
Neobvezni razlogi za izključitev iz sodelovanja v postopku oddaje naročila
Vpis na seznam gospodarskih subjektov, ki so izključeni iz postopkov oddaje naročil
Solidarnost med člani začasnega združenja podjetij
Osebna narava sankcije
Člen 21
Varstvo zaupnosti informacij, ki jih javnemu naročniku posreduje gospodarski subjekt
Direktiva (EU) 2016/943
Člen 9
Zaupnost
Varstvo poslovnih skrivnosti
Možnost uporabe za postopke oddaje naročil
Direktiva 89/665/EGS
Člen 1
Pravica do učinkovitega pravnega sredstva

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 21 in 42, člena 57(4)(h), člena 58(3) in (4) ter člena 70 Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (
UL 2014, L 94, str. 65
), členov 1 in 2 Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 246), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 (
UL 2014, L 94, str. 1
) (v nadaljevanju: Direktiva 89/665), ter člena 9(2) Direktive (EU) 2016/943 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o varstvu nerazkritega strokovnega znanja in izkušenj ter poslovnih informacij (poslovnih skrivnosti) pred njihovo protipravno pridobitvijo, uporabo in razkritjem (
UL 2016, L 157, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med „Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centras“ UAB (regionalni center za ravnanje z odpadki regije Klaipėda, Litva) (v nadaljevanju: javni naročnik) in „Ecoservice Klaipėda“ UAB (v nadaljevanju: Ecoservice) zaradi oddaje javnega naročila za zbiranje in prevoz komunalnih odpadkov skupini gospodarskih subjektov, ki jo sestavljajo „Klaipėdos autobusų parkas“ UAB, „Parsekas“ UAB in „Klaipėdos transportas“ UAB (v nadaljevanju: Skupina).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2014/24
V uvodni izjavi 51 Direktive 2014/24 je navedeno:
„Pojasniti bi bilo treba, da določbe v zvezi z varovanjem zaupnih informacij nikakor ne preprečujejo javnega razkritja nezaupnih delov sklenjenih pogodb o izvedbi javnega naročila niti njihovih nadaljnjih sprememb.“
Člen 18 te direktive, naslovljen „Načela javnega naročanja“, v odstavku 1 določa:
„Javni naročniki obravnavajo gospodarske subjekte enako in nediskriminatorno ter delujejo transparentno in sorazmerno.
[…]“
Člen 21 navedene direktive, naslovljen „Zaupnost“, določa:
„1.   Brez poseganja v obveznosti v zvezi z objavljanjem obvestil o oddanih javnih naročilih ter obveščanjem kandidatov in ponudnikov iz členov 50 in 55 javni naročnik ne razkrije informacij, ki mu jih gospodarski subjekti predložijo in označijo kot zaupne, vključno, vendar ne omejeno na, tehnične ali poslovne skrivnosti in zaupne vidike ponudb, če v tej direktivi ali nacionalnem pravu, ki velja za javn[ega] naročnik[a], zlasti pa pravu v zvezi z dostopom do informacij, ni določeno drugače.
2.   Javni naročniki lahko določijo zahteve za gospodarske subjekte, katerih namen je varovanje zaupnosti informacij, ki jih javni naročniki dajo na voljo med postopkom javnega naročanja.“
Člen 42 iste direktive, naslovljen „Tehnične specifikacije“, določa:
„1.   Tehnične specifikacije iz točke 1 Priloge VII se navedejo v dokumentaciji v zvezi z oddajo javnega naročila. V tehnični specifikaciji so določene zahtevane značilnosti gradnje, storitve ali blaga.
Te značilnosti se lahko nanašajo tudi na točno določen postopek ali način proizvodnje ali zagotavljanja zahtevanih gradenj, blaga ali storitev ali na točno določen postopek za kakšno drugo fazo v njihovi življenjski dobi, tudi če takšni dejavniki fizično niso del njih, pod pogojem, da so povezane s predmetom javnega naročila ter sorazmerne z vrednostjo in cilji naročila.
V tehničnih specifikacijah je lahko določeno tudi, ali se bo zahteval prenos pravic intelektualne lastnine.
[…]
3.   Brez poseganja v zavezujoča nacionalna tehnična pravila, kolikor so skladna s pravom Unije, se tehnične specifikacije določijo na enega od naslednjih načinov:
(a)
v smislu zahtev glede delovanja ali funkcionalnosti, vključno z okoljskimi značilnostmi, če so parametri dovolj natančni, da lahko ponudniki opredelijo predmet javnega naročila, javni naročniki pa oddajo javno naročilo;
(b)
s sklicevanjem na tehnične specifikacije in po prednostnem vrstnem redu na nacionalne standarde, ki so prevzeti po evropskih standardih, evropske tehnične ocene, skupne tehnične specifikacije, mednarodne standarde, druge tehnične referenčne sisteme, ki jih določijo evropski organi za standardizacijo, ali, če teh ni, na nacionalne standarde, nacionalna tehnična soglasja ali nacionalne tehnične specifikacije, povezane s projektiranjem, izračunom in izvedbo gradenj ter uporabo blaga; pri vsakem sklicevanju se navedeta tudi besedi ‚ali enakovredni‘;
(c)
v smislu zahtev glede delovanja ali funkcionalnosti iz točke (a) s sklicevanjem na tehnične specifikacije iz točke (b) kot podlago za domnevo skladnosti s temi zahtevami glede delovanja ali funkcionalnosti;
(d)
s sklicevanjem na tehnične specifikacije iz točke (b) za nekatere značilnosti ter s sklicevanjem na zahteve glede delovanja ali funkcionalnosti iz točke (a) za druge značilnosti.
[…]“
Priloga VII k Direktivi 2014/24 se nanaša na „[o]predelitev nekaterih tehničnih specifikacij“.
Člen 50 te direktive, naslovljen „Obvestila o oddaji javnega naročila“, v odstavku 4 določa:
„Nekaterih informacij o oddaji javnega naročila ali sklenitvi okvirnega sporazuma se lahko ne objavi, če bi njihovo razkritje oviralo izvajanje zakona ali bi bilo sicer v nasprotju z javnim interesom, če bi škodilo upravičenim poslovnim interesom posameznega javnega ali zasebnega gospodarskega subjekta ali če bi lahko vplivalo na pošteno konkurenco med gospodarskimi subjekti.“
Člen 55 navedene direktive, naslovljen „Obveščanje kandidatov in ponudnikov“, določa:
„1.   Javni naročniki čim prej obvestijo vsakega kandidata in ponudnika o sprejetih odločitvah v zvezi s sklenitvijo okvirnega sporazuma, oddajo javnega naročila ali vključitvijo v dinamični nabavni sistem, vključno z razlogi za odločitev, da ne sklenejo okvirnega sporazuma ali ne oddajo javnega naročila, za katerega je bil objavljen javni razpis, ali da ponovno začnejo postopek oziroma ne uvedejo dinamičnega nabavnega sistema.
2.   Javni naročnik na zahtevo zadevnega kandidata ali ponudnika čim prej, vsekakor pa v 15 dneh od prejema pisnega zahtevka, obvesti:
(a)
vsakega neuspešnega kandidata o razlogih za zavrnitev njegove prijave k sodelovanju;
(b)
vsakega neuspešnega ponudnika o razlogih za zavrnitev njegove ponudbe, za primere iz člena 42(5) in (6) pa tudi razloge za odločitev o neenakovrednosti, ali za odločitev, da gradnje, blago ali storitve ne izpolnjujejo zahtev v zvezi z delovanjem ali funkcionalnostjo;
(c)
vsakega ponudnika, ki je oddal dopustno ponudbo, o značilnostih in sorazmernih prednostih izbrane ponudbe ter o imenu uspešnega ponudnika ali podpisnikov okvirnega sporazuma;
(d)
vsakega ponudnika, ki je oddal dopustno ponudbo, o poteku pogajanj in dialoga s ponudniki ter njunem napredku.
3.   Javni naročniki se lahko odločijo, da nekaterih informacij o oddaji naročila, sklenitvi okvirnega sporazuma ali vključitvi v dinamični nabavni sistem iz odstavkov 1 in 2 ne objavijo, če bi njihovo razkritje oviralo izvajanje zakona ali bi bilo sicer v nasprotju z javnim interesom, če bi škodilo upravičenim poslovnim interesom posameznega javnega ali zasebnega gospodarskega subjekta ali če bi lahko vplivalo na pošteno konkurenco med gospodarskimi subjekti.“
Člen 56 te direktive, naslovljen „Splošna načela“, v odstavku 3 določa:
„Če so ali se zdijo informacije ali dokumentacija, ki jih morajo predložiti gospodarski subjekti, nepopolne ali napačne oziroma če posamezni dokumenti manjkajo, lahko javni naročniki – razen če je v nacionalnem pravu, s katerim se izvaja ta direktiva, določeno drugače – zahtevajo, da zadevni gospodarski subjekti v ustreznem roku predložijo, dopolnijo ali pojasnijo ustrezne informacije ali dokumentacijo, pod pogojem, da so takšne zahteve popolnoma skladne z načeloma enake obravnave in transparentnosti.“
Člen 57 Direktive 2014/24, naslovljen „Razlogi za izključitev“, v odstavkih 4 in 6 določa:
„4.   Javni naročniki lahko oziroma – na zahtevo držav članic – morajo iz sodelovanja v postopku javnega naročanja izključiti vsak gospodarski subjekt v katerem koli od naslednjih primerov:
[…]
(h)
kadar je gospodarski subjekt kriv resnih zavajajočih razlag pri dajanju informacij, zahtevanih zaradi preverjanja odsotnosti razlogov za izključitev ali izpolnjevanja pogojev za sodelovanje, ne razkrije takšnih informacij ali ne more predložiti dokazil, ki se zahtevajo v skladu s členom 59, ali
[…]
6.   Vsak gospodarski subjekt, ki ga zadeva eden od primerov iz odstavkov 1 in 4, lahko predloži dokaze, da je sprejel zadostne ukrepe, s katerimi lahko dokaže svojo zanesljivost kljub obstoju zadevnega razloga za izključitev. Če se šteje, da takšni dokazi zadoščajo, se zadevni gospodarski subjekt ne izključi iz postopka javnega naročanja.
V ta namen gospodarski subjekt dokaže, da je plačal ali da se je zavezal plačati nadomestilo za vso škodo, povzročeno s kaznivim dejanjem ali kršitvijo, v dejavnem sodelovanju s preiskovalnimi organi v celoti razjasnil dejstva in okoliščine ter sprejel konkretne tehnične, organizacijske in kadrovske ukrepe, ustrezne za preprečitev nadaljnjih kaznivih dejanj ali kršitev.
Pri ocenjevanju ukrepov, ki jih sprejmejo gospodarski subjekti, se upoštevajo resnost in posebne okoliščine kaznivega dejanja ali kršitve. Če se šteje, da ukrepi ne zadoščajo, gospodarski subjekt prejme utemeljitev razlogov za takšno odločitev.
Gospodarski subjekt, ki je bil s pravnomočno sodbo izključen iz sodelovanja v postopkih javnega naročanja ali podeljevanja koncesije, med izključitvijo na podlagi te sodbe ni upravičen do uporabe možnosti iz tega odstavka v državah članicah, v katerih sodba učinkuje.“
Člen 58 te direktive, naslovljen „Pogoji za sodelovanje“, določa:
„1.   Pogoji za sodelovanje se lahko nanašajo na:
(a)
ustreznost za opravljanje poklicne dejavnosti;
(b)
ekonomski in finančni položaj;
(c)
tehnično in strokovno sposobnost.
Javni naročniki lahko gospodarskim subjektom kot zahteve za sodelovanje naložijo le pogoje iz odstavkov 2, 3 in 4. Vse zahteve omejijo na tiste, s katerimi je mogoče ustrezno zagotoviti, da ima kandidat ali ponudnik pravne in finančne zmogljivosti ter tehnične in strokovne sposobnosti za izvedbo javnega naročila, ki se oddaja. Vse zahteve morajo biti povezane in sorazmerne s predmetom javnega naročila.
2.   Glede ustreznosti za opravljanje poklicne dejavnosti lahko javni naročniki od gospodarskih subjektov zahtevajo, da so vpisani v enega od poklicnih ali poslovnih registrov, ki se vodijo v državi članici sedeža, kot je opisano v Prilogi XI, ali da izpolnijo katere koli druge zahteve iz navedene priloge.
Če morajo imeti gospodarski subjekti določeno dovoljenje ali morajo biti člani določene organizacije, da lahko v svoji matični državi opravljajo zadevno storitev, lahko javni naročnik v postopkih javnega naročanja storitev od njih zahteva, da predložijo dokazila o tem dovoljenju ali članstvu.
3.   Glede ekonomskega in finančnega položaja lahko javni naročniki določijo zahteve, s katerimi zagotovijo, da imajo gospodarski subjekti potrebne ekonomske in finančne zmogljivosti za izvedbo javnega naročila. Javni naročniki lahko v ta namen še zlasti zahtevajo, da imajo gospodarski subjekti določen najnižji letni promet, vključno z določenim najnižjim prometom na področju, zajetem v javnem naročilu. Javni naročniki lahko poleg tega zahtevajo, da jim gospodarski subjekti predložijo informacije o svojih letnih računovodskih izkazih, ki izkazujejo na primer deleže sredstev glede na obveznosti. Prav tako lahko zahtevajo ustrezno raven zavarovanja poklicnega tveganja.
[…]
4.   Glede tehnične in strokovne sposobnosti lahko javni naročniki določijo zahteve, s katerimi zagotovijo, da imajo gospodarski subjekti potrebne človeške in tehnične vire ter izkušnje za izvajanje javnega naročila v skladu z ustreznim standardom kakovosti.
Javni naročniki lahko zlasti zahtevajo, da imajo gospodarski subjekti zadostne izkušnje, ki jih dokažejo z ustreznimi referencami iz prejšnjih naročil. Javni naročnik lahko domneva, da gospodarski subjekt nima zahtevanih strokovnih sposobnosti, če javni naročnik pri gospodarskem subjektu zasledi nasprotje interesov, ki bi lahko negativno vplivalo na izvajanje javnega naročila.
Pri postopkih javnega naročanja blaga, za katero je treba izvesti namestitvena ali inštalacijska dela, ter javnega naročanja storitev ali gradenj se lahko strokovna sposobnost gospodarskih subjektov, da izvedejo storitev ali izvedejo inštalacijska dela ali gradnje, oceni glede na njihove veščine, učinkovitost, izkušnje in zanesljivost.
[…]“
Člen 60 navedene direktive, naslovljen „Dokazila“, v odstavkih 3 in 4 določa:
„3.   Kot dokaz o ekonomskem in finančnem položaju gospodarskega subjekta je praviloma mogoče predložiti eno ali več dokazil, naštetih v delu I Priloge XII.
Če gospodarski subjekt zaradi katerega koli utemeljenega razloga ne more predložiti dokazil, ki jih zahteva javni naročnik, lahko svoj ekonomski in finančni položaj dokaže s katerim koli drugim dokumentom, za katerega javni naročnik meni, da je ustrezen.
4.   Dokazila o tehničnih sposobnostih gospodarskega subjekta se lahko glede na vrsto, količino ali pomen ter uporabo gradenj, blaga ali storitev predložijo na enega ali več načinov, naštetih v delu II Priloge XII.“
Priloga XII k isti direktivi, naslovljena „Dokazila za preverjanje pogojev za sodelovanje“, določa:
„Del I: Ekonomski in finančni položaj
Kot dokaz o finančnem in ekonomskem položaju gospodarskega subjekta je praviloma mogoče predložiti eno ali več naslednjih dokazil:
(a)
ustrezne bančne izpiske ali po potrebi dokazilo o zadevnem škodnem zavarovanju poklicnega tveganja;
(b)
računovodske izkaze ali izvlečke iz računovodskih izkazov, če pravo države, v kateri ima gospodarski subjekt sedež, zahteva objavo računovodskih izkazov;
(c)
računovodski izkaz celotnega prometa podjetja ter po potrebi prometa na področju, ki ga zajema naročilo, za največ tri zadnja poslovna leta, z upoštevanjem datuma ustanovitve podjetja ali začetka poslovanja gospodarskega subjekta, če so informacije o tem prometu na voljo.
Del II: Tehnična sposobnost
Dokazila o tehnični sposobnosti gospodarskega subjekta iz člena 58:
(a)
naslednja seznama:
(i)
seznam gradenj, opravljenih v zadnjih petih letih, in priložena potrdila o zadovoljivi izvedbi in izidu za najpomembnejše gradnje; zaradi zagotovitve ustrezne ravni konkurence lahko javni naročniki po potrebi navedejo, da bodo upoštevana dokazila o zadevnih gradnjah, opravljenih pred več kot petimi leti;
(ii)
seznam najpomembnejših dobav blaga ali opravljenih storitev v zadnjih treh letih, skupaj z zadevnimi zneski, datumi in javnimi ali zasebnimi prejemniki. Zaradi zagotovitve ustrezne ravni konkurence lahko javni naročniki po potrebi navedejo, da bodo upoštevana dokazila o zadevnih dobavah blaga ali opravljenih storitvah izpred več kot treh let;
(b)
navedba udeleženega tehničnega osebja ali tehničnih organov, ne glede na to, ali pripadajo neposredno podjetju gospodarskega subjekta ali ne, zlasti tistih, ki so odgovorni za nadzor kakovosti, ter, v primeru javnih naročil gradenj, tistih, od katerih lahko izvajalec zahteva, da izvedejo gradnjo;
(c)
opis tehničnih sredstev in ukrepov, ki jih gospodarski subjekt uporablja za zagotovitev kakovosti, ter opis sredstev podjetja za študije in raziskave;
(d)
navedba sistemov upravljanja dobavne verige in sistemov za sledenje, ki jih bo gospodarski subjekt lahko uporabljal med izvajanjem naročila;
(e)
če so proizvodi ali storitve, ki jih je treba dobaviti oziroma zagotoviti, zapleteni ali so izjemoma potrebni za posebne namene, s pregledom – ki ga opravijo naročniki ali v njihovem imenu pristojni uradni organ države, v kateri je dobavitelj blaga ali izvajalec storitev registriran, če ta organ s tem soglaša – proizvodnih zmogljivosti dobavitelja blaga ali tehničnih zmogljivosti izvajalca storitev in po potrebi podlag za študije in raziskave, ki so mu na voljo, ter ukrepov za kontrolo kvalitete, ki jih bo izvajal;
(f)
dokazila o izobrazbi in strokovni usposobljenosti izvajalca storitev ali gradenj ali vodstvenih delavcev podjetja pod pogojem, da ne štejejo kot merilo za oddajo naročila;
(g)
navedba ukrepov za okoljsko ravnanje, ki jih bo gospodarski subjekt lahko uporabil med izvajanjem javnega naročila;
(h)
izjava o povprečnem letnem številu zaposlenih izvajalca storitev ali gradenj in o številu njegovih vodstvenih delavcev v zadnjih treh letih;
(i)
izjava o orodjih, obratu ali tehnični opremi, ki je na voljo izvajalcu storitev ali gradenj za izvedbo naročila;
(j)
navedba deleža naročila, ki ga gospodarski subjekt morebiti namerava oddati v podizvajanje;
(k)
v zvezi s proizvodi, ki jih je treba dobaviti:
(i)
vzorci, opisi ali fotografije, katerih verodostojnost mora biti potrjena, če to zahteva javni naročnik;
(ii)
potrdila, ki jih izdajo uradne pristojne ustanove ali agencije za nadzor kakovosti in s katerimi se potrdi skladnost blaga na podlagi jasnih sklicevanj na tehnične specifikacije ali standarde.“
Člen 63 Direktive 2014/24, naslovljen „Uporaba zmogljivosti drugih subjektov“, v odstavku 1 določa:
„Glede pogojev v zvezi z ekonomskim in finančnim položajem iz člena 58(3) ter pogojev v zvezi s tehnično in strokovno sposobnostjo iz člena 58(4) lahko gospodarski subjekt po potrebi za posamezno naročilo uporabi zmogljivosti drugih subjektov, ne glede na pravno razmerje med njim in temi subjekti. Glede pogojev v zvezi z izobrazbo in strokovno usposobljenostjo iz točke (f) dela II Priloge XII ali ustreznimi poklicnimi izkušnjami pa lahko gospodarski subjekti uporabijo zmogljivosti drugih subjektov le, če bodo ti izvajali gradnje ali storitve, za katere se zahtevajo te zmogljivosti. Če želi gospodarski subjekt uporabljati zmogljivosti drugih subjektov, javnemu naročniku dokaže, da bo imel na voljo potrebna sredstva, na primer s predložitvijo zagotovil teh subjektov v ta namen.
Javni naročnik v skladu s členi 59, 60 in 61 preveri, ali subjekti, katerih zmogljivosti namerava uporabiti gospodarski subjekt, izpolnjujejo ustrezne pogoje za sodelovanje, oziroma ali obstajajo razlogi za izključitev v skladu s členom 57. Javni naročnik od gospodarskega subjekta zahteva zamenjavo subjekta, ki ne izpolnjuje ustreznih pogojev za sodelovanje ali v zvezi z njim obstajajo obvezni razlogi za izključitev. Javni naročnik lahko od gospodarskega subjekta zahteva zamenjavo subjekta, v zvezi s katerim obstajajo neobvezni razlogi za izključitev; tako zahtevo lahko od njega zahteva tudi država članica.
Če gospodarski subjekt uporabi zmogljivosti drugih subjektov glede pogojev v zvezi z ekonomskim in finančnim položajem, lahko javni naročnik zahteva, da so gospodarski subjekt in navedeni subjekti skupaj odgovorni za izvedbo javnega naročila.
Pod enakimi pogoji lahko skupina gospodarskih subjektov iz člena 19(2) uporabi zmogljivosti sodelujočih v tej skupini ali drugih subjektov.“
Člen 70 te direktive, naslovljen „Pogoji za izvedbo javnega naročila“, določa:
„Javni naročniki lahko določijo posebne pogoje v zvezi z izvedbo javnega naročila, če so ti pogoji povezani s predmetom javnega naročila v smislu člena 67(3) in navedeni v javnem razpisu ali dokumentaciji v zvezi z oddajo javnega naročila. Ti pogoji lahko zajemajo gospodarske, inovativne, okoljske, socialne ali zaposlitvene vidike.“
Direktiva 89/665
Člen 1 Direktive 89/665, naslovljen „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive [2014/24], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi 7, 8, 9, 10, 11, 12, 15, 16, 17 in 37 navedene direktive.
[…]
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z naročili s področja uporabe Direktive 2014/24/EU ali Direktive 2014/23/EU zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, ker je bila s takšnimi odločitvami kršeno pravo Unije na področju javnih naročil ali nacionalni predpisi o prenosu tega prava.
[…]
3.   Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za dodelitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.
[…]
5.   Države članice lahko zahtevajo, da zadevna oseba revizijo najprej vloži pri naročniku. V tem primeru države članice zagotovijo, da se s predložitvijo takšnega zahtevka za revizijo takoj začasno prekine možnost sklenitve pogodbe.
[…]
Začasna prekinitev iz prvega pododstavka se ne konča pred potekom roka, ki ne sme biti krajši od 10 koledarskih dni od dneva, ki sledi datumu, ko je naročnik poslal svoj odgovor, če je za to uporabil faks ali elektronska komunikacijska sredstva, oziroma, če so bila uporabljena druga komunikacijska sredstva, pred potekom roka, ki ne sme biti krajši od 15 koledarskih dni od dneva, ki sledi datumu, ko je naročnik poslal svoj odgovor, ali od roka 10 koledarskih dni od dneva, ki sledi datumu prejema odgovora.“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Zahteve za revizijske postopke“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da sprejeti ukrepi v zvezi z revizijskimi postopki, določenimi v členu 1, vključujejo zagotovitev pooblastil, da:
(a)
se kar najbolj zgodaj in z začasnimi postopki sprejmejo začasni ukrepi, s katerimi naj bi se odpravile domnevne kršitve ali preprečilo nadaljnje škodovanje zadevnim interesom, vključno z ukrepi, s katerimi se začasno prekine ali zagotovi začasna prekinitev postopka oddaje javnih naročil ali izvajanje katere koli odločitve, ki jo sprejme naročnik;
(b)
se razveljavi ali zagotovi razveljavitev protizakonito sprejetih odločitev, vključno z odpravo diskriminatornih tehničnih, ekonomskih ali finančnih specifikacij v razpisu, razpisni dokumentaciji ali v katerih koli drugih dokumentih, ki se nanašajo na postopek oddaje javnega naročila;
(c)
se dodeli nadomestilo za škodo osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve.“
Prvotna različica Direktive 89/665 je bila pred spremembami, uvedenimi z Direktivo 2014/23, spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007 (
UL 2007, L 335, str. 31
), da bi se izboljšala učinkovitost revizijskih postopkov oddaje javnih naročil. V uvodni izjavi 36 zadnjenavedene direktive je bilo navedeno, da ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana zlasti v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ter želi zlasti zagotoviti polno upoštevanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in poštene obravnave pred sodiščem v skladu s členom 47, prvi in drugi odstavek, Listine.
Direktiva 2016/943
V uvodnih izjavah 4 in 18 Direktive 2016/943 je navedeno:
„(4)
Inovativna podjetja so vse pogosteje izpostavljena nepoštenim praksam, katerih namen je protipravna prisvojitev poslovnih skrivnosti s krajo, nedovoljenim kopiranjem, gospodarskim vohunjenjem ali kršitvijo zahtev glede zaupnosti, ki imajo izvor v Uniji ali zunaj nje. Nedavni pojavi, kot so globalizacija, povečan obseg oddaje del zunanjim izvajalcem, daljše dobavne verige ter večja raba informacijske in komunikacijske tehnologije, prispevajo k povečanju tveganja uporabe navedenih praks. Protipravna pridobitev, uporaba ali razkritje poslovne skrivnosti manjša možnosti zakonitega imetnika poslovne skrivnosti, da z uporabo rezultatov svojih inovacijskih prizadevanj doseže prednost prvega na trgu. Brez učinkovitih in primerljivih pravnih sredstev, s katerimi bi bilo mogoče varovati poslovne skrivnosti po vsej Uniji, so ogrožene pobude za začetek čezmejnih inovacijskih dejavnosti na notranjem trgu, poslovne skrivnosti pa ne morejo izpolniti svojega potenciala kot gonilo gospodarske rasti in ustvarjanja novih delovnih mest. Tako se odvračata inovativnost in ustvarjalnost ter manjša obseg naložb, kar vpliva na nemoteno delovanje notranjega trga in zmanjšuje njegov potencial za krepitev rasti.
[…]
(18)
Poleg tega bi bilo treba za namene te direktive pridobitev, uporabo ali razkritje poslovnih skrivnosti, ki je predpisano ali dovoljeno z zakonom, šteti za zakonito. To velja predvsem za pridobitev in razkritje poslovnih skrivnosti v okviru uresničevanja pravic predstavnikov delavcev do obveščenosti, posvetovanja in sodelovanja v skladu s pravom Unije in nacionalnimi pravi in praksami, ter v zvezi s kolektivno zaščito interesov delavcev in delodajalcev, vključno s soodločanjem, ter za pridobitev in razkritje poslovne skrivnosti med obveznimi revizijami, ki se izvajajo v skladu s pravom Unije ali nacionalnim pravom. Vendar pa to, da šteje pridobitev poslovne skrivnosti za zakonito, ne bi smelo posegati v nobeno obveznost varstva zaupnosti poslovnih skrivnosti ali omejitev njihove uporabe, ki je za prejemnika ali pridobitelja informacij predpisana v pravu Unije ali nacionalnem pravu. Predvsem ne bi smele na podlagi te direktive prenehati obveznosti javnih organov do varstva zaupnosti, ki veljajo zanje glede informacij, ki jih prejmejo od imetnikov poslovne skrivnosti, ne glede na to, ali so te obveznosti določene v nacionalnem pravu ali pravu Unije. Take obveznosti zaupnosti med drugim vključujejo obveznosti do varstva zaupnosti informacij, ki so posredovane javnim naročnikom v postopkih javnega naročanja, kot so določene v Direktivi […] [2014/24] […].“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Predmet urejanja in področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva določa pravila za varstvo pred protipravno pridobitvijo, uporabo in razkritjem poslovnih skrivnosti.
[…]
2.   Ta direktiva ne vpliva na:
[…]
(b)
uporabo pravil Unije ali nacionalnih pravil, ki od imetnikov poslovnih skrivnosti zahtevajo, da zaradi javnega interesa javnosti ali upravnim ali sodnim organom zaradi opravljanja njihovih nalog razkrijejo informacije, vključno s poslovnimi skrivnostmi;
(c)
uporabo pravil Unije ali nacionalnih pravil, ki od institucij ali organov Unije ali nacionalnih javnih organov zahtevajo ali jim dovoljujejo, da razkrijejo informacije, ki so jih predložila podjetja in ki jih te institucije ali organi hranijo na podlagi in v skladu z obveznostmi in posebnimi pravicami, določenimi v pravu Unije ali nacionalnem pravu;
[…]“
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Zakonita pridobitev, uporaba in razkritje poslovne skrivnosti“, v odstavku 2 določa:
„Pridobitev, uporaba ali razkritje poslovne skrivnosti štejejo za zakonite, če takšno pridobitev, uporabo ali razkritje zahteva ali dovoljuje pravo Unije ali nacionalno pravo.“
Člen 4 te direktive, naslovljen „Protipravna pridobitev, uporaba in razkritje poslovnih skrivnosti“, v odstavku 2(a) določa:
„Pridobitev poslovne skrivnosti brez privolitve imetnika poslovne skrivnosti šteje za protipravno, če se izvede z:
(a)
nedovoljenim dostopom do katerih koli dokumentov, predmetov, gradiva, vsebin ali elektronskih datotek, ki so pod zakonitim nadzorom imetnika poslovne skrivnosti in vsebujejo poslovno skrivnost ali je iz njih mogoče dognati poslovno skrivnost, ali prisvojitvijo ali kopiranjem navedenih dokumentov, predmetov, gradiva, vsebin ali elektronskih datotek.“
Člen 9 Direktive 2016/943, naslovljen „Ohranitev zaupnosti poslovne skrivnosti med sodnim postopkom“, v odstavku 2 določa:
„Države članice zagotovijo tudi, da lahko pristojni sodni organi na podlagi ustrezno utemeljenega zahtevka ene od strank v postopku sprejmejo posebne ukrepe, ki so potrebni za ohranitev zaupnosti katere koli poslovne skrivnosti ali domnevne poslovne skrivnosti, ki je bila uporabljena ali omenjena med sodnim postopkom v zvezi s protipravno pridobitvijo, uporabo ali razkritjem poslovne skrivnosti. Države članice lahko pristojnim sodnim organom dovolijo tudi, da takšne ukrepe sprejmejo na lastno pobudo.
Ukrepi iz prvega pododstavka vključujejo vsaj možnost:
(a)
delne ali popolne omejitve dostopa omejenega števila oseb do katerega koli dokumenta, ki vsebuje poslovne skrivnosti ali domnevne poslovne skrivnosti in ga predložijo stranke v postopku ali tretje osebe;
(b)
omejitve dostopa do zaslišanj, na katerih lahko pride do razkritja poslovnih skrivnosti ali domnevnih poslovnih skrivnosti, in ustreznih zapisnikov ali dobesednih zapisov teh zaslišanj na omejeno število oseb;
(c)
drugim osebam, ki ne spadajo v okvir omejenega števila oseb iz točk (a) in (b), dati na voljo nezaupno različico katere koli sodne odločbe, iz katere so bili odstranjeni odlomki, ki vsebujejo poslovne skrivnosti, oziroma so bili ti odlomki prekriti.
Število oseb iz točk (a) in (b) drugega pododstavka je le tolikšno, kot je potrebno, da se zagotovi spoštovanje pravice strank v sodnem postopku do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja za stranke v postopku, in vključuje najmanj eno fizično osebo vsake stranke in odvetnike ali druge zastopnike strank v sodnem postopku.“
Litovsko pravo
Zakon o javnem naročanju
Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (zakon Republike Litve o javnem naročanju) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o javnem naročanju), v členu 20, naslovljenem „Zaupnost“, določa:
„1.   Naročnik, razpisna komisija, njeni člani in strokovnjaki niti nobena druga oseba ne sme tretjim osebam razkriti zaupnih informacij, ki so jih dali ponudniki.
2.   Kot zaupne ni mogoče označiti celotne ponudbe ali prijave za sodelovanje ponudnika, vendar lahko ponudnik navede, da so določene informacije, navedene v njegovi ponudbi, zaupne. Zaupne informacije lahko med drugim zajemajo poslovne skrivnosti (proizvodne) in zaupne vidike ponudbe. Informacij ni mogoče označiti kot zaupnih:
(1)
če kršijo zakonske določbe, ki določajo obveznost razkritja ali pravico pridobitve informacije, in predpise, ki izvajajo te zakonske določbe;
(2)
če to pomeni kršitev obveznosti, določenih v členih 33 in 58 tega zakona v zvezi z objavo oddanih javnih naročil, informacijami o kandidatih in ponudnikih, vključno z informacijami o ceni blaga, storitev ali gradenj, ki je navedena v ponudbi, razen njenih posameznih postavk;
(3)
če so bile te informacije navedene v dokumentih, ki dokazujejo, da pri ponudniku ni podan noben razlog za izključitev, da izpolnjuje zahteve glede zmogljivosti in standardov upravljanja kakovosti ter varstva okolja, razen informacij, katerih razkritje bi kršilo določbe zakona Republike Litve o varstvu osebnih podatkov ali obveznosti ponudnika na podlagi pogodb, sklenjenih s tretjimi osebami;
(4)
če se te informacije nanašajo na gospodarske subjekte in podizvajalce, katerih zmogljivosti uporablja ponudnik, razen informacij, katerih razkritje bi kršilo določbe zakona o varstvu osebnih podatkov.
3.   Če naročnik dvomi o zaupnosti informacij v ponudbi ponudnika, mora od njega zahtevati, naj dokaže, zakaj so zadevne informacije zaupne […].
4.   Najpozneje šest mesecev po datumu oddaje naročila lahko zainteresirani ponudniki od naročnika zahtevajo, naj jim omogoči dostop do ponudbe ali prijave ponudnika (kandidati pa do prijav drugih ponudnikov, ki so bili povabljeni k predložitvi ponudbe ali k sodelovanju v dialogu), vendar se ne smejo razkriti informacije, ki so jih kandidati ali ponudniki označili za zaupne, ne da bi se kršil odstavek 2 tega člena.
[…]“
Člen 45 tega zakona, naslovljen „Splošna načela za ocenjevanje ponudnika in njegove prijave za sodelovanje ali njegove ponudbe“, v odstavku 3 določa:
„Če je kandidat ali ponudnik predložil nenatančne, nepopolne ali lažne dokumente ali podatke v zvezi s skladnostjo z zahtevami razpisne dokumentacije ali če takih dokumentov ali podatkov ni predložil, mora naročnik, ne da bi kršil načeli enakega obravnavanja in preglednosti, od kandidata ali ponudnika zahtevati, naj te dokumente ali podatke popravi, dopolni ali pojasni v razumnem roku, ki ga določi. Popraviti, dopolniti, pojasniti ali priložiti je mogoče le dokumente ali podatke, ki se nanašajo na neobstoj razloga za izključitev ponudnika, njegovo skladnost z zahtevami glede zmogljivosti, merili upravljanja kakovosti in varstva okolja, pooblastilo, ki ga ponudnik da za podpis prijave za sodelovanje ali ponudbe, skupno pogodbo o dejavnostih, dokument, ki potrjuje veljavnost ponudbe, in dokumente, ki niso povezani s predmetom naročila, njegovimi tehničnimi značilnostmi, pogoji za izvršitev pogodbe ali ceno ponudbe. Druge dokumente v zvezi s ponudbo ponudnika je mogoče popraviti, dopolniti ali pojasniti v skladu s členom 55(9) tega zakona.“
Člen 46 navedenega zakona, naslovljen „Razlogi za izključitev ponudnika“, v odstavku 4 določa:
„Naročnik ponudnika izključi iz postopka za oddajo javnega naročila, če:
[…]
(4)
je ta ponudnik v okviru postopka za oddajo javnega naročila prikril informacije ali predložil neresnične informacije o spoštovanju zahtev, navedenih v tem členu in v členu 47 tega zakona, in če lahko naročnik to dokaže z vsemi pravnimi sredstvi, ali če ponudnik zato, ker je predložil neresnične informacije, ne more predložiti dokazil, ki se zahtevajo v skladu s členom 50 tega zakona. […]“
Člen 52 zakona o javnem naročanju, naslovljen „Prikrivanje informacij, predložitev neresničnih informacij ali nepredložitev dokumentov“, določa:
„1.   Naročnik najpozneje v desetih dneh v Centrinė viešųjų pirkimų informacinė sistema [osrednji portal javnih naročil] v skladu s pravili, ki jih je določil Viešųjų pirkimų tarnyba (organ za javna naročila, Litva), objavi informacije o ponudniku, ki je v okviru postopka za oddajo javnega naročila prikril informacije ali predložil neresnične informacije o spoštovanju zahtev, navedenih v členih 46 ali 47 tega zakona, ali ki zato, ker je predložil neresnične informacije, ni predložil dokazil, ki se zahtevajo v skladu s členom 50 tega zakona, če:
(1)
je bil ta ponudnik izključen iz postopka za oddajo javnega naročila;
(2)
je bila sprejeta sodna odločba.
[…]“
Člen 55 zakona o javnem naročanju, naslovljen „Ocenjevanje in primerjanje ponudb“, v odstavku 9 določa:
„V skladu s členom 45(3) tega zakona lahko naročnik od ponudnikov zahteva, naj popravijo, dopolnijo ali pojasnijo svoje ponudbe, vendar od njih ne more zahtevati, jim predlagati ali jim omogočiti, da spremenijo bistvene elemente ponudbe, predložene v odprtem ali omejenem postopku, ali končne ponudbe, predložene v okviru konkurenčnega dialoga, postopka s pogajanji z objavo ali brez ali partnerstva za inovacije, torej da spremenijo ceno ali izvedejo druge spremembe, zaradi katerih bi ponudba, ki ni bila v skladu z razpisno dokumentacijo, postala z njo skladna. Če naročnik pri preučitvi ponudb v ponudbi odkrije napake pri izračunu cene ali stroškov, mora ponudnika pozvati, naj v roku, ki ga določi, popravi napake pri izračunu, ki jih je naročnik ugotovil, ne da bi spremenil cene ali stroške, ki so bili v ponudbi navedeni, ko se je naročnik z njo seznanil. Če ponudnik popravi napake pri izračunu, ki so bile ugotovljene v njegovi ponudbi, lahko bistvene elemente cene ali stroškov sicer popravi, vendar ne more odstopiti od elementov cene oziroma bistvenih elementov stroškov niti dodati novih elementov k ceni ali stroškom.“
Člen 58 tega zakona, naslovljen „Obvestitev o rezultatih postopkov za oddajo naročil“, v odstavku 3 določa:
„V primerih, na katere se nanašata odstavka 1 in 2 tega člena, naročnik ne sme posredovati informacij, katerih razkritje bi kršilo predpise o informacijah in varstvu podatkov ali bi bilo v nasprotju s splošnim interesom, bi bilo v škodo legitimnih poslovnih interesov določenega ponudnika ali bi vplivalo na konkurenco med ponudniki.“
Zakonik o civilnem postopku
Lietuvos Respublikos Civilinio proceso kodeksas (zakonik o civilnem postopku Republike Litve) v členu 10
, naslovljenem „Posebne določbe o varstvu poslovnih skrivnosti“, določa:
„1.   Ta člen vsebuje posebne določbe o varstvu poslovnih skrivnosti v zadevah, ki se nanašajo na nezakonito pridobitev, uporabo in razkritje poslovnih skrivnosti, ter v drugih civilnih zadevah.
2.   Kadar obstajajo razlogi, iz katerih se šteje, da se poslovna skrivnost lahko razkrije, sodišče na primerno obrazložen predlog strank ali po uradni dolžnosti z obrazloženim sklepom določi osebe, ki lahko:
(1)
dostopajo do delov spisa, ki vsebujejo informacije, ki so ali bi lahko bile poslovna skrivnost, naredijo in pridobijo izvlečke, duplikate ali kopije (digitalne kopije);
(2)
sodelujejo na obravnavah, na katerih je javnost izključena in na katerih se lahko razkrijejo informacije, ki so ali bi lahko bile poslovna skrivnost, in imajo dostop do zapisnikov navedenih obravnav;
(3)
pridobijo overjen prepis (digitalni prepis) sodbe ali sklepa, ki vsebuje informacije, ki so ali bi lahko bile poslovna skrivnost.
3.   Število oseb iz odstavka 2 tega člena ne sme presegati tistega, kar je potrebno za zagotovitev pravice do sodnega varstva in pravice do poštenega sojenja. Te osebe so vsaj naslednje:
(1)
če je stranka fizična oseba: ona sama in njen zastopnik;
(2)
če je stranka pravna oseba: vsaj ena fizična oseba, ki vodi posle v imenu pravne osebe, in njen zastopnik.
4.   Sodišče ob uporabi omejitev, določenih v odstavku 2 tega člena, upošteva nujnost zagotavljanja pravice do sodnega varstva in pravice do poštenega sojenja, legitimne interese strank in ostalih oseb, ki sodelujejo v postopku, ter škodo, ki lahko nastane zaradi uporabe ali neuporabe teh omejitev.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Naročnik je z obvestilom o javnem razpisu, objavljenim 27. septembra 2018, začel odprti mednarodni postopek javnega razpisa za oddajo naročila za nakup storitev zbiranja in prevoza komunalnih odpadkov občine Neringa (Litva) do obratov za obdelavo odpadkov v regiji Klaipėda (Litva).
Naročnik je v tem obvestilu opredelil tehnične specifikacije. Med drugim je določil, da bo ponudnik storitev moral uporabljati vozila za zbiranje komunalnih odpadkov, ki bodo morala ustrezati vsaj standardu EURO 5 in biti opremljena s fiksnim in stalno delujočim oddajnikom globalnega sistema pozicioniranja (GPS), tako da bo lahko naročnik ugotovil natančen položaj vozila in njegov podroben itinerar.
Obvestilo je vsebovalo tudi opis strokovne in tehnične sposobnosti ponudnikov, potrebnih za izvedbo naročila, ter opis njihovih finančnih in ekonomskih zmogljivosti. V zvezi s tem je bilo v tem obvestilu pojasnjeno, da mora vsak ponudnik predložiti izjavo v prosti obliki, ki potrjuje, da povprečni letni promet, ki ga je ustvaril z opravljanjem dejavnosti zbiranja in prevoza mešanih komunalnih odpadkov v zadnjih treh poslovnih letih oziroma po datumu njegove registracije, če to dejavnost opravlja manj kot tri leta, ni manjši od 200.000 EUR brez davka na dodano vrednost.
Naročnik je prejel tri ponudbe, med katerimi sta bili ponudbi družbe Ecoservice in Skupine.
Naročnik je 29. novembra 2018 ponudnike obvestil o oceni ponudb in njihovi končni razvrstitvi. Naročilo je bilo oddano Skupini zaradi nižje cene njene ponudbe, družba Ecoservice pa je bila uvrščena na drugo mesto.
Družba Ecoservice je 4. decembra 2018 na podlagi člena 20(4) zakona o javnem naročanju od naročnika zahtevala dostop do elementov, ki jih je upošteval pri odločitvi o navedeni razvrstitvi, zlasti do ponudbe Skupine.
Družba Ecoservice se je 6. decembra 2018 lahko seznanila z nezaupnimi informacijami iz te ponudbe.
Ker je družba Ecoservice menila, da Skupina nima zahtevane usposobljenosti, je 10. decembra 2018 pri naročniku vložila zahtevek za revizijo in izpodbijala rezultate postopka javnega razpisa. Trdila je, prvič, da nobeden od članov Skupine v preteklih treh letih ni mogel izvršiti pogodb o zbiranju in prevozu mešanih komunalnih odpadkov v znesku 200.000 EUR. V zvezi s tem je pojasnila, da družba Parsekas ne opravlja storitev ravnanja z mešanimi komunalnimi odpadki in da bi zato moral naročnik od nje zahtevati, naj pojasni izjavo, ki jo je predložila, in sicer, da je družba Parsekas izvajala pogodbe o ravnanju z mešanimi odpadki v znesku 235.510,79 EUR. Drugič, družba Ecoservice je navedla, da Skupina nima zahtevanih tehničnih zmogljivosti.
Naročnik je 17. decembra 2018 ta zahtevek za revizijo zavrnil, pri čemer je po navedbah predložitvenega sodišča kratko in jedrnato navedel, da je Skupina spoštovala oba pogoja za usposobljenost, ki ju izpodbija družba Ecoservice.
Družba Ecoservice je 27. decembra 2018 zoper to odločbo vložila tožbo pri Klaipėdos apygardos teismas (okrožno sodišče v Klaipėdi, Litva), s katero je zlasti predlagala, naj se naročniku naloži, naj predloži ponudbo Skupine ter korespondenco med njo in naročnikom. Družba Ecoservice, ki je zatrjevala, da bi bilo treba sodišču predložiti vse dokaze ne glede na njihovo zaupnost, je menila, da mora te dokumente, od katerih nekateri niso zaupni, nujno imeti na voljo, da bi podrobneje pojasnila svoje zahtevke.
Navedeno sodišče je z odločbo z dne 3. januarja 2019 odredilo, da mora naročnik družbi Ecoservice predložiti vse zahtevane dokumente.
Naročnik je v vlogi z dne 11. januarja 2019, ki jo je vložil na podlagi navedene odredbe, navedel, prvič, da je med preučevanjem zahtevka za revizijo Skupino zaprosil za pojasnila v zvezi s pogodbami o opravljanju storitev ravnanja z odpadki, ki jih je sklenila. Skupina naj bi zahtevane informacije posredovala, ob tem pa pojasnila, da je velik del posredovanih informacij zaupen in da jih je zato treba varovati pred razkritjem tretjim osebam. Ker je naročnik tudi menil, da imajo te informacije za Skupino poslovno vrednost in da bi njihovo razkritje konkurentom lahko povzročilo škodo, jih sodišču ni posredoval, da ne bi kršil člena 20 zakona o javnem naročanju. Predložil je torej le nezaupne informacije iz ponudbe Skupine, hkrati pa je navedel, da bo sodišču predložil zaupne informacije, če bo sodišče to od njega vnovič zahtevalo.
Drugič, naročnik je predlagal, naj se tožba zavrne, ker naj bi dodatna pojasnila, ki jih je prejel od Skupine, in obisk v njenih prostorih omogočila potrditev, da je bila zadevna ponudba pravilno ocenjena.
Klaipėdos apygardos teismas (okrožno sodišče v Klaipėdi) je s sklepom z dne 15. januarja 2019 obveznost predložitve dokumentov omejilo na ponudbo Skupine in na k njej priložene dokumente ter odredilo njihovo predložitev do 25. januarja 2019.
Naročnik je 25. januarja 2019 temu sodišču predložil zahtevane dokumente in jih razlikoval glede na to, ali vsebujejo zaupne informacije. Informacije, za katere je Skupina trdila, da so zaupne, naročnik pa tega ni izpodbijal, so bile naslovljene izključno na navedeno sodišče. Naročnik naj bi poleg tega sodišče prosil, naj družbi Ecoservice ne omogoči seznanitve z zaupnimi informacijami iz ponudbe Skupine in naj jih opredeli kot nejavne elemente iz spisa.
Prvostopenjsko sodišče je s sklepom z dne 30. januarja 2019 ugodilo predlogom naročnika, naj se informacije iz ponudbe Skupine, ki so mu bile predložene, po eni strani opredelijo kot zaupne in naj se po drugi strani ne razkrijejo.
Navedeno sodišče je 14. februarja 2019 s sklepom, zoper katerega ni pritožbe, predlog družbe Ecoservice z dne 11. februarja 2019 za dostop do vseh elementov iz spisa zavrnilo.
Navedeno sodišče je 21. februarja 2019 s sklepom, zoper katerega ni pritožbe, zavrnilo predlog družbe Ecoservice z dne 12. februarja 2019, naj se odredi, da mora družba Parsekas predložiti podatke v zvezi s pogodbami o ravnanju z odpadki, ki jih je sklenila.
Klaipėdos apygardos teismas (okrožno sodišče v Klaipėdi) je s sodbo z dne 15. marca 2019 tožbo družbe Ecoservice zavrnilo z obrazložitvijo, da je Skupina izkazala zahtevano usposobljenost.
Lietuvos apeliacinis teismas (višje sodišče Litve) je pri odločanju o pritožbi družbe Ecoservice s sodbo z dne 30. maja 2019 razveljavilo sodbo prvostopenjskega sodišča in odločbo naročnika o razvrstitvi ponudb. Pritožbeno sodišče je naročniku tudi naložilo, naj ponudbe ponovno oceni.
Naročnik je pri Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) vložil kasacijsko pritožbo.
Pred vložitvijo odgovora na kasacijsko pritožbo je družba Ecoservice 26. julija 2019 pri Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) zaprosila za dostop do zaupnih dokumentov, ki jih je naročnik predložil na prvi stopnji, ob prikritju poslovno občutljivih informacij.
Predložitveno sodišče na prvem mestu poudarja, da bi bilo nekatere zahteve glede usposobljenosti ponudnikov iz obvestila o javnem razpisu mogoče razumeti kot pogoje v zvezi s finančno in ekonomsko zmogljivostjo gospodarskega subjekta in kot pogoje v zvezi z njegovo tehnično in strokovno sposobnostjo, pa tudi kot tehnične specifikacije ali pogoje za izvedbo javnega naročila.
Vendar naj bi bilo treba določiti naravo teh zahtev, saj naj bi se v skladu s členom 45(3) in členom 55(9) zakona o javnem naročanju obveznost oziroma možnost popravka izjave ponudnika razlikovala glede na to, ali se sporna informacija nanaša na njegovo usposobljenost ali na ponudbo, ki jo je predložil.
Predložitveno sodišče na drugem mestu meni, da se postavlja vprašanje glede tehtanja med varstvom zaupnih informacij, ki jih je predložil ponudnik, in učinkovitostjo pravice drugih ponudnikov do obrambe.
V obravnavani zadevi naj bi družba Ecoservice zaman poskušala pridobiti dostop do ponudbe Skupine. Tudi naročnik naj bi zelo aktivno dajal prednost pravici Skupine do varstva njenih zaupnih informacij. Ta praksa, ki naj bi bila v Litvi pogosta, naj bi vodila do zgolj delne zaščite pravic ponudnikov. V sporih v zvezi z oddajo javnih naročil naj bi namreč neizbrani ponudniki imeli na voljo manj informacij kot druge stranke v teh sporih. Poleg tega naj bi bilo učinkovito varstvo njihovih pravic odvisno od odločitve sodišča, da informacije, katerih predložitev zahtevajo, opredeli kot zaupne. Odločba, s katero sodišče predlogu za posredovanje takih informacij ne ugodi, pa lahko zmanjša verjetnost, da se ugodi tožbi neizbranega ponudnika, ki jo je vložil zoper odločitev o oddaji naročila.
Predložitveno sodišče navaja, prvič, da je na področju javnih naročil med drugim razsodilo, da se pravica ponudnikov iz člena 20 zakona o javnem naročanju do varstva zaupnih informacij, ki so jih ti predložili v ponudbi, nanaša le na informacije, ki jih je treba v skladu s členom 1.116(1) Lietuvos Respublikos civilinio kodekso (civilni zakonik Republike Litve), ki v bistvu ustreza določbam Direktive 2016/943, opredeliti kot poslovne ali industrijske skrivnosti. Drugič, pravico ponudnika do dostopa do ponudbe drugega ponudnika naj bi bilo treba šteti za sestavni del varstva pravic, ki so bile potencialno kršene.
Kljub temu se predložitveno sodišče sprašuje o natančni vsebini obveznosti naročnikov, da varujejo zaupnost informacij, ki jim jih posredujejo ponudniki, ter o razmerju med temi obveznostmi in obveznostjo zagotavljanja učinkovitega sodnega varstva gospodarskim subjektom, ki so vložili tožbo. Meni, da čeprav je Sodišče v sodbi z dne 14. februarja 2008, Varec (
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
), poudarilo, da postopki oddaje javnih naročil temeljijo na razmerju zaupanja med gospodarskimi subjekti in naročniki, člen 9(2), tretji pododstavek, Direktive 2016/943, ki je bila sprejeta po izdaji te sodbe, določa, da stranke v postopku nikakor ne morejo imeti na voljo različnih informacij, sicer bi bili kršeni pravica do učinkovitega sodnega varstva in pravica do poštenega sojenja. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da bi bilo gospodarskim subjektom – ker ta določba sodišču nalaga, da jim zagotovi pravico do seznanitve s poslovnimi skrivnostmi stranke v sporu – mogoče priznati uresničevanje te pravice tudi pred kakršnim koli sodnim postopkom, zlasti zato, da bi se lahko odločili za vložitev tožbe ob popolnem poznavanju zadeve.
Predložitveno sodišče navaja, da kljub temu obstaja tveganje, da bi nekateri gospodarski subjekti to pravico zlorabili tako, da pri naročniku ne bi vložili pravnega sredstva zato, da bi zagotovili varstvo svojih pravic, temveč le zato, da bi pridobili informacije o svojih konkurentih. Vendar naj bi predložitev zadeve sodišču tem subjektom vsekakor omogočala, da pridobijo želene informacije.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da Direktiva 2016/943 z izjemo njene uvodne izjave 18 ne vsebuje nobene posebne določbe v zvezi s postopki oddaje javnih naročil. Poudarja, da naročniki sicer niso pritožbeni organi, vendar imajo na podlagi zavezujočega sistema predsodnega reševanja sporov, ki ga določa nacionalno pravo, široko pooblastilo za sodelovanje z gospodarskimi subjekti, ne glede na to, ali so ti vlagatelji zahtevka ali nasprotna stran. Naročniki naj bi zaradi cilja, da se tem subjektom zagotovi učinkovito varstvo njihovih pravic, imeli tudi obveznost, da v obsegu svojih pristojnosti in sredstev, ki jih imajo na voljo, sprejmejo ukrepe, potrebne za to, da se jim zagotovi možnost učinkovitega branjenja interesov, v katere naj bi bilo poseženo. Tako naj bi bilo člen 21 Direktive 2014/24 in ustrezne določbe Direktive 89/665 mogoče razlagati tako, da lahko ponudniki do informacij, ki so poslovna skrivnost drugih ponudnikov, dostopajo ne le v okviru sodnega postopka, ampak tudi v fazi predhodnega upravnega postopka.
Predložitveno sodišče želi na tretjem mestu po uradni dolžnosti obravnavati vprašanje presoje ravnanj Skupine ob upoštevanju člena 57(4)(h) Direktive 2014/24, to je vprašanje, ali je Skupina oziroma ali so vsaj nekateri njeni člani naročniku predložili neresnične informacije o skladnosti njihovih sposobnosti z zahtevami javnega razpisa.
Predložitveno sodišče na podlagi sodne prakse Sodišča sklepa, da bi lahko informacije, ki jih je predložila družba Parsekas, pomenile primer malomarnosti pri predložitvi informacij, ki je vplivala na rezultate postopka oddaje javnega naročila. V zvezi s tem meni, da se družba Parsekas ne bi smela sklicevati na dohodke, ki jih je ustvarila na podlagi pogodb, sklenjenih in izvršenih skupaj z drugimi gospodarskimi subjekti, ki so opravljali del storitev v zvezi z ravnanjem z mešanimi odpadki, in na podlagi pogodb, ki jih je sicer izvršila sama, vendar v okviru katerih je ravnanje z mešanimi odpadki predstavljalo le majhen del zadevnih odpadkov.
Poleg tega se predložitveno sodišče, ki ugotavlja, da sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 57(4) Direktive 2014/24 temelji na posebnem medsebojnem zaupanju med naročnikom in zadevnim ponudnikom, v zvezi s tem sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče odstopi od presoje naročnika o tem, da informacije, ki so mu bile posredovane med postopkom oddaje naročila, niso neresnične ali zavajajoče.
Predložitveno sodišče se nazadnje sprašuje, ali je treba, če je gospodarski subjekt, ki je stranka družbene pogodbe, predložil potencialno neresnične informacije, njegove partnerje, s katerimi je predložil skupno ponudbo, na podlagi člena 46(4), točka 4, in člena 52 zakona o javnem naročanju prav tako vpisati na „Seznam ponudnikov, ki so predložili neresnične informacije“, pri čemer jim tak vpis še eno leto preprečuje, da bi lahko sodelovali na javnih razpisih, ki jih objavijo drugi naročniki.
Vendar se zdi, da ta rešitev, ki bi lahko temeljila na solidarnosti ter na skupnih interesih in odgovornosti vseh partnerskih subjektov, nasprotuje načelu osebne odgovornosti teh subjektov, v skladu s katerim je mogoče sankcionirati le gospodarski subjekt, ki je predložil neresnične informacije.
V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali razpisni pogoj, v skladu s katerim morajo ponudniki dokazati določeno raven povprečnih letnih prihodkov iz opravljanja dejavnosti, povezanih le s specifičnimi storitvami (ravnanje z mešanimi komunalnimi odpadki), spada na področje uporabe člena 58(3) ali (4) Direktive [2014/24]?
2.
Ali je metoda ocenjevanja zmogljivosti ponudnika, ki jo je določilo Sodišče Evropske unije v svoji sodbi z dne 4. maja 2017, Esaprojekt (
C‑387/14
,
EU:C:2017:338
), odvisna od odgovora na prvo vprašanje?
3.
Ali razpisni pogoj, v skladu s katerim morajo ponudniki dokazati, da vozila, potrebna za zagotavljanje storitev [ravnanja z odpadki], izpolnjujejo specifične tehnične zahteve, vključno z izpusti onesnaževal (standard EURO 5), namestitvijo oddajnika GPS, zmogljivostjo shranjevanja in tako dalje, spada na področje uporabe člena 58(4) Direktive 2014/24, člena 42 v povezavi z določbami Priloge VII k tej direktivi, in/ali člena 70 te direktive?
4.
Ali je treba [četrti] pododstavek člena 1(1) Direktive [89/665], ki določa načelo učinkovitosti revizijskih postopkov, člen 1(3) in (5) navedene direktive, člen 21 Direktive 2014/24 in določbe Direktive [2016/943], zlasti njeno uvodno izjavo 18 in tretji pododstavek člena 9(2) te direktive (skupaj ali ločeno, a ne omejeno nanje), razlagati tako, da če je v nacionalnih pravnih pravilih, ki urejajo javno naročanje, določen obvezen predhodni postopek reševanja sporov:
(a)
mora naročnik ponudniku, ki je sprožil revizijski postopek, posredovati vse podatke iz ponudbe drugega ponudnika (ne glede na njeno zaupno naravo), če je predmet navedenega postopka zlasti zakonitost ocenjevanja ponudbe drugega ponudnika in je ponudnik, ki je sprožil postopek, to posredovanje od naročnika predhodno izrecno zahteval;
(b)
ne glede na odgovor na prejšnje vprašanje, ali mora naročnik v primeru zavrnitve zahtevka za revizijo, ki ga je ponudnik vložil glede zakonitosti ocenjevanja ponudbe svojega konkurenta, vsekakor dati jasen, celovit in specifičen odgovor, ne glede na tveganje razkritja zaupnih informacij, ki so mu bile v zvezi s ponudbo zaupane?
5.
Ali je treba [četrti] pododstavek člena 1(1), člen 1(3) in (5) ter člen 2(1)(b) Direktive 89/665, člen 21 Direktive 2014/24 in določbe Direktive 2016/943, zlasti njeno uvodno izjavo 18 (skupaj ali ločeno, a ne omejeno nanje), razlagati tako, da je odločitev naročnika, da ponudniku ne omogoči dostopa do zaupnih podatkov ponudbe drugega ponudnika, odločitev, ki jo je mogoče izpodbijati ločeno pred sodiščem?
6.
Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 1(5) Direktive 89/665 razlagati tako, da mora ponudnik pri naročniku vložiti zahtevek za revizijo v zvezi s tako njegovo odločitvijo in po potrebi pred sodiščem vložiti tožbo?
7.
Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, ali je treba [četrti] pododstavek člena 1(1) in člen (2)(1)(b) Direktive 89/665 razlagati tako, da lahko ponudnik glede na obseg razpoložljivih informacij o vsebini ponudbe drugega ponudnika vloži tožbo pred sodišči, ki se nanaša izključno na zavrnitev predložitve informacij, ki jih je zahteval, ne da bi ločeno izpodbijal zakonitost drugih odločitev naročnika?
8.
Ne glede na odgovore na prejšnja vprašanja, ali je treba tretji pododstavek člena 9(2) Direktive 2016/943 razlagati tako, da mora sodišče, ki je prejelo zahtevo tožeče stranke, da se drugi stranki v sporu naloži predložitev dokazov in da jih sodišče da na voljo tožeči stranki, navedeni zahtevi ugoditi ne glede na ukrepe, ki jih je naročnik sprejel med postopkom javnega naročanja ali revizijskim postopkom?
9.
Ali je treba tretji pododstavek člena 9(2) Direktive 2016/943 razlagati tako, da bi moralo sodišče po zavrnitvi zahtevka tožeče stranke za razkritje zaupnih informacij druge stranke v sporu po uradni dolžnosti oceniti pomen podatkov, katerih razkritje se zahteva, in učinke podatkov na zakonitost postopka javnega naročanja?
10.
Ali se lahko razlog za izključitev, določen v členu 57(4)(h) Direktive 2014/24, ob upoštevanju sodbe Sodišča Evropske unije z dne 3. oktobra 2019, Delta Antrepriză de Construcţii şi Montaj 93 (
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
), uporablja tako, da lahko sodišče pri obravnavanju spora med ponudnikom in naročnikom po uradni dolžnosti ne glede na oceno naročnika odloči, da je zadevni ponudnik namerno ali iz malomarnosti naročniku predložil zavajajoče, dejansko nenatančne informacije in da ga je zato treba izključiti iz postopka javnega naročanja?
11.
Ali je treba člen 57(4)(h) Direktive 2014/24, ki se uporablja v povezavi z načelom sorazmernosti, določenim v členu 18(1) te direktive, razlagati in uporabljati tako, da če nacionalno pravo določa dodatne sankcije (poleg izključitve iz postopka naročanja) v zvezi s predložitvijo neresničnih informacij, se lahko navedene sankcije uporabljajo le na podlagi osebne odgovornosti, zlasti če je dejansko nenatančne informacije predložil le del povezanih [subjektov] v postopku javnega naročanja (na primer eden od več partnerjev)?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 58 Direktive 2014/24 razlagati tako, da obveznost gospodarskih subjektov, da dokažejo, da na področju dejavnosti, na katere se nanaša zadevno javno naročilo, ustvarijo neki povprečen letni promet, pomeni pogoj za sodelovanje, ki se nanaša na njihovo ekonomsko in finančno zmogljivost v smislu odstavka 3 te določbe oziroma na njihovo tehnično in strokovno sposobnost v smislu odstavka 4 navedene določbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v členu 58(1) te direktive navedene tri vrste meril za izbor, ki jih naročniki lahko gospodarskim subjektom določijo kot pogoje za sodelovanje. Ta merila, ki se nanašajo na ustreznost za opravljanje zadevne poklicne dejavnosti, ekonomski in finančni položaj ter tehnično in strokovno sposobnost gospodarskih subjektov, so podrobneje določena v odstavkih od 2 do 4 tega člena.
Poleg tega iz člena 58(3) navedene direktive izhaja, da lahko naročniki, da bi se prepričali, da imajo gospodarski subjekti potrebne ekonomske in finančne zmogljivosti za izvedbo naročila, zlasti zahtevajo, da ti subjekti ustvarijo neki minimalen letni promet, predvsem minimalen promet na področju, na katerega se naročilo nanaša.
Iz tega izhaja, da zahteva, da gospodarski subjekti dokažejo, da ustvarijo neki povprečen letni promet na področju dejavnosti, na katere se naročilo nanaša, ustreza prav opredelitvi merila za izbor, ki temelji na njihovi ekonomski in finančni zmogljivosti v smislu člena 58(3) Direktive 2014/24, in torej spada na njegovo področje uporabe. Poleg tega iz Priloge XII k tej direktivi, ki se nanaša na „[d]okazila za preverjanje pogojev za sodelovanje“, natančneje iz dela I te priloge, na katerega napotuje člen 60(3) te direktive, izhaja, da je „[promet] na področju, ki ga zajema naročilo“, na neizčrpnem seznamu dokazov, ki lahko potrjujejo ekonomsko in finančno zmogljivost gospodarskega subjekta, kar utrjuje to razlago.
Ob upoštevanju navedenih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 58 Direktive 2014/24 razlagati tako, da obveznost gospodarskih subjektov, da dokažejo, da na področju dejavnosti, na katero se zadevno javno naročilo nanaša, ustvarijo neki povprečen letni promet, pomeni pogoj za sodelovanje, ki se nanaša na njihovo ekonomsko in finančno zmogljivost v smislu odstavka 3 te določbe.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 58(3) v povezavi s členom 60(3) Direktive 2014/24 razlagati tako, da se gospodarski subjekt – v primeru, v katerem je naročnik zahteval, da so gospodarski subjekti na področju, na katero se nanaša zadevno javno naročilo, ustvarili neki minimalni promet – da bi dokazal svojo ekonomsko in finančno zmogljivost, lahko sklicuje na dohodke, ki jih je prejela začasna skupina podjetij, ki ji je pripadal, le če je v okviru določenega javnega naročila dejansko prispeval k opravljanju dejavnosti te skupine, podobni tisti, ki je predmet javnega naročila, v zvezi s katerim navedeni gospodarski subjekt namerava dokazati svojo ekonomsko in finančno zmogljivost.
Da bi dokazal svojo ekonomsko in finančno zmogljivost v smislu člena 58(3) Direktive 2014/24, lahko gospodarski subjekt v skladu s členom 60(3), prvi pododstavek, te direktive naročniku praviloma predloži eno dokazilo ali več dokazil, naštetih v delu I Priloge XII k navedeni direktivi. Člen 60(3), drugi pododstavek, te direktive celo določa, da če gospodarski subjekt zaradi katerega koli utemeljenega razloga ne more predložiti dokazil, ki jih zahteva naročnik, lahko svojo ekonomsko in finančno zmogljivost dokaže s katerim koli drugim dokumentom, za katerega javni naročnik meni, da je ustrezen.
Kot izhaja iz člena 58(3) Direktive 2014/24, lahko naročniki pri tem zlasti zahtevajo, da gospodarski subjekti ustvarijo neki minimalen letni promet, predvsem minimalen letni promet na področju, na katero se nanaša naročilo.
Iz te določbe tako izhaja, da se lahko naročniki pri določanju pogojev, s katerimi se namerava zagotoviti, da imajo gospodarski subjekti potrebno ekonomsko in finančno zmogljivost za izvedbo naročila, odločijo, da od gospodarskih subjektov zahtevajo, da so na področju, ki ga zajema zadevno javno naročilo, ustvarili minimalen skupen letni promet ali neki minimalen promet, ali pa ti zahtevi kombinirajo.
Če pa je naročnik določil izključno pogoj, ki se nanaša na neki minimalen letni promet, ne da bi zahteval, da je bil ta minimalni promet ustvarjen na področju, ki ga zajema naročilo, nič ne nasprotuje temu, da se gospodarski subjekt lahko sklicuje na dohodke, ki jih je prejela začasna skupina podjetij, ki ji je pripadal, tudi če v okviru določenega javnega naročila dejansko ni prispeval k opravljanju dejavnosti te skupine, podobni tisti, ki je predmet javnega naročila, v zvezi s katerim navedeni gospodarski subjekt namerava dokazati svojo ekonomsko in finančno zmogljivost.
Nasprotno, če je naročnik zahteval, da je bil ta minimalni promet ustvarjen na področju, ki ga zajema naročilo, ima ta zahteva dvojni namen. Z njo se namreč želi ugotoviti ekonomsko in finančno zmogljivost gospodarskih subjektov ter prispevati k dokazovanju njihovih tehničnih in poklicnih sposobnosti. V takem primeru so ekonomske in finančne zmogljivosti gospodarskega subjekta, tako kot njegove tehnične in strokovne sposobnosti, lastne izključno temu gospodarskemu subjektu kot fizični ali pravni osebi.
Iz tega izhaja, da se v zadnjenavedenem primeru gospodarski subjekt, da bi dokazal svojo ekonomsko in finančno zmogljivost, v okviru postopka oddaje javnega naročila lahko sklicuje na dohodke, ki jih je prejela začasna skupina podjetij, ki ji je pripadal, le če je v okviru določenega javnega naročila dejansko prispeval k opravljanju dejavnosti te skupine, podobni tisti, ki je predmet javnega naročila, v zvezi s katerim navedeni gospodarski subjekt namerava dokazati svojo ekonomsko in finančno zmogljivost.
Kadar se gospodarski subjekt sklicuje na ekonomske in finančne zmogljivosti skupine podjetij, pri kateri je sodeloval, je treba namreč te zmogljivosti presojati glede na konkretno sodelovanje tega gospodarskega subjekta in torej glede na njegov dejanski prispevek k izvedbi zahtevane dejavnosti navedene skupine v okviru danega javnega naročila (glej po analogiji sodbo z dne 4. maja 2017, Esaprojekt (
C‑387/14
,
EU:C:2017:338
, točka
)).
Zato je treba v kontekstu člena 58(3) Direktive 2014/24 v primeru, navedenem v točki 78 zgoraj, promet, na katerega se je mogoče sklicevati v skladu s to določbo, omejiti na promet, ki se nanaša na dejanski prispevek zadevnega gospodarskega subjekta k zahtevani dejavnosti skupine v okviru prejšnjega javnega naročila.
Na drugo vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 58(3) v povezavi s členom 60(3) Direktive 2014/24 razlagati tako, da se gospodarski subjekt – v primeru, v katerem je naročnik zahteval, da so gospodarski subjekti na področju, na katero se nanaša zadevno javno naročilo, ustvarili neki minimalni promet – da bi dokazal svojo ekonomsko in finančno zmogljivost, lahko sklicuje na dohodke, ki jih je prejela začasna skupina podjetij, ki ji je pripadal, le če je v okviru določenega javnega naročila dejansko prispeval k opravljanju dejavnosti te skupine, podobni tisti, ki je predmet javnega naročila, v zvezi s katerim navedeni gospodarski subjekt namerava dokazati svojo ekonomsko in finančno zmogljivost.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 58(4) ter člena 42 in 70 Direktive 2014/24 razlagati tako, da se lahko uporabljajo hkrati s tehničnimi zahtevami, ki jih vsebuje javni razpis.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Direktiva 2014/24 ne izključuje možnosti, da se tehnične zahteve lahko štejejo hkrati za merila za izbor, ki se nanašajo na tehnično in strokovno sposobnost, za tehnične specifikacije in/ali za pogoje za izvedbo naročila v smislu člena 58(4), člena 42 oziroma člena 70 te direktive.
Glede meril za izbor, ki se nanašajo na „tehnično in strokovno sposobnost“ gospodarskih subjektov v smislu člena 58(4) Direktive 2014/24, je treba navesti, da sta med dokazili, ki dokazujejo te sposobnosti in ki so našteta v delu II Priloge XII k tej direktivi, v točkah (g) in (i) tega dela „navedba ukrepov za okoljsko ravnanje, ki jih bo gospodarski subjekt lahko uporabil med izvajanjem javnega naročila“, in „izjava o orodjih, obratu ali tehnični opremi, ki je na voljo izvajalcu storitev ali gradenj za izvedbo naročila“.
Toda čeprav je s takimi dokazili mogoče dokazati „tehnično in poklicno sposobnost“ gospodarskih subjektov, se tehnične zahteve, kot so tiste, ki se nanašajo na emisije onesnaževal iz vozil (standard EURO 5) in na obveznost namestitve GPS oddajnika na ta vozila ter ki so predmet obravnavane zadeve, lahko očitno nanašajo na „tehnične vire“ gospodarskih subjektov, zato jih je mogoče opredeliti kot merila za izbor, ki se nanašajo na njihovo „tehnično in strokovno sposobnost“ v smislu člena 58(4), če razpisna dokumentacija določa, da so naložene posebej kot sposobnosti, za katere morajo ponudniki dokazati, da jih imajo oziroma da jih bodo imeli pravočasno za izvedbo naročila, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Glede „tehničnih specifikacij“ v smislu člena 42 Direktive 2014/24 iz odstavka 3 tega člena izhaja, da te specifikacije opredeljujejo „zahtevane značilnosti“ storitev, na katere se nanaša naročilo, in so pripravljene v smislu zahtev po funkcionalnosti in delovanju, zlasti okoljskih, oziroma s sklicevanjem na tehnične standarde. Poleg tega odstavek 1 navedenega člena napotuje na Prilogo VII k navedeni direktivi, ki v točki 1(b) v zvezi z javnimi naročili blaga ali storitev podrobneje določa, da je tehnična specifikacija „v dokumentu, ki opredeljuje zahtevane značilnosti proizvoda ali storitve, kot so ravni […] okoljskih in podnebnih vplivov […]“. Tako so lahko tudi tehnične zahteve iz postopka v glavni stvari, ki so dejansko pripravljene v smislu zahtev po funkcionalnosti in delovanju in ki se sklicujejo zlasti na standard EURO 5 o emisijah onesnaževal iz vozil, zajete s pojmom „tehnične specifikacije“.
Nazadnje, ker so z navedenimi zahtevami, ki upoštevajo preudarke o inovacijah in okolju, določeni posebni pogoji glede izvajanja naročila in ker se zdi, da so povezane s predmetom naročila ter so navedene v javnem razpisu oziroma v razpisni dokumentaciji, so lahko prav tako zajete s pojmom „pogoji za izvedbo naročila“ v smislu člena 70 Direktive 2014/24, če iz razpisne dokumentacije izhaja, da so naložene kot pogoji, ki jih mora ponudnik spoštovati v fazi izvajanja naročila, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da se spoštovanje pogojev za izvedbo naročila ne sme presojati ob oddaji naročila. Iz tega izhaja, da če bi bila zahteva iz postopka v glavni stvari opredeljena kot pogoj za izvedbo in če izbrani ponudnik te zahteve takrat, ko mu je bilo oddano javno naročilo, ne bi izpolnjeval, nespoštovanje tega pogoja ne bi vplivalo na skladnost oddaje naročila Skupini z določbami Direktive 2014/24.
Tako je po eni strani zahtevo iz javnega razpisa, kakršna je zahteva iz postopka v glavni stvari, mogoče opredeliti kot merilo za izbor, ki se nanaša na tehnično in strokovno sposobnost, oziroma kot tehnično specifikacijo ali celo kot pogoj za izvedbo naročila. Po drugi strani je treba glede na to, da se predložitveno sodišče sprašuje zlasti o združljivosti zahtev iz postopka v glavni stvari s pravom Unije, dodati, da je treba člena 42 in 70 Direktive 2014/24 razlagati tako, da načeloma ne nasprotujeta temu, da se zahteve, ki natančno določajo nekatere tehnične značilnosti vozil, ki jih je treba uporabljati za opravljanje storitev, na katere se nanaša naročilo, naložijo v okviru javnega razpisa v zvezi s tem naročilom, če so spoštovana temeljna načela javnega naročanja, kakor so navedena v členu 18(1) te direktive.
Poudariti je treba, da se predložitveno sodišče v okviru tretjega vprašanja sprašuje tudi o tem, ali lahko opredelitev zadevnih zahtev vpliva na možnosti spremembe in popravka predloženih ponudb.
V zvezi s tem je treba navesti, da člen 56(3) Direktive 2014/24 določa, da če so informacije ali dokumentacija, ki jih morajo predložiti gospodarski subjekti, nepopolne ali napačne ali se zdijo nepopolne ali napačne oziroma če posamezni dokumenti manjkajo, lahko javni naročniki – razen če je v nacionalnem pravu, s katerim se izvaja ta direktiva, določeno drugače – zahtevajo, da zadevni gospodarski subjekti v ustreznem roku predložijo, dopolnijo ali pojasnijo ustrezne informacije ali dokumentacijo, če so takšne zahteve popolnoma skladne z načeloma enake obravnave in preglednosti.
Vendar, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse v zvezi z razlago določb Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132), ki temelji zlasti na načelu enakega obravnavanja in ki jo je treba v okviru navedenega člena 56(3) uporabiti po analogiji, zahteva po pojasnilih, ki je bila gospodarskemu subjektu predložena na podlagi te določbe, ne more sanirati neobstoja listine ali informacije, katerih predložitev je bila zahtevana z razpisno dokumentacijo, saj mora naročnik strogo upoštevati merila, ki jih je določil sam. Poleg tega taka zahteva ne sme pripeljati do tega, da bi zadevni ponudnik predložil nekaj, kar bi dejansko pomenilo novo ponudbo (glej po analogiji sodbe z dne 29. marca 2021, SAG ELV Slovensko in drugi,
C‑599/10
,
EU:C:2012:191
, točka
; z dne 10. oktobra 2013, Manova,
C‑336/12
,
EU:C:2013:647
, točki
in
, ter z dne 28. februarja 2018, MA.T.I. SUD in Duemme SGR,
C‑523/16 in C‑536/16
,
EU:C:2018:122
, točki
in
).
Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je obseg pravice naročnika, da ponudniku omogoči, da naknadno dopolni ali pojasni svojo prvotno ponudbo, odvisen od spoštovanja določb člena 56(3) Direktive 2014/24, zlasti ob upoštevanju zahtev načela enakega obravnavanja, in ne od opredelitve zahtev iz postopka v glavni stvari kot meril za izbor, ki se nanašajo na „tehnično in strokovno sposobnost“ gospodarskih subjektov v smislu člena 58(4) te direktive, kot „tehničnih specifikacij“ v smislu člena 42 navedene direktive ali kot „pogojev za izvedbo“ v smislu člena 70 navedene direktive.
Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 58(4) ter člena 42 in 70 Direktive 2014/24 razlagati tako, da se lahko uporabljajo hkrati s tehničnimi zahtevami, ki jih vsebuje javni razpis.
Vprašanja od četrtega do devetega
Uvodne ugotovitve
Ker se četrto, peto, osmo in deveto vprašanje nanašajo na razlago določb Direktive 2016/943, je treba ugotoviti, ali se ta uporablja, prvič, za primer, v katerem ponudnik na naročnika naslovi zahtevo za posredovanje domnevno zaupnih informacij, ki jih vsebuje ponudba konkurenta, in po potrebi zahtevek za revizijo zoper odločitev o zavrnitvi te zahteve v okviru obveznega predhodnega postopka ter, drugič, za primer, v katerem je pri sodišču vložena tožba zoper odločbo naročnika o zavrnitvi tega zahtevka za revizijo.
Direktiva 2016/943 se glede na njen cilj, kot je naveden v njenem členu 1(1) v povezavi z njeno uvodno izjavo 4, nanaša le na protipravno pridobitev, uporabo ali razkritje poslovne skrivnosti in ne določa ukrepov za varovanje zaupnosti poslovnih skrivnosti v drugih vrstah sodnih postopkov, kot so postopki v zvezi z javnim naročanjem.
Poleg tega člen 4(2)(a) te direktive določa, da se pridobitev poslovne skrivnosti brez soglasja imetnika poslovne skrivnosti šteje za protipravno, če se izvede z nedovoljenim dostopom do katerih koli dokumentov, predmetov, gradiva, vsebin ali elektronskih datotek, ki so pod zakonitim nadzorom imetnika poslovne skrivnosti in vsebujejo poslovno skrivnost ali je iz njih mogoče dognati poslovno skrivnost, ali prisvojitvijo ali kopiranjem navedenih dokumentov, predmetov, gradiva, vsebin ali elektronskih datotek.
Navedena direktiva, kot izhaja iz njenega člena 1(2)(c), prav tako ne posega v uporabo pravil Unije ali nacionalnih pravil, ki institucijam in organom Unije ali nacionalnim javnim organom nalagajo ali dovoljujejo, da razkrijejo informacije, ki jih posredujejo podjetja in s katerimi te institucije, organi Unije ali nacionalni javni organi razpolagajo na podlagi obveznosti in pooblastil, določenih s pravom Unije ali nacionalnim pravom, in v skladu z njimi. V uvodni izjavi 18 te direktive, ob upoštevanju katere je treba razlagati to določbo, pa je pojasnjeno, da Direktiva 2016/943 javnih organov ne bi smela razbremeniti obveznosti zaupnosti glede informacij, ki jih posredujejo imetniki poslovnih skrivnosti, ne glede na to, ali so te obveznosti opredeljene v pravu Unije ali nacionalnem pravu. Zato je treba šteti, da Direktiva 2016/943 javnih organov ne odvezuje obveznosti zaupnosti, ki lahko izhajajo iz Direktive 2014/24.
Nazadnje, člen 3(2) Direktive Sveta 2016/943 določa, da se pridobitev, uporaba ali razkritje poslovne skrivnosti štejejo za zakonite, če takšno pridobitev, uporabo ali razkritje zahteva ali dovoljuje pravo Unije ali nacionalno pravo.
V tem okviru je treba poudariti, da člen 21 Direktive 2014/24 v povezavi z njeno uvodno izjavo 51 določa, da javni naročnik načeloma ne razkrije informacij, ki mu jih gospodarski subjekti predložijo in označijo kot zaupne, in da lahko gospodarskim subjektom naloži zahteve glede varstva zaupnosti informacij, ki jih dajo na voljo med postopkom oddaje naročila.
Zato bo Sodišče, da bi predložitvenemu sodišču dalo koristen odgovor, podalo razlago upoštevnih določb direktiv 2014/24 in 89/665, v katerih so med drugim pojasnjena posebna pravila, ki se uporabljajo za naročnike in nacionalna sodišča v zvezi z varstvom zaupnosti dokumentov, ki so jim predloženi v okviru postopkov javnega naročanja.
Peto, šesto in sedmo vprašanje
Predložitveno sodišče želi s petim, šestim in sedmim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) ter člen 2(1)(b) Direktive 89/665 razlagati tako, da odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu ne posreduje domnevno zaupnih informacij iz kandidature ali ponudbe drugega gospodarskega subjekta, pomeni akt, zoper katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo, in da mora biti – če je država članica, na ozemlju katere poteka zadevni postopek oddaje javnega naročila, določila obvezen predhodni postopek za odločitve, ki jih sprejmejo naročniki – pred pravnim sredstvom zoper to odločitev vložen zahtevek za revizijo v takem predhodnem upravnem postopku.
V zvezi s tem iz člena 1(1), četrti pododstavek, Direktive 89/665 izhaja, da morajo države članice zlasti v zvezi s postopki oddaje javnih naročil, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2014/24, sprejeti ukrepe, potrebne za to, da so odločitve, ki jih sprejmejo naročniki, lahko predmet učinkovite in kar najhitrejše revizije pod pogoji, določenimi v členih od 2 do 2f Direktive 89/665, na podlagi obrazložitve, da so te odločitve kršile pravo Unije na področju javnih naročil ali nacionalne predpise, s katerimi je bilo to pravo preneseno. V skladu s členom 1(3) te direktive morajo biti ti revizijski postopki v skladu s podrobnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, dostopni vsem, ki imajo ali so imeli interes za dodelitev nekega naročila in ki jim je z zatrjevano kršitvijo nastala škoda ali je obstajala nevarnost nastanka škode.
Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pojem „odločitve, ki jih sprejmejo naročniki“ razlagati široko. Z uporabo izraza „v zvezi z naročili“ člen 1(1), četrti pododstavek, Direktive 89/665 namreč kaže na to, da je vsaka odločitev naročnika, ki spada na področje uporabe pravil Unije o javnih naročilih in ki bi lahko ta pravila kršila, predmet sodnega nadzora, določenega v členih od 2 do 2f te direktive. To besedilo se torej na splošno sklicuje na odločitve naročnika, ne da bi razlikovalo med temi odločitvami glede na njihovo vsebino ali čas njihovega sprejetja, in ne določa nobene omejitve glede narave in vsebine zadevnih odločitev (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2017, Marina del Mediterráneo in drugi,
C‑391/15
,
EU:C:2017:268
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Ta široka razlaga pojma „odločitve, zoper katere je mogoče vložiti pravno sredstvo“, ki je Sodišče med drugim pripeljala do ugotovitve, da odločitev naročnika, s katero se gospodarskemu subjektu dovoli udeležba v postopku oddaje javnega naročila, pomeni odločitev v smislu člena 1(1), četrti pododstavek, Direktive 89/665 (sodba z dne 5. aprila 2017, Marina del Mediterráneo in drugi,
C‑391/15
,
EU:C:2017:268
, točka
, glede odstavka 3 te določbe glej v tem smislu tudi sklep z dne 14. februarja 2019, Cooperativa Anicazione Valdocco,
C‑54/18
,
EU:C:2019:118
, točka
), mora prav tako prevladati, kadar gre za odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu zavrne posredovanje domnevno zaupnih informacij, ki mu jih je predložil kandidat ali ponudnik.
Najprej, v delu, v katerem predložitveno sodišče s sedmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko neizbrani ponudnik vloži tožbo, ki se nanaša le na zavrnitev posredovanja domnevno zaupnih informacij, ne da bi izpodbijal tudi zakonitost drugih odločitev naročnika, zadostuje ugotoviti, da Direktiva 89/665 ne vsebuje nobene določbe, ki bi nasprotovala temu, da tak ponudnik vloži pravno sredstvo zoper odločitev naročnika o zavrnitvi posredovanja takih informacij, ne glede na vsebino in obseg te odločitve.
Dalje, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 77 in 78 sklepnih predlogov, tako ugotovitev potrjujeta cilja učinkovitosti in hitrosti iz člena 1(1), četrti pododstavek, te direktive.
Nazadnje, glede vprašanja, ali je treba pred vložitvijo pravnega sredstva zoper odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu zavrne posredovanje domnevno zaupnih informacij, ki jih je predložil kandidat ali ponudnik, vložiti zahtevek za revizijo v predhodnem upravnem postopku, če je država članica, na ozemlju katere poteka zadevni postopek oddaje javnega naročila, določila obvezen predhodni postopek, je treba navesti, da člen 1(5) Direktive 89/665 sicer določa, da država članica lahko zahteva, da zadevna oseba pred vložitvijo pravnega sredstva v sodnem postopku najprej vloži zahtevek za revizijo pri naročniku, vendar ta določba ne ureja niti tega revizijskega postopka niti njegovih podrobnih pravil.
Če je država članica, na ozemlju katere poteka postopek oddaje zadevnega javnega naročila, v skladu s členom 1(5) navedene direktive določila, da mora vsakdo, ki želi izpodbijati odločitev naročnika, pred vložitvijo zahtevka pri sodišču vložiti zahtevek za revizijo v upravnem postopku, lahko ta država članica ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti določi tudi, da mora biti pred pravnim sredstvom zoper odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu ne posreduje domnevno zaupnih informacij iz kandidature ali ponudbe drugega gospodarskega subjekta, vložen zahtevek za revizijo v upravnem postopku pri naročniku.
Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je treba na peto, šesto in sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) ter člen 2(1)(b) Direktive 89/665 razlagati tako, da odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu zavrne posredovanje domnevno zaupnih informacij iz kandidature ali ponudbe drugega gospodarskega subjekta, pomeni akt, zoper katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo, in da lahko – če je država članica, na ozemlju katere poteka zadevni postopek oddaje javnega naročila, določila, da mora vsakdo, ki želi izpodbijati odločitev naročnika, pred vložitvijo zahtevka pri sodišču vložiti zahtevek za revizijo v upravnem postopku – ta država članica tudi določi, da mora biti pred pravnim sredstvom v sodnem postopku zoper to odločitev o zavrnitvi dostopa vložen tak zahtevek za revizijo v predhodnem upravnem postopku.
Četrto, osmo in deveto vprašanje
Predložitveno sodišče želi s četrtim, osmim in devetim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 1(1), četrti pododstavek, in člen 1(3) in (5) Direktive 89/665 ter člen 21 Direktive 2014/24 razlagati tako, da morata tako naročnik kot po potrebi pristojno nacionalno sodišče gospodarskemu subjektu, ki je to zahteval, posredovati vse informacije iz dokumentacije, ki jo je predložil konkurent, vključno z zaupnimi informacijami, ki jih vsebuje. To sodišče želi tudi izvedeti, ali mora naročnik v primeru zavrnitve posredovanja informacij zaradi njihove zaupnosti obrazložiti svoje stališče glede te zaupnosti.
–
Obseg obveznosti naročnika, da varuje zaupne informacije, in obveznost obrazložitve
Člen 21(1) Direktive 2014/24 določa, da brez poseganja v obveznosti v zvezi z objavljanjem obvestil o oddanih javnih naročilih ter obveščanjem kandidatov in ponudnikov iz členov 50 in 55 te direktive javni naročnik ne razkrije informacij, ki mu jih gospodarski subjekti predložijo in označijo kot zaupne, vključno s tehničnimi ali poslovnimi skrivnostmi in zaupnimi vidiki ponudb, vendar ne omejeno nanje, če v tej direktivi ali nacionalnem pravu, ki velja za javnega naročnika, zlasti pa pravu v zvezi z dostopom do informacij, ni določeno drugače. V skladu s členom 21(1) navedene direktive lahko javni naročniki določijo zahteve za gospodarske subjekte, katerih namen je varovanje zaupnosti informacij, ki jih javni naročniki dajo na voljo med postopkom javnega naročanja.
Poleg tega člen 55(2)(c) Direktive 2014/24 vsakemu ponudniku, ki je oddal sprejemljivo ponudbo, izrecno dovoljuje, da od naročnika zahteva, da ga čim prej, vsekakor pa v 15 dneh od prejema pisnega zahtevka, obvesti o značilnostih in sorazmernih prednostih izbrane ponudbe ter o imenu uspešnega ponudnika. Vendar člen 50(4) in člen 55(3) te direktive določata, da se lahko naročniki odločijo, da ne bodo posredovali nekaterih informacij o oddaji naročila, zlasti če bi bilo njihovo razkritje v nasprotju z javnim interesom ali bi škodovalo legitimnim poslovnim interesom posameznega javnega ali zasebnega gospodarskega subjekta ali če bi lahko škodljivo vplivalo na lojalno konkurenco med gospodarskimi subjekti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je eden od glavnih ciljev pravil Unije na področju javnih naročil vzpostavitev neizkrivljene konkurence v vseh državah članicah in da je za dosego tega cilja pomembno, da naročniki ne razkrivajo informacij o postopkih oddaje javnih naročil, katerih vsebino bi bilo v tekočih ali v nadaljnjih postopkih oddaje mogoče uporabiti za izkrivljanje konkurence. Poleg tega obveznost obrazložitve odločitve o zavrnitvi ponudbe ponudnika v okviru postopka oddaje javnega naročila ne pomeni, da bi moral ta ponudnik imeti na voljo popolne informacije o značilnostih ponudbe, ki jo je izbral naročnik. Ker postopki oddaje javnih naročil temeljijo na zaupanju med naročniki in gospodarskimi subjekti, morajo zadnjenavedeni namreč imeti možnost naročnikom posredovati vse koristne informacije v okviru postopka oddaje naročila, ne da bi se bali, da bi ti tretjim osebam posredovali elemente informacij, katerih razkritje bi lahko navedenim subjektom škodovalo (glej v tem smislu sodbi z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točke od 34 do 36, in z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR,
C‑584/20 P in C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz določb Direktive 2014/24, navedenih v točkah 113 in 114 te sodbe, in iz sodne prakse, navedene v točki 115 te sodbe, izhaja, da naročnik, od katerega gospodarski subjekt zahteva, naj mu posreduje domnevno zaupne informacije iz ponudbe konkurenta, ki mu je bilo naročilo oddano, teh informacij načeloma ne sme posredovati.
Vendar, kot v bistvu poudarja generalni pravobranilec v točkah 40 in 41 sklepnih predlogov, naročnik ne more biti vezan zgolj na trditev gospodarskega subjekta, da so posredovane informacije zaupne. Tak subjekt mora namreč dokazati resnično zaupnost informacij, katerih razkritju nasprotuje, tako da na primer predloži dokaz o tem, da te informacije vsebujejo tehnične ali poslovne skrivnosti, da bi se njihova vsebina lahko uporabila za izkrivljanje konkurence ali da bi mu njihovo razkritje lahko škodovalo.
Če se naročnik sprašuje o zaupnosti informacij, ki jih je posredoval navedeni subjekt, mora zato še pred sprejetjem odločbe, s katero bi prosilcu ugodil in mu dovolil dostop do teh informacij, zadevnemu subjektu omogočiti, da predloži dodatne dokaze, da se zagotovi spoštovanje njegove pravice do obrambe. Glede na škodo, ki bi lahko nastala zaradi protipravnega posredovanja nekaterih informacij konkurentu, mora naročnik, preden stranki v sporu posreduje informacije, zadevnemu gospodarskemu subjektu omogočiti, da uveljavlja zaupnost informacij oziroma poslovno skrivnost (glej po analogiji sodbo z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točka
).
Poleg tega se mora naročnik prepričati, da je odločitev, ki jo namerava sprejeti po vložitvi zahteve gospodarskega subjekta, naj se mu posredujejo informacije iz dokumentacije, ki jo je predložil konkurent, skladna s pravili o oddaji javnih naročil iz Direktive 2014/24, zlasti s pravili o varstvu zaupnih informacij, navedenimi v točkah 113 in 114 te sodbe. Ta naročnik ima enako obveznost, kadar je v skladu s členom 1(5) Direktive 89/665 država članica, ki ji pripada, uporabila možnost, da za pravico do vložitve pravnega sredstva v sodnem postopku zoper odločitve, ki jih sprejmejo naročniki, določi obveznost predhodne vložitve zahtevka za revizijo v upravnem postopku pri teh naročnikih.
Pojasniti je treba tudi, da mora naročnik – bodisi takrat, kadar zavrne posredovanje zaupnih informacij gospodarskega subjekta enemu od njegovih konkurentov, bodisi takrat, kadar mu je v okviru obveznega predhodnega postopka predložen zahtevek za revizijo zoper njegovo zavrnitev razkritja takih informacij – upoštevati tudi splošno načelo prava Unije v zvezi z dobrim upravljanjem, ki zajema zahteve, ki jih morajo države članice spoštovati pri izvajanju prava Unije (sodba z dne 9. novembra 2017, LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
, točka
in navedena sodna praksa). Med temi zahtevami ima obveznost obrazložitve odločb, ki jih sprejmejo nacionalni organi, poseben pomen, ker naslovnikom teh odločb omogoča, da varujejo svoje pravice in da se ob popolnem poznavanju zadeve odločijo, ali je zoper navedene odločbe smiselno vložiti pravno sredstvo v sodnem postopku. Ta obveznost je nujna tudi za to, da se nacionalnim sodiščem omogoči, da izvajajo nadzor nad zakonitostjo navedenih določb, in gre torej za enega od pogojev učinkovitega sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine (glej v tem smislu sodbe z dne 15. oktobra 1987, Heylens in drugi,
222/86
,
EU:C:1987:442
, točka
; z dne 9. novembra 2017, LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
, točka
, ter z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR,
C‑584/20 P in C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, točka
).
Poleg tega se mora načelo varstva zaupnih informacij in poslovnih skrivnosti izvajati tako, da je usklajeno z zahtevami učinkovitega sodnega varstva in varstva pravice do obrambe, ki jo imajo stranke v sporu (sodba z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Naročnik mora za uravnoteženje prepovedi iz člena 21(1) Direktive 2014/24 glede razkritja zaupnih informacij, ki jih posredujejo gospodarski subjekti, in splošnega načela prava Unije glede dobrega upravljanja, iz katerega izhaja obveznost obrazložitve, jasno navesti razloge, iz katerih meni, da so informacije, za dostop do katerih se prosi, ali vsaj nekatere od njih, zaupne.
Poleg tega je treba pri tem uravnoteženju upoštevati dejstvo, da neizbrani ponudnik v primeru neobstoja zadostnih informacij, na podlagi katerih bi lahko preveril, ali odločitev naročnika v zvezi z oddajo zadevnega naročila drugemu subjektu vsebuje morebitne napake ali nezakonitosti, v praksi ne bo mogel uveljavljati pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 1(1) in (3) Direktive 89/665 zoper tako odločitev, bodisi v okviru revizije, vložene pri naročniku v skladu z odstavkom 5 tega člena, bodisi v okviru pravnega sredstva v sodnem postopku. Zato mora naročnik svojo odločitev, da nekatere podatke obravnava kot zaupne, ne le obrazložiti, ampak ponudniku, ki te podatke zahteva, v nevtralni obliki posredovati – kolikor je mogoče in če tako posredovanje omogoča ohranitev zaupnosti specifičnih elementov teh podatkov, glede katerih je varstvo iz tega naslova upravičeno – tudi njihovo bistveno vsebino, zlasti vsebino podatkov o odločilnih vidikih svoje odločitve in izbrane ponudbe, sicer to pravico krši.
Obveznost naročnika, da varuje domnevno zaupne informacije gospodarskega subjekta, ki mu je bilo oddano javno naročilo, se namreč ne sme razlagati tako široko, da bi obveznosti obrazložitve odvzela vsebino (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR,
C‑584/20 P in C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, točka
) in da bi členu 1(1) in (3) Direktive 89/665, v katerem je zlasti navedena obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost revizijskih postopkov, odvzela polni učinek. Za to lahko naročnik – če temu ne nasprotuje nacionalno pravo, ki velja zanj – med drugim v obliki povzetka posreduje nekatere vidike kandidature ali ponudbe in njihove tehnične značilnosti, tako da zaupnih informacij ni mogoče identificirati.
Opozoriti je še treba, da lahko naročniki v skladu s členom 21(2) Direktive 2014/24 gospodarskim subjektom naložijo zahteve, katerih namen je varovanje zaupnosti informacij, ki jih naročniki dajo na voljo med postopkom javnega naročanja. Tako bo, če so nezaupne informacije primerne za to, naročnik lahko to možnost uporabil tudi za zagotovitev spoštovanja pravice neizbranega ponudnika do učinkovite revizije, tako da bo od subjekta, katerega ponudba je bila izbrana, zahteval, naj mu predloži nezaupno različico dokumentov, ki vsebujejo zaupne informacije.
Nazadnje je treba pojasniti, da mora naročnik pred izvršitvijo te odločitve zadevni gospodarski subjekt vsekakor pravočasno obvestiti o svoji odločitvi, da enemu od njegovih konkurentov posreduje informacije, za katere ta gospodarski subjekt trdi, da so zaupne, da bi zadnjenavedenemu omogočil, da od naročnika ali od pristojnega nacionalnega sodišča zahteva sprejetje začasnih ukrepov, kot so tisti iz člena 2(1)(a) Direktive 89/665, in se tako izogne nastanku nepopravljive škode.
–
Obseg obveznosti pristojnega nacionalnega sodišča, da varuje zaupne informacije
V zvezi z obveznostmi, ki jih ima pristojno nacionalno sodišče v okviru pravnega sredstva v sodnem postopku zoper odločitev naročnika, da v celoti ali delno zavrne zahtevo za dostop do informacij, ki jih je posredoval subjekt, čigar ponudba je bila izbrana, je treba tudi opozoriti, da je namen člena 1(1) in (3) Direktive 89/665, katerega cilj je zaščita gospodarskih subjektov pred samovoljnim ravnanjem naročnikov, zagotoviti obstoj učinkovitih pravnih sredstev v vseh državah članicah, da se zagotovi učinkovita uporaba pravil Unije na področju oddaje javnih naročil, zlasti na stopnji, ko je kršitve še vedno mogoče popraviti (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016, Star Storage in drugi,
C‑439/14 in C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato morajo države članice sprejeti postopkovna pravila za pravna sredstva v sodnem postopku, katerih namen je zagotoviti varstvo pravic, ki jih pravo Unije daje kandidatom in ponudnikom, ki so oškodovani zaradi odločitev naročnikov, tako da se zagotovi, da se ne posega niti v učinkovitost Direktive 89/665 niti v pravice, ki so posameznikom podeljene s pravom Unije. Poleg tega, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 36, je namen Direktive 2007/66 in torej Direktive 89/665, ki je bila z njo spremenjena in dopolnjena, zagotoviti polno spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47, prvi in drugi odstavek, Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016, Star Storage in drugi,
C‑439/14 in C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, točke od 42 do 46 in navedena sodna praksa). Zato morajo države članice pri določanju podrobnih postopkovnih pravil za pravna sredstva v sodnem postopku zagotoviti spoštovanje te pravice. Kljub neobstoju pravnih predpisov Unije v zvezi s postopkovnimi pravili za pravna sredstva pred nacionalnimi sodišči in zaradi določitve obsega sodnega nadzora nacionalnih odločb, sprejetih na podlagi pravnega akta Unije, je treba tako upoštevati namen te direktive in zagotoviti, da se ne poseže v njeno učinkovitost (sodba z dne 26. junija 2019, Craeynest in drugi,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, točka
in navedena sodna praksa).
V okviru pravnega sredstva, ki se nanaša na postopek oddaje javnega naročila, načelo kontradiktornosti strankam ne omogoča neomejenega in absolutnega dostopa do vseh informacij o zadevnem postopku oddaje naročila, ki so bile predložene pristojnemu revizijskemu organu (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točka
). Nasprotno, kot je bilo v bistvu navedeno v točki 121 te sodbe v okviru obveznosti, ki so v zvezi s tem naložene naročnikom, je treba obveznost, da se neizbranemu ponudniku zagotovijo zadostne informacije za varovanje njegove pravice do učinkovitega pravnega sredstva, uravnotežiti s pravico drugih gospodarskih subjektov do varstva njihovih zaupnih informacij in njihovih poslovnih skrivnosti.
Pristojno nacionalno sodišče mora zato ob polnem upoštevanju nujnosti varovanja javnega interesa za ohranitev lojalne konkurence v okviru postopkov javnega naročanja in nujnosti varstva resnično zaupnih informacij, predvsem poslovnih skrivnosti udeležencev postopka javnega razpisa, preveriti, ali je naročnik upravičeno štel, da so informacije, katerih posredovanje prosilcu je zavrnil, zaupne. Za to mora pristojno nacionalno sodišče celovito preučiti vse upoštevne dejanske in pravne elemente. Imeti mora tudi možnost razpolaganja s potrebnimi informacijami, vključno z zaupnimi informacijami in poslovnimi skrivnostmi, da bi se lahko izreklo ob popolnem poznavanju dejstev (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točka
).
Ob predpostavki, da navedeno sodišče prav tako ugotovi, da so zadevne informacije zaupne narave, kar nasprotuje njihovemu razkritju konkurentom zadevnega subjekta, je treba opozoriti, kot je Sodišče že razsodilo, da načelo kontradiktornosti na splošno sicer zajema pravico strank v postopku, da se seznanijo z dokazi in stališči, predloženimi sodišču, ter da o njih v nekaterih primerih razpravljajo, vendar je včasih nujno, da se nekatere informacije strankam ne razkrijejo, da se ne posega v temeljne pravice tretjih oseb oziroma da se zavaruje pomemben javni interes (sodba z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točka
).
Med temeljnimi pravicami, ki se lahko tako zavarujejo, pa sta pravica do spoštovanja zasebnega življenja in komunikacij, določena v členu 7 Listine, ter pravica do varstva poslovnih skrivnosti, ki jo je Sodišče priznalo kot splošno načelo prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
,točki 48 in 49).
Tako mora imeti organ, ki odloča o pravnem sredstvu na področju oddaje javnega naročila, glede na pomembnost varstva zaupnih informacij, na katero je bilo opozorjeno zlasti v točkah 131 in 132 te sodbe, možnost po potrebi odločiti, da se nekatere informacije iz spisa, ki ga ima na voljo, ne posredujejo strankam in njihovim odvetnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
, točka
).
Poleg tega je treba pojasniti, da pristojno nacionalno sodišče meni, da je naročnik upravičeno in dovolj obrazloženo odločil, da zahtevanih informacij zaradi njihove zaupnosti ni mogoče posredovati, ob upoštevanju obveznosti, ki jih ima ta naročnik na podlagi načela učinkovitega sodnega varstva in na katere je bilo opozorjeno v točkah od 121 do 123 te sodbe, in da zato ravnanja navedenega naročnika v zvezi s tem ni mogoče grajati, ker naj bi pretirano varoval interese gospodarskega subjekta, čigar zaupne informacije so bile zahtevane.
Pristojno nacionalno sodišče mora preveriti tudi zadostnost obrazložitve odločitve naročnika o zavrnitvi razkritja zaupnih informacij oziroma o zavrnitvi zahtevka za revizijo, vloženega zoper predhodno zavrnilno odločbo, da bi v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 120 te sodbe, vlagatelj zahtevka na eni strani lahko uveljavljal svoje pravice in se ob popolnem poznavanju zadeve odločil, ali je zoper to odločbo smiselno vložiti tožbo, in na drugi strani, da bi sodišča lahko izvajala nadzor nad zakonitostjo navedene odločbe. Poleg tega mora pristojno nacionalno sodišče glede na škodo, ki bi gospodarskemu subjektu lahko nastala zaradi protipravnega posredovanja nekaterih informacij konkurentu, vzpostaviti ravnovesje med pravico vlagatelja zahtevka do učinkovitega pravnega sredstva v smislu člena 47 Listine in pravico gospodarskega subjekta do varstva zaupnih informacij.
Nazadnje, pristojno nacionalno sodišče mora imeti možnost, da zavrnilno odločbo oziroma odločbo o zavrnitvi zahtevka za revizijo odpravi, če ti nista zakoniti, in zadevo po potrebi vrne naročniku ali celo sámo sprejme novo odločbo, če nacionalno pravo to dopušča. Ker se predložitveno sodišče v okviru devetega vprašanja sprašuje, ali mora sodišče, ki odloča o zahtevi za razkritje zaupnih informacij, sámo preučiti ne le njihovo upoštevnost, ampak tudi njihove učinke na zakonitost postopka oddaje javnega naročila, zadostuje navesti, da morajo države članice v skladu s členom 1(3) Direktive 89/665 določiti podrobna pravila, ki urejajo revizijske postopke, ki omogočajo izpodbijanje odločitev, ki jih sprejmejo naročniki.
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na četrto, osmo in deveto vprašanje odgovoriti, da:
–
je treba člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) Direktive 89/665 ter člen 21 Direktive 2014/24 v povezavi s splošnim načelom prava Unije o dobrem upravljanju razlagati tako, da naročnik, pri katerem gospodarski subjekt vloži zahtevo za posredovanje domnevno zaupnih informacij iz ponudbe konkurenta, ki mu je bilo naročilo oddano, teh informacij ni dolžan posredovati, če bi njihovo posredovanje povzročilo kršitev pravil prava Unije, ki se nanašajo na varstvo zaupnih informacij, tudi če je zahteva gospodarskega subjekta vložena v okviru zahtevka istega subjekta za revizijo, ki se nanaša na zakonitost presoje ponudbe konkurenta, ki jo je opravil naročnik. Če naročnik zavrne posredovanje takih informacij ali če ob taki zavrnitvi zavrne zahtevek gospodarskega subjekta za revizijo v zvezi z zakonitostjo presoje ponudbe zadevnega konkurenta, mora tehtati med pravico vlagatelja zahtevka do dobrega upravljanja in pravico konkurenta do varstva njegovih zaupnih informacij, tako da je njegova zavrnilna odločba oziroma odločba o zavrnitvi zahtevka za revizijo obrazložena in da pravici do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo ima neizbrani ponudnik, ni odvzet polni učinek;
–
je treba člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) Direktive 89/665 ter člen 21 Direktive 2014/24 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da mora pristojno nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi zoper odločbo naročnika, s katero je bilo gospodarskemu subjektu zavrnjeno posredovanje domnevno zaupnih informacij iz dokumentacije, ki jo je predložil konkurent, ki mu je bilo naročilo oddano, oziroma o tožbi zoper odločbo naročnika, s katero je bil zavrnjen zahtevek za revizijo, vložen zoper tako zavrnilno odločbo, tehtati med pravico vlagatelja zahtevka do učinkovitega pravnega sredstva in pravico njegovega konkurenta do varstva njegovih zaupnih informacij in njegovih poslovnih skrivnosti. To sodišče, ki mora nujno razpolagati z zahtevanimi informacijami, vključno z zaupnimi informacijami in poslovnimi skrivnostmi, je za to, da bi lahko ob popolnem poznavanju zadeve odločilo o tem, ali je navedene informacije mogoče posredovati, zavezano celovito preučiti vse upoštevne dejanske in pravne elemente. Imeti mora tudi možnost, da zavrnilno odločbo oziroma odločbo o zavrnitvi zahtevka za revizijo odpravi, če ti nista zakoniti, in zadevo po potrebi vrne naročniku ali celo sámo sprejme novo odločbo, če nacionalno pravo to dopušča.
Deseto vprašanje
Predložitveno sodišče z desetim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 57(4) Direktive 2014/24 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med gospodarskim subjektom, ki mu naročilo ni bilo oddano, in naročnikom, prvič, odstopi od presoje tega naročnika v zvezi z zakonitostjo ravnanja gospodarskega subjekta, ki mu je bilo naročilo oddano, in zato v svoji odločbi iz tega izpelje vse potrebne posledice in, drugič, po uradni dolžnosti preizkusi razlog napake pri presoji, ki jo je storil naročnik.
V skladu s členom 57(4) Direktive 2014/24 javni naročniki lahko oziroma – na zahtevo držav članic – morajo iz sodelovanja v postopku javnega naročanja izključiti vsak gospodarski subjekt v katerem koli od primerov iz te določbe.
Ker se je predložitveno sodišče v besedilu desetega vprašanja izrecno sklicevalo na sodbo z dne 3. oktobra 2019, Delta Antrepriză de Construcţii şi Montaj 93 (
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
), je treba najprej poudariti, da se ta sodba nanaša na pristojnosti samega naročnika za izvedbo lastne ocene na podlagi enega od neobveznih razlogov za izključitev iz člena 57(4) Direktive 2014/24, tako da ni neposredno upoštevna pri odgovoru na navedeno vprašanje, saj se to vprašanje nanaša na pristojnosti sodišča, ki odloča o sporu med neizbranim ponudnikom in naročnikom.
V zvezi s tem je Sodišče v točkah 28 in 34 sodbe z dne 19. junija 2019, Meca (
C‑41/18
,
EU:C:2019:507
), sicer res navedlo, da iz besedila navedene določbe izhaja, da je bilo le naročniku, in ne nacionalnemu sodišču, zaupano, da v fazi izbire ponudnikov presodi, ali je treba gospodarski subjekt izključiti iz postopka oddaje javnega naročila.
Vendar je bila ta razlaga podana ob upoštevanju okoliščin zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba, v kateri je Sodišče moralo odločiti o nacionalni ureditvi, v skladu s katero vložitev tožbe zoper odločbo o odstopu od pogodbe o izvedbi javnega naročila, ki jo je javni naročnik sprejel zaradi precejšnjih pomanjkljivosti pri izvedbi tega naročila, javnemu naročniku, ki razpiše nov postopek oddaje javnega naročila, preprečuje, da bi v fazi izbire ponudnikov kakor koli presojal zanesljivost ponudnika, na katerega se ta odstop od pogodbe nanaša (sodba z dne 19. junija 2019, Meca,
C‑41/18
,
EU:C:2019:507
, točka
).
Vsakdo, ki ima ali je imel interes za to, da se mu odda neko naročilo in je bil oškodovan ali bi lahko bil oškodovan zaradi kršitve člena 57(4) Direktive 2014/24, pa mora imeti možnost izpodbijanja odločitve, s katero naročnik, čeprav implicitno, zavrne izključitev gospodarskega subjekta iz postopka oddaje javnega naročila iz katerega od neobveznih razlogov za izključitev, določenih v tem členu 57(4), sicer je kršeno spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva, kot je na področju oddaje javnih naročil zagotovljena s členom 1(1), četrti pododstavek, in s členom 1(3) Direktive 89/665 ter s členom 47 Listine.
Iz tega izhaja, da lahko nacionalno sodišče v okviru spora med kandidatom ali ponudnikom, ki mu naročilo ni bilo oddano, in naročnikom preveri naročnikovo presojo v zvezi z vprašanjem, ali so bili pogoji, ki se zahtevajo za uporabo enega od neobveznih razlogov za izključitev iz člena 57(4) Direktive 2014/24, izpolnjeni kar se tiče gospodarskega subjekta, ki mu je bilo naročilo oddano, in posledično od te presoje odstopi. Tako lahko to sodišče, odvisno od primera, meritorno odloči o zadevi ali pa zadevo v ta namen predloži naročniku ali pristojnemu nacionalnemu sodišču.
Pravo Unije pa od nacionalnih sodišč ne zahteva, da po uradni dolžnosti preizkusijo razlog glede kršitve določb prava Unije, kadar bi jih preizkus tega razloga obvezoval, da prekoračijo meje, ki jih zavezujejo, zlasti meje spora, kot so ga opredelile stranke, in se oprejo na druga dejstva in okoliščine od tistih, ki jih je v utemeljitev predloga navedla stranka, ki ima interes, da se uporabijo navedene določbe (glej v tem smislu sodbi z dne 14. decembra 1995, van Schijndel in van Veen,
C‑430/93 in C‑431/93
,
EU:C:1995:441
, točki
in
, ter z dne 19. decembra 2018, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust in Coopservice,
C‑216/17
,
EU:C:2018:1034
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora vsaka država članica ob neobstoju predpisov Unije na določenem področju v skladu z načelom procesne avtonomije namreč določiti pravila upravnega postopka in pravila sodnega postopka, ki zagotavljajo varovanje pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije. Vendar ta postopkovna pravila zlasti ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna pravna sredstva, predvidena za varstvo pravic iz nacionalnega pravnega reda v skladu z načelom enakovrednosti (sodba z dne 6. oktobra 2015, Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako lahko nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusi razlog, ki se nanaša na kršitev člena 57(4) Direktive 2014/24, ki naj bi jo storil gospodarski subjekt, le če je to v skladu z nacionalnim pravom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 1995, van Schijndel in van Veen,
C‑430/93 in C‑431/93
,
EU:C:1995:441
, točki
in
).
Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na deseto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 57(4) Direktive 2014/24 razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med gospodarskim subjektom, ki mu naročilo ni bilo oddano, in naročnikom, lahko odstopi od presoje tega naročnika v zvezi z zakonitostjo ravnanja gospodarskega subjekta, ki mu je bilo naročilo oddano, in zato v svoji odločbi iz tega izpelje vse potrebne posledice. Vendar lahko to sodišče v skladu z načelom enakovrednosti razlog, ki se nanaša na napako pri presoji, ki naj bi jo storil naročnik, preizkusi po uradni dolžnosti le, če to dopušča nacionalno pravo.
Enajsto vprašanje
Predložitveno sodišče z enajstim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 63(1), drugi pododstavek, Direktive 2014/24 v povezavi s členom 57(4) in (6) te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je – v primeru, v katerem gospodarski subjekt, ki je član skupine gospodarskih subjektov, poda lažno izjavo pri dajanju informacij, ki se zahtevajo za to, da se preveri neobstoj razlogov za izključitev skupine oziroma njeno izpolnjevanje meril za izbor, ne da bi njegovi partnerji vedeli za to lažno izjavo – ukrep izključitve iz vsakršnega postopka javnega naročanja mogoče izreči proti vsem članom te skupine.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 63(1), prvi pododstavek, Direktive 2014/24 gospodarskemu subjektu daje pravico, da se za neko javno naročilo sklicuje na zmogljivosti drugih subjektov, ne glede na pravno naravo povezave z njimi, zaradi izpolnitve tako meril v zvezi z ekonomskim in finančnim položajem iz člena 58(3) te direktive kot meril v zvezi s tehnično in strokovno sposobnostjo iz člena 58(4) navedene direktive (sodba z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, točka
in navedena sodna praksa).
Gospodarski subjekt, ki se namerava sklicevati na to pravico, mora v skladu s členom 59(1), drugi in tretji pododstavek, Direktive 2014/24 naročniku ob predložitvi svoje prijave za sodelovanje ali svoje ponudbe posredovati enotni evropski dokument v zvezi z oddajo javnega naročila (ESPD), v katerem ta subjekt potrjuje, da niti on sam niti subjekti, katerih zmogljivosti namerava uporabiti, niso v enem od položajev iz člena 57 te direktive, zaradi katerega je treba oziroma je mogoče gospodarski subjekt izključiti, in/ali da je zadevno merilo za izbor izpolnjeno.
Naročnik mora torej v skladu s členom 63(1), drugi pododstavek, Direktive 2014/24 zlasti preveriti, ali v zvezi s tem gospodarskim subjektom ali katerim od teh subjektov obstajajo razlogi za izključitev iz člena 57 te direktive. Če ti razlogi obstajajo, lahko od zadevnega gospodarskega subjekta zahteva – oziroma mu država članica, ki ji javni naročnik pripada, lahko naloži, naj od gospodarskega subjekta zahteva – da subjekt, katerega zmogljivosti namerava uporabiti, vendar v zvezi z njim obstajajo neobvezni razlogi za izključitev, zamenja.
Vendar je treba pojasniti, da še preden se od ponudnika zahteva, da subjekt, katerega zmogljivosti namerava uporabiti, zamenja, ker je ta subjekt v enem od položajev iz člena 57(1) in (4) Direktive 2014/24, člen 63 te direktive predpostavlja, da naročnik temu ponudniku in/ali temu subjektu da možnost, da mu predloži popravne ukrepe, ki jih je morda sprejel, da bi odpravil ugotovljeno nepravilnost in s tem dokazal, da ga je mogoče ponovno šteti za zanesljiv subjekt (glej v tem smislu sodbi z dne 3. oktobra 2019, Delta Antrepriză de Construcții și Montaj 93,
C‑267/18
,
EU:C:2019:826
, točka
, in z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
ECLI:EU:C:2021:445
, točka
).
Ta razlaga člena 63(1), drugi pododstavek, te direktive lahko zagotovi polni učinek člena 57(6), prvi pododstavek, navedene direktive, ki načeloma vsakemu gospodarskemu subjektu, ki je v enem od položajev iz odstavkov 1 in 4 te določbe, zagotavlja pravico, da predloži dokaze, da so ukrepi, ki jih je sprejel, zadostni za potrditev njegove zanesljivosti kljub obstoju upoštevnega razloga za izključitev (glej v tem smislu sodbo z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, točka
).
Navedena razlaga poleg tega prispeva k zagotavljanju, da naročniki spoštujejo načelo sorazmernosti v skladu s členom 18(1), prvi pododstavek, te direktive. Iz tega načela, ki je splošno načelo prava Unije, namreč izhaja, da pravila, ki jih določijo države članice ali naročniki v okviru izvajanja določb te direktive, ne smejo presegati tega, kar je potrebno za uresničitev ciljev navedene direktive (glej v tem smislu sodbi z dne 16. decembra 2008, Michaniki,
C‑213/07
,
EU:C:2008:731
, točka
, in z dne 30. januarja 2020, Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
, točka
).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo naročniki pri uporabi neobveznih razlogov za izključitev temu načelu nameniti posebno pozornost. Ta pozornost pa mora biti še večja, če izključitev, ki jo določa nacionalna ureditev, ponudnika ne prizadene zaradi neizpolnitve obveznosti, ki mu jo je mogoče pripisati, ampak zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jo je storil subjekt, katerega zmogljivosti namerava ta ponudnik uporabiti in za nadzor katerega nima nobene pristojnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 30. januarja 2020, Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
, točka
, in z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, točka
).
Načelo sorazmernosti namreč naročniku nalaga, da opravi konkretno in posamično presojo ravnanja zadevnega subjekta. V zvezi s tem mora naročnik upoštevati sredstva, ki jih je imel ponudnik na voljo, da bi preveril obstoj neizpolnitve obveznosti subjekta, katerega zmogljivosti je nameraval uporabiti (sodba z dne 3. junija 2021, Rad Service in drugi,
C‑210/20
,
EU:C:2021:445
, točka
).
Zato je treba na enajsto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 63(1), drugi pododstavek, Direktive 2014/24 v povezavi s členom 57(4) in (6) te direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je – v primeru, v katerem je gospodarski subjekt, ki je član skupine gospodarskih subjektov, predložil lažno izjavo pri dajanju informacij, ki se zahtevajo za to, da se preveri neobstoj razlogov za izključitev pri skupini oziroma njeno izpolnjevanje meril za izbor, ne da bi njegovi partnerji vedeli za to lažno izjavo – ukrep izključitve iz vsakršnega postopka javnega naročanja mogoče izreči proti vsem članom te skupine.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Člen 58 Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES je treba razlagati tako, da obveznost gospodarskih subjektov, da dokažejo, da na področju dejavnosti, na katero se nanaša zadevno javno naročilo, ustvarijo neki povprečen letni promet, pomeni pogoj za sodelovanje, ki se nanaša na njihovo ekonomsko in finančno zmogljivost v smislu odstavka 3 te določbe.

2.
Člen 58(3) v povezavi s členom 60(3) Direktive 2014/24 je treba razlagati tako, da se gospodarski subjekt – v primeru, v katerem je naročnik zahteval, da so gospodarski subjekti na področju, na katero se nanaša zadevno javno naročilo, ustvarili neki minimalni promet – da bi dokazal svojo ekonomsko in finančno zmogljivost, lahko sklicuje na dohodke, ki jih je prejela začasna skupina podjetij, ki ji je pripadal, le če je v okviru določenega javnega naročila dejansko prispeval k opravljanju dejavnosti te skupine, podobni tisti, ki je predmet javnega naročila, v zvezi s katerim navedeni gospodarski subjekt namerava dokazati svojo ekonomsko in finančno zmogljivost.

3.
Člen 58(4) ter člena 42 in 70 Direktive 2014/24 je treba razlagati tako, da se lahko uporabljajo hkrati s tehničnimi zahtevami, ki jih vsebuje javni razpis.

4.
Člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) ter člen 2(1)(b) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014, je treba razlagati tako, da odločitev naročnika, da gospodarskemu subjektu zavrne posredovanje domnevno zaupnih informacij iz kandidature ali ponudbe drugega gospodarskega subjekta, pomeni akt, zoper katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo, in da lahko – če je država članica, na ozemlju katere poteka zadevni postopek oddaje javnega naročila, določila, da mora vsakdo, ki želi izpodbijati odločitev naročnika, pred vložitvijo zahtevka pri sodišču vložiti zahtevek za revizijo v upravnem postopku – ta država članica tudi določi, da mora biti pred pravnim sredstvom v sodnem postopku zoper to odločitev o zavrnitvi dostopa vložen tak zahtevek za revizijo v predhodnem upravnem postopku.

5.
Člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) Direktive 89/665, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23, ter člen 21 Direktive 2014/24 v povezavi s splošnim načelom prava Unije o dobrem upravljanju je treba razlagati tako, da naročnik, pri katerem gospodarski subjekt vloži zahtevo za posredovanje domnevno zaupnih informacij iz ponudbe konkurenta, ki mu je bilo naročilo oddano, teh informacij ni dolžan posredovati, če bi njihovo posredovanje povzročilo kršitev pravil prava Unije, ki se nanašajo na varstvo zaupnih informacij, tudi če je zahteva gospodarskega subjekta vložena v okviru zahtevka istega subjekta za revizijo, ki se nanaša na zakonitost presoje ponudbe konkurenta, ki jo je opravil naročnik. Če naročnik zavrne posredovanje takih informacij ali če ob taki zavrnitvi zavrne zahtevek gospodarskega subjekta za revizijo v zvezi z zakonitostjo presoje ponudbe zadevnega konkurenta, mora tehtati med pravico vlagatelja zahtevka do dobrega upravljanja in pravico konkurenta do varstva njegovih zaupnih informacij, tako da je njegova zavrnilna odločba oziroma odločba o zavrnitvi zahtevka za revizijo obrazložena in da pravici do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo ima neizbrani ponudnik, ni odvzet polni učinek.

6.
Člen 1(1), četrti pododstavek, člen 1(3) in (5) Direktive 89/665, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23, ter člen 21 Direktive 2014/24 v povezavi s členom 47 Listine je treba razlagati tako, da mora pristojno nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi zoper odločbo naročnika, s katero je bilo gospodarskemu subjektu zavrnjeno posredovanje domnevno zaupnih informacij iz dokumentacije, ki jo je predložil konkurent, ki mu je bilo naročilo oddano, oziroma o tožbi zoper odločbo naročnika, s katero je bil zavrnjen zahtevek za revizijo, vložen zoper tako zavrnilno odločbo, tehtati med pravico vlagatelja zahtevka do učinkovitega pravnega sredstva in pravico njegovega konkurenta do varstva njegovih zaupnih informacij in njegovih poslovnih skrivnosti. To sodišče, ki mora nujno razpolagati z zahtevanimi informacijami, vključno z zaupnimi informacijami in poslovnimi skrivnostmi, je za to, da bi lahko ob popolnem poznavanju zadeve odločilo o tem, ali je navedene informacije mogoče posredovati, zavezano celovito preučiti vse upoštevne dejanske in pravne elemente. Imeti mora tudi možnost, da zavrnilno odločbo oziroma odločbo o zavrnitvi zahtevka za revizijo odpravi, če ti nista zakoniti, in zadevo po potrebi vrne naročniku ali celo sámo sprejme novo odločbo, če nacionalno pravo to dopušča.

7.
Člen 57(4) Direktive 2014/24 je treba razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki odloča o sporu med gospodarskim subjektom, ki mu naročilo ni bilo oddano, in naročnikom, lahko odstopi od presoje tega naročnika v zvezi z zakonitostjo ravnanja gospodarskega subjekta, ki mu je bilo naročilo oddano, in zato v svoji odločbi iz tega izpelje vse potrebne posledice. Vendar lahko to sodišče v skladu z načelom enakovrednosti razlog, ki se nanaša na napako pri presoji, ki naj bi jo storil naročnik, preizkusi po uradni dolžnosti le, če to dopušča nacionalno pravo.

8.
Člen 63(1), drugi pododstavek, Direktive 2014/24 v povezavi s členom 57(4) in (6) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je – v primeru, v katerem je gospodarski subjekt, ki je član skupine gospodarskih subjektov, predložil lažno izjavo pri dajanju informacij, ki se zahtevajo za to, da se preveri neobstoj razlogov za izključitev pri skupini oziroma njeno izpolnjevanje meril za izbor, ne da bi njegovi partnerji vedeli za to lažno izjavo – ukrep izključitve iz vsakršnega postopka javnega naročanja mogoče izreči proti vsem članom te skupine.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: litovščina.