CELEX: 62015TJ0264
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Dokumenty týkajúce sa konania o nesplnení povinnosti
Dokumenty vypracované členským štátom
Žiadosť o prístup k dokumentom adresovaná členskému štátu
Postúpenie žiadosti o prístup Komisii
Zamietnutie prístupu
Právomoc Komisie
Dokument pochádzajúci z inštitúcie
Článok 5 nariadenia (ES) č. 1049/2001

Skutkové okolnosti
Žalobkyňa, Gameart sp. z o.o., je podnik zábavného priemyslu so sídlom v Poľsku.
Dňa 10. novembra 2014 žalobkyňa podala na základe polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (poľské predpisy týkajúce sa prístupu k verejným informáciám) na poľské ministerstvo zahraničných vecí (ďalej len „MZV“) žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa konaní vedených Európskou komisiou vo veci porušenia práva Európskej únie poľským zákonom z 19. novembra 2009 o hazardných hrách.
Konkrétne na jednej strane žalobkyňa požiadala o prístup ku kópiám listov, ktoré Komisia adresovala Poľskej republike v rámci týchto konaní. Na druhej strane požiadala o prístup ku kópiám listov, ktoré sú v držbe MZV a ktoré Poľská republika adresovala Komisii vo veci tých istých konaní (ďalej len „sporné dokumenty“).
Dňa 18. novembra 2014 MZV postúpilo žiadosť žalobkyne elektronickou poštou Komisii podľa článku 5 druhého odseku nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331).
Dňa 19. novembra 2014 MZV informovalo žalobkyňu, že jej žiadosť sa týka dokumentov inštitúcií Únie, že sa na ňu vzťahujú ustanovenia nariadenia č. 1049/2001 a že v dôsledku toho ju podľa článku 5 druhého odseku tohto nariadenia postúpilo Komisii, aby ju preskúmala.
Dňa 15. decembra 2014 Komisia zamietla prístup k požadovaným dokumentom, odvolávajúc sa na výnimku stanovenú v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ktorá je založená na ochrane účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly, ako aj na skutočnosť, že konanie vo veci porušenia práva Únie zo strany Poľskej republiky stále prebieha.
Dňa 2. januára 2015 žalobkyňa adresovala Komisii opakovanú žiadosť o prístup k dokumentom v súlade s článkom 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001. Predovšetkým v nej uviedla, že Komisia nemá právomoc vydať rozhodnutie vo veci jej žiadosti o prístup k sporným dokumentom, ktoré nepatria do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001. Osobitne uviedla, že článok 5 druhý odsek tohto nariadenia sa neuplatňuje na tieto dokumenty, keďže toto ustanovenie sa vzťahuje len na dokumenty pochádzajúce z inštitúcií Únie.
Rozhodnutím z 18. februára 2015 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia zamietla opakovanú žiadosť a najmä zamietla prístup k sporným dokumentom, pričom sa opätovne odvolala na výnimku stanovenú v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ako aj na skutočnosť, že konanie vo veci porušenia práva Únie zo strany Poľskej republiky stále prebieha.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 8. mája 2015 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Podaniami doručenými 8., 11. a 18. septembra 2015 požiadali Poľská republika, Rada Európskej únie a Európsky parlament o povolenie vstupu do tohto konania ako vedľajší účastníci konania na podporu návrhov Komisie.
Uzneseniami z 19. októbra 2015 predseda piatej komory Všeobecného súdu vyhovel týmto návrhom.
Po zmene zloženia komôr bol sudca spravodajca pridelený do štvrtej komory, v dôsledku čoho jej bola pridelená táto vec.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ním potvrdzuje zamietnutie prístupu k sporným dokumentom,
—
subsidiárne konštatoval, že podľa článku 277 ZFEÚ nemožno v tejto veci uplatňovať článok 5 druhý odsek nariadenia č. 1049/2001,
—
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia, ktorú v konaní podporuje Poľská republika, Rada a Parlament, navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O záujme na konaní
Komisia bez toho, aby formálne vzniesla námietku neprípustnosti, tvrdí, že je možné, že žalobkyňa nemá záujem na konaní.
V tejto súvislosti tvrdí, že žalobkyňa nespochybňuje napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ním zamieta prístup k sporným dokumentom, ale obmedzuje sa na spochybnenie jej právomoci prijať toto rozhodnutie. Samotné zamietnutie prístupu tak podľa nej nepredstavuje nepriaznivý akt pre žalobkyňu a prípadné zrušenie napadnutého rozhodnutia naň nebude mať vplyv. Podľa Komisie, ak by Všeobecný súd rozhodol, že nemala právomoc v celom rozsahu preskúmať žiadosť, ktorú jej postúpili poľské orgány, právne postavenie žalobkyne by sa nezmenilo, pretože zrušením napadnutého rozhodnutia by sa jej nepriznal prístup k sporným dokumentom a poľským orgánom by nevznikla povinnosť tieto dokumenty zverejniť.
Žalobkyňa odpovedá, že z pohľadu poľských orgánov bolo konanie, ktoré sa začalo v nadväznosti na jej žiadosť podanú týmto orgánom na základe poľských právnych predpisov, ukončené prijatím napadnutého rozhodnutia. Podľa nej jej teda napadnuté rozhodnutie zabránilo získať prístup k sporným dokumentom. Okrem toho dodáva, že ak by nedošlo k postúpeniu jej žiadosti Komisii na základe článku 5 nariadenia č. 1049/2001, MZV by ju muselo preskúmať na základe poľského zákona o prístupe k verejným informáciám a priznať jej prístup k sporným dokumentom, pretože poľské právo neupravuje možnosť zamietnuť zverejnenie verejných informácií z dôvodu existencie prebiehajúceho konania pred inštitúciami Únie.
Je potrebné zdôrazniť, že Komisia sa vzhľadom na skutočnosť, že prijala napadnuté rozhodnutie, domnievala, že má právomoc rozhodnúť o žiadosti o prístup k sporným dokumentom na základe článku 5 nariadenia č. 1049/2001.
Ak by sa malo napadnuté rozhodnutie čiastočne zrušiť z dôvodu, že Komisia nemala právomoc prijať toto rozhodnutie, ako tvrdí žalobkyňa, je zrejmé, že žalobkyňa by aj tak nemala prístup k sporným dokumentom. Nevyplýva však z toho, že žalobkyňa nemá záujem na žalobe o neplatnosť napadnutého rozhodnutia.
Po prvé totiž z ustálenej judikatúry vyplýva, že žalobca má záujem na žalobe o neplatnosť aktu inštitúcie, aby sa do budúcnosti zabránilo zopakovaniu nezákonnosti, ktorou je tento akt údajne postihnutý. Tento záujem na konaní vyplýva z článku 266 prvého odseku ZFEÚ, podľa ktorého je inštitúcia, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, povinná urobiť nevyhnutné opatrenia, aby vyhovela rozsudku súdu Únie. Tento záujem na konaní však môže existovať len za predpokladu, že údajná nezákonnosť sa môže v budúcnosti opakovať, a to nezávisle od okolností veci, ktoré boli dôvodom na podanie žaloby žalobcom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, body
až
, a z 9. septembra 2011, LPN/Komisia,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, bod
).
Tak je to aj v prejednávanej veci. Na jednej strane nezákonnosť uvádzaná žalobkyňou vychádza z výkladu článku 5 nariadenia č. 1049/2001, pri ktorom existuje riziko, že ho Komisia použije v prípade preskúmavania novej žiadosti. Na druhej strane je možné, že žalobkyňa v budúcnosti predloží analogické žiadosti o prístup, na čo ju napokon aj Komisia vyzvala vo svojich písomnostiach. V dôsledku toho existuje riziko, ktoré je dostatočne konkrétne a nezávislé od okolností prejednávanej veci, a to že v budúcnosti bude žalobkyňa v analogických situáciách vystavená takej istej nezákonnosti, akú uvádza.
V tejto otázke je totiž potrebné poznamenať, že Komisia pred Všeobecným súdom uviedla, že žalobkyňa sa môže bez ohľadu na napadnuté rozhodnutie opätovne obrátiť na poľské orgány a požiadať ich o prístup k sporným dokumentom. Ako však správne uvádza žalobkyňa, je potrebné zdôrazniť, že aj keď možno podať novú žiadosť o prístup k týmto dokumentom, poľským orgánom nič nebráni, aby v prípade nezrušenia napadnutého rozhodnutia postúpili túto novú žiadosť Komisii na základe článku 5 nariadenia č. 1049/2001, a Komisii nič nebráni, aby ju opätovne zamietla z tých istých dôvodov ako v prípade napadnutého rozhodnutia.
Po druhé napadnuté rozhodnutie je jediným rozhodnutím, ktoré bolo doposiaľ oznámené žalobkyni a je v jej neprospech, keďže sa jej ním nepriznáva požadovaný prístup a ukončuje sa ním konanie začaté pred poľskými orgánmi, ako to v podstate uznáva Poľská republika vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania. Na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu Poľská republika uviedla, že zrušenie napadnutého rozhodnutia by primälo vnútroštátny orgán k tomu, aby opätovne začal konanie a preskúmal žiadosť žalobkyne na základe vnútroštátnych právnych predpisov.
Z uvedeného vyplýva, že žalobkyňa má záujem na čiastočnom zrušení napadnutého rozhodnutia.
O veci samej
V žalobe žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza štyri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na nedostatku právomoci Komisie vzhľadom na článok 5 druhý odsek nariadenia č. 1049/2001. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení článku 4 ods. 4 a 5 nariadenia č. 1049/2001 v rozsahu, v akom bolo napadnuté rozhodnutie prijaté bez toho, aby sa k tomu vyjadril členský štát, z ktorého pochádzajú sporné dokumenty, a napriek skutočnosti, že nenamietal voči ich zverejneniu. Tretí žalobný dôvod je založený na porušení článku 296 ZFEÚ z dôvodu neexistencie primeraného odôvodnenia napadnutého rozhodnutia a štvrtý žalobný dôvod uvádzaný subsidiárne je založený na neplatnosti článku 5 druhého odseku nariadenia č. 1049/2001 podľa článku 277 ZFEÚ. Okrem toho v replike žalobkyňa uvádza piaty žalobný dôvod založený na porušení práva na riadnu správu vecí verejných a článku 6 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001.
Prvý žalobný dôvod sa delí na dve časti.
V prvej časti prvého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že článok 5 nariadenia č. 1049/2001 sa neuplatňuje na sporné dokumenty, keďže toto ustanovenie sa týka len dokumentov pochádzajúcich z inštitúcií Únie. V tomto ohľade je podľa nej irelevantné, že tieto dokumenty mala aj Komisia v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, keďže žiadosť o prístup neadresovala jej. Podľa žalobkyne sa samotným postúpením žiadosti o prístup zo strany členského štátu Komisii podľa článku 5 druhého odseku nariadenia č. 1049/2001 Komisii nezveruje právomoc, keďže žiadosť sa netýka dokumentov pochádzajúcich z Komisie.
Komisia, Poľská republika, ako aj Rada spochybňujú dôvodnosť tejto časti.
Po prvé Komisia pripúšťa, že MZV nebolo podľa článku 5 nariadenia č. 1049/2001 povinné predložiť jej žiadosť o prístup k sporným dokumentom a na základe vnútroštátnych právnych predpisov mohlo samostatne rozhodnúť, či tieto dokumenty možno alebo nemožno poskytnúť žalobkyni. Tvrdí totiž, že článok 5 nariadenia č. 1049/2001 obmedzuje povinnosť členského štátu, ktorému bola predložená žiadosť o prístup k dokumentom v jeho držbe, poradiť sa s inštitúciou Únie alebo jej predložiť žiadosť len na prípad, keď tieto dokumenty pochádzajú z tejto inštitúcie. Keďže jednak žiadosť o prístup sa týkala aj dokumentov pochádzajúcich z Komisie, ako aj sporných dokumentov a jednak MZV jej postúpilo celú túto žiadosť, rozhodla sa odpovedať na uvedenú žiadosť v celom rozsahu.
Po druhé Komisia sa domnieva, že neexistuje najmenšia pochybnosť, pokiaľ ide o skutočnosť, že sporné dokumenty predstavujú „dokumenty…, ktoré niektorý z orgánov má“ v zmysle ustanovení článku 2 ods. 3 v spojení s článkom 3 písm. a) nariadenia č. 1049/2001. Z odôvodnenia 10 a článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, ako aj ustálenej judikatúry jasne vyplýva, že „na všetky dokumenty v držbe inštitúcií sa vzťahuje toto nariadenie, vrátane tých, ktoré pochádzajú z členských štátov, takže prístup k takýmto dokumentom je v zásade upravený ustanoveniami tohto nariadenia, najmä tými, ktoré stanovujú hmotnoprávne výnimky z práva prístupu“ (rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, bod
). Komisia zdôrazňuje, že sú to tieto ustanovenia a táto judikatúra, na ktorú sa bežne odvoláva, keď v celom rozsahu zamieta žiadosti tretích strán, ktoré požadujú prístup k dokumentom vypracovaným členským štátom a Komisiou v rámci konania o porušení. Z toho vyvodzuje záver, že preto disponuje právnym základom, ktorý jej umožnil prijať napadnuté rozhodnutie týkajúce sa sporných dokumentov.
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 až 4 nariadenia č. 1049/2001:
„1.   Každý občan [Ú]nie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo sídlom v niektorom členskom štáte má právo na prístup k dokumentom orgánov v súlade s pravidlami, podmienkami a obmedzeniami určenými v tomto nariadení.
…
3.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky dokumenty zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie, ktoré niektorý z orgánov má, to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo dostal a ktoré má v držbe.
4.   Bez toho, aby boli dotknuté články 4 a 9, dokumenty sa sprístupnia verejnosti buď na základe písomnej žiadosti, alebo priamo v elektronickej forme alebo prostredníctvom registra. …“
Článok 5 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
„Ak členský štát dostane žiadosť o dokument pochádzajúci z nejakého orgánu, ktorý má v držbe, a pokiaľ nie je jasné, či tento dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, poradí sa členský štát s príslušným orgánom tak, aby jeho rozhodnutie neohrozilo dosiahnutie cieľov stanovených v tomto nariadení.
Členský štát tiež môže postúpiť túto žiadosť príslušnému orgánu.“
Napokon v súlade s článkom 6 ods. 1 toho istého nariadenia „žiadosti o prístup k dokumentu sa podávajú akoukoľvek písomnou formou… a dostatočne presným spôsobom, aby orgán mohol dokument identifikovať[; ž]iadateľ nie je povinný uviesť dôvod svojej žiadosti.“
Pokiaľ ide o údajnú právomoc Komisie na základe článku 5 nariadenia č. 1049/2001, je potrebné zdôrazniť, že toto ustanovenie stanovuje mechanizmus koordinácie medzi inštitúciami Únie a členskými štátmi, keď je členským štátom predložená žiadosť o prístup k dokumentom v ich držbe, ktoré pochádzajú z inštitúcie.
Okrem prípadov osobitne uvedených v tomto ustanovení a keď si to vyžaduje povinnosť lojálnej spolupráce stanovená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, žiadosti o prístup k dokumentom v držbe vnútroštátnych orgánov sú stále, vrátane prípadu, keď takéto dokumenty pochádzajú z inštitúcií Únie, v pôsobnosti vnútroštátnych pravidiel uplatniteľných na uvedené orgány bez toho, aby ich nahradzovali ustanovenia nariadenia č. 1049/2001 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, bod
).
Je potrebné poznamenať, že článok 5 nariadenia č. 1049/2001 neupravuje možnosť postúpiť Komisii žiadosť o prístup k dokumentom pochádzajúcim z členského štátu. Zo znenia tohto ustanovenia totiž výslovne vyplýva, že jeho vecná pôsobnosť sa obmedzuje na dokumenty „pochádzajúc[e]“ z inštitúcií Únie.
Je teda potrebné dospieť k záveru, že Komisia nemala právomoc rozhodnúť o žiadosti o prístup k sporným dokumentom postúpeným MZV na základe článku 5 nariadenia č. 1049/2001.
Tento záver nemožno spochybniť tvrdeniami Komisie ani vedľajších účastníkov konania.
Po prvé Poľská republika tvrdí, že právomoc Komisie preskúmať žiadosť o prístup k sporným dokumentom vyplýva z podstaty článku 5 nariadenia č. 1049/2001.
Podľa Poľskej republiky sú totiž dokumenty v rámci korešpondencie v konaní o nesplnení povinnosti „zmiešanými“ aktmi z dôvodu, že obsah dokumentov vypracovaných Komisiou počas tohto konania úzko súvisí s obsahom dokumentov vypracovaných dotknutým členským štátom, a teda že zverejnenie obsahu dokumentov vypracovaných Komisiou má zároveň za následok zverejnenie obsahu dokumentov vypracovaných dotknutým členským štátom a naopak. Podľa Poľskej republiky možno teda dokumenty vypracované v danom rámci členským štátom kvalifikovať ako dokumenty pochádzajúce z Komisie v zmysle článku 5 nariadenia č. 1049/2001.
Okrem toho Poľská republika uvádza, že z článku 3 písm. a) nariadenia č. 1049/2001, ako aj z judikatúry vyplýva, že pojem „dokument“ v podstate neoznačuje schránku, ale informáciu, ktorú táto schránka obsahuje.
V tejto súvislosti postačuje uviesť, že výklad článku 5 nariadenia č. 1049/2001 zastávaný Poľskou republikou, ktorý nemá žiadny základ v nariadení č. 1049/2001, je nezlučiteľný so znením tohto ustanovenia (pozri bod 36 vyššie). Tento výklad teda nemožno prijať.
Po druhé Poľská republika a Rada tvrdia, že Komisia mala právomoc rozhodnúť o žiadosti o prístup k sporným dokumentom na základe zásady lojálnej spolupráce.
Táto zásada uvedená v odôvodnení 15 nariadenia č. 1049/2001, ktorou sa riadi vzťah medzi inštitúciami a členskými štátmi, nemôže sama osebe zakladať právomoc Komisie preskúmavať žiadosť o prístup, o akú ide v prejednávanej veci, bez akéhokoľvek právneho základu stanoveného nariadením č. 1049/2001.
Je potrebné dodať, že niekoľko tvrdení Komisie smeruje proti uvedenému tvrdeniu.
Komisia totiž najmä tvrdí, že MZV mohlo na základe vnútroštátnych právnych predpisov samostatne rozhodnúť, či dokumenty adresované poľskými orgánmi Komisii v rámci konania o porušení bolo alebo nebolo možné poskytnúť žalobkyni.
Okrem toho Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie nezaväzuje poľské orgány prijať rovnaké stanovisko, ako zaujala ona. V tejto súvislosti správne uvádza, že judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa vyjadrení predložených súdom Únie, z ktorej vyplýva, že okrem výnimočných prípadov, v ktorých by zverejnenie dokumentu mohlo porušiť riadny výkon spravodlivosti, žiadne pravidlo alebo ustanovenie neoprávňuje účastníkov konania ani im nebráni zverejniť ich vlastné vyjadrenia vo vzťahu k tretím osobám (rozsudok z 12. septembra 2007, API/Komisia,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
, bod
; uznesenie z 3. apríla 2000, Nemecko/Komisia,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
, bod
), sa uplatňuje aj na akty vypracované v rámci takého správneho konania, o aké ide v prejednávanej veci.
Po tretie je potrebné odmietnuť tvrdenie Komisie a vedľajších účastníkov konania, podľa ktorého mala Komisia právomoc preskúmať žiadosť o prístup k dokumentom pochádzajúcim z Poľskej republiky, keďže tieto dokumenty Komisia mala v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001.
V tejto súvislosti je najskôr potrebné zdôrazniť, že žalobkyňa nespochybňuje právomoc Komisie preskúmavať žiadosti o prístup k dokumentom pochádzajúcim z poľských orgánov v držbe Komisie, keď tieto žiadosti boli priamo predložené Komisii. Je zrejmé, že také dokumenty inštitúcie Únie majú v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001. Žalobkyňa nespochybňuje ani skutočnosť, že Komisia môže v zásade zamietnuť prístup k takým dokumentom, ak sa týkajú prebiehajúceho konania o porušení.
Je však potrebné uviesť, ako tvrdí žalobkyňa a v rozpore s tým, čo v podstate tvrdí Komisia a vedľajší účastníci konania, že skutočnosť, že také dokumenty inštitúcie Únie majú v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, neoprávňuje Komisiu na to, aby z úradnej povinnosti alebo za každých okolností rozhodla o žiadosti o prístup k nim, alebo aby prípadne zamietla prístup k nim.
Ako totiž správne tvrdí žalobkyňa, na to, aby Komisia mala právomoc prijať rozhodnutie o priznaní alebo zamietnutí prístupu k dokumentu, ktorý má, je ešte potrebné, aby dostala žiadosť o prístup k tomuto dokumentu, ktorá bola platne predložená za podmienok stanovených článkom 2 ods. 4 a článkom 6 nariadenia č. 1049/2001 akoukoľvek fyzickou alebo právnickou osobou uvedenou v článku 2 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia, alebo platne postúpená členským štátom za podmienok stanovených v článku 5 uvedeného nariadenia. Je potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci Komisii nebola takáto žiadosť platne predložená ani zo strany žalobkyne, ani zo strany Poľskej republiky.
Preto je potrebné sa domnievať, že v rozpore s tvrdeniami najmä Komisie, Rady alebo Poľskej republiky článok 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 nemôže za okolností prejednávanej veci slúžiť ako právny základ rozhodnutia, ktorým sa zamieta prístup k sporným dokumentom.
Po štvrté je potrebné odmietnuť tvrdenie, podľa ktorého bola Komisia v podstate viazaná postúpením zo strany MZV. Je totiž potrebné zdôrazniť, že neexistuje žiadny právny základ umožňujúci sa domnievať, že Komisia je viazaná rozhodnutím členského štátu, ktorým sa jej postupuje žiadosť o prístup k dokumentom nepochádzajúcim z nej podľa článku 5 nariadenia č. 1049/2001, ak nie sú splnené podmienky na uplatnenie tohto článku. Ako správne zdôrazňuje žalobkyňa, aj keď sa možno skutočne domnievať, že rozhodnutie členského štátu postúpiť žiadosť o prístup k dokumentom, ktorá mu bola predložená, je záväzné v rozsahu, že Komisia ho nemôže považovať za neexistujúce, nemožno sa domnievať, že samotné takéto postúpenie oprávňuje Komisiu prijať rozhodnutie vo veci samej, to znamená rozhodnutie o zamietnutí alebo priznaní prístupu k požadovaným dokumentom.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy je potrebné dospieť k záveru, že Komisia, ktorá nemala právomoc rozhodnúť o žiadosti o prístup k sporným dokumentom, porušila článok 5 nariadenia č. 1049/2001.
Je teda potrebné vyhovieť prvej časti prvého žalobného dôvodu a v dôsledku toho čiastočne zrušiť napadnuté rozhodnutie bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné časti a žalobné dôvody predložené žalobkyňou.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu je účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalobkyne. Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku však členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania. Z toho vyplýva, že Poľská republika, Rada a Parlament znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie Európskej komisie z 18. februára 2015 sa zrušuje v rozsahu, v akom Komisia zamietla žiadosť o prístup k dokumentom vypracovaným Poľskou republikou, ktorú jej Poľská republika postúpila na základe článku 5 druhého odseku nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie.

2.
Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

3.
Poľská republika, Rada Európskej únie a Európsky parlament znášajú svoje vlastné trovy konania.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 28. apríla 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.