CELEX: 62022CJ0009
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Životné prostredie
Smernica 2001/42/ES
Posudzovanie vplyvov určitých plánov a programov na životné prostredie
Článok 2 písm. a)
Pojem ‚plány a programy‘
Článok 3 ods. 2 písm. a)
Environmentálne posudzovanie
Nezáväzný akt vypracovaný mestskou radou a developerom
Smernica 2011/92/EÚ
Posudzovanie vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie
Článok 3 ods. 1
Povinnosť náležitým spôsobom identifikovať, opísať a posúdiť, pri každom prípade jednotlivo, priame a nepriame vplyvy projektu
Záväzné ministerské usmernenia o výške budov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42/ES Európskeho parlamentu a Rady z 27. júna 2001 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie (
Ú. v. ES L 197, 2001, s. 30
; Mim. vyd. 15/006, s. 157), ako aj článku 2 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/92/EÚ z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov (
Ú. v. EÚ L 26, 2012, s. 1
), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/52/EÚ zo 16. apríla 2014 (
Ú. v. EÚ L 124, 2014, s. 1
) (ďalej len „smernica 2011/92“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi NJ a OZ a An Bord Pleanála (Rada pre územné plánovanie, Írsko) (ďalej len „rada“), ako aj Ireland (Írsko) a Attorney General (generálny prokurátor, Írsko) vo veci projektu výstavby rezidenčného bývania.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2001/42
Podľa článku 1 smernice 2001/42 s názvom „Ciele“:
„Cieľom tejto smernice je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany životného prostredia a prispieť k integrácii environmentálnych úvah do prípravy a schvaľovania plánov a programov so zreteľom na podporu trvalo udržateľného rozvoja tým, že sa zabezpečí, v súlade s touto smernicou, vykonanie environmentálneho posudzovania určitých plánov a programov, ktoré majú pravdepodobne významné účinky [môžu mať významné účinky –
neoficiálny preklad
] na životné prostredie.“
Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Definície“, znie takto:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚plány a programy‘ sú plány a programy vrátane tých, na ktorých financovaní sa podieľa Európske spoločenstvo, ako aj ich akékoľvek modifikácie:
–
ktoré sú predmetom prípravy a/alebo schvaľovania úradom na štátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni alebo ktoré úrad pripravuje na schválenie prostredníctvom parlamentného alebo vládneho legislatívneho postupu a
–
ktoré vyžadujú legislatívne, regulatívne alebo správne predpisy;
…“
Článok 3 uvedenej smernice, nazvaný „Rozsah“, stanovuje:
„1.   Environmentálne posudzovanie sa vykonáva v súlade s článkami 4 až 9 pre plány a programy uvedené v odsekoch 2 až 4, ktoré majú pravdepodobne významné environmentálne účinky [môžu mať významné účinky na životné prostredie –
neoficiálny preklad
].
2.   S výhradou odseku 3 sa environmentálne posudzovanie vykonáva pre všetky plány a programy,
a)
ktoré sa pripravujú pre poľnohospodárstvo, lesníctvo, rybárstvo, energetiku, priemysel, dopravu, odpadové hospodárstvo, vodné hospodárstvo, telekomunikácie, turistiku, plánovanie miest a vidieka alebo využívanie územia a ktoré stanovujú rámec pre súhlas budúceho rozvoja [pre budúce povoľovanie –
neoficiálny preklad
] projektov uvedených v prílohách I a II k smernici [Rady] 85/337/EHS [z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (
Ú. v. ES L 175, 1985, s. 40
; Mim. vyd. 15/001, s. 248)],…
…
3.   Plány a programy uvedené v odseku 2, ktoré určujú využívanie malých území na miestnej úrovni[,] a menšie modifikácie plánov a programov[,] na ktoré sa vzťahuje odsek 2, vyžadujú environmentálne posudzovanie iba v prípade, ak členské štáty určia, že majú pravdepodobne významné environmentálne účinky [môžu mať významné účinky na životné prostredie –
neoficiálny preklad
].
…“
Článok 8 tej istej smernice, nazvaný „Rozhodovanie“, stanovuje:
„Environmentálna správa vypracovaná podľa článku 5, stanoviská vyjadrené podľa článku 6 a výsledky každej cezhraničnej porady uskutočnenej podľa článku 7 sa zohľadnia pri príprave plánu alebo programu pred jeho schválením alebo postúpením na legislatívne konanie.“
Smernica 2011/92
Článok 2 ods. 1 smernice 2011/92 stanovuje:
„Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že pred udelením povolenia sa pre projekty, ktoré pravdepodobne budú mať významné vplyvy na životné prostredie okrem iného z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia, bude vyžadovať povolenie a budú posúdené z hľadiska ich vplyvov na životné prostredie. Tieto projekty sú definované v článku 4.“
Článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Posudzovanie vplyvov na životné prostredie identifikuje, opíše a posúdi náležitým spôsobom, pri každom prípade jednotlivo, priame a nepriame významné vplyvy projektu na tieto faktory:
a)
obyvateľstvo a ľudské zdravie;
b)
biodiverzitu s osobitným dôrazom na druhy a biotopy chránené podľa smernice [Rady] 92/43/EHS [z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (
Ú. v. ES L 206, 1992, s. 7
; Mim. vyd. 15/002, s. 102)] a smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2009/147/ES [z 30. novembra 2009 o ochrane voľne žijúceho vtáctva (
Ú. v. EÚ L 20, 2010, s. 7
)];
c)
územie, pôdu, vodu, vzduch a klímu;
d)
hmotný majetok, kultúrne dedičstvo a krajinu;
e)
vzájomné pôsobenie medzi faktormi uvedenými v písmenách a) až d).“
V súlade s článkom 14 prvým odsekom uvedenej smernice táto smernica zrušila smernicu 85/337. Podľa druhého odseku tohto článku „odkazy na smernicu [85/337] sa považujú za odkazy na [smernicu 2011/92]“.
Írske právo
Podľa § 15 ods. 1 The Planning and Development Act 2000 (zákon o územnom plánovaní a rozvoji z roku 2000) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon z roku 2000“):
„Povinnosťou orgánu územného plánovania je prijať v rámci svojich právomocí opatrenia potrebné na dosiahnutie cieľov územného plánu.“
Ustanovenie § 28 zákona z roku 2000, nazvaného „Ministerské usmernenia“, stanovuje:
„1.   Minister môže kedykoľvek vydať usmernenia pre orgány územného plánovania v súvislosti s niektorou z funkcií, ktorú tieto orgány plnia podľa tohto zákona, a orgány územného plánovania musia tieto usmernenia pri výkone svojich funkcií zohľadniť.
…
1C   Bez toho, aby bola dotknutá všeobecná platnosť odseku 1, môžu usmernenia uvedené v tomto odseku obsahovať osobitné požiadavky v oblasti politiky plánovania, ktoré musia orgány územného plánovania, regionálne zhromaždenia a [rada] pri plnení svojich funkcií dodržiavať.
2.   V prípade potreby [rada] musí pri plnení svojich funkcií zohľadniť usmernenia určené orgánom územného plánovania podľa odseku 1.
…“
Časť X zákona z roku 2000, nazvaná „Posudzovanie vplyvov na životné prostredie“, je určená na prebratie smernice 2011/92 do írskeho právneho poriadku, a preto stanovuje pravidlá týkajúce sa uskutočnenia posudzovania vplyvov na životné prostredie.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 25. mája 2020 požiadal DBTR‑SCR1 Fund, a Sub Fund of TWTC Multi‑Family ICAV (ďalej len „DTR“) o povolenie na projekt výstavby rezidenčného bývania zahŕňajúceho 416 bytových jednotiek v piatich budovách s výškou od 2 do 16 poschodí, zariadenia občianskej vybavenosti pre nájomníkov, spoločné otvorené priestory, zariadenia starostlivosti o deti, komerčné priestory a doplnkovú zástavbu na mieste bývalej nevyužívanej továrne nachádzajúcom sa v južnej časti centra Dublinu (Írsko).
Dňa 20. augusta 2020 hlavný inšpektor územného plánovania odporučil žiadosť zamietnuť.
Rozhodnutím zo 14. septembra 2020 rada napriek tomu udelila požadované povolenie, avšak s výhradou splnenia 24 podmienok.
Žalobcovia vo veci samej sa na vnútroštátnom súde, High Court (Vyšší súd, Írsko), domáhajú zrušenia tohto rozhodnutia. Domáhajú sa tiež určenia neplatnosti § 28 zákona z roku 2000, pretože je podľa ich názoru v rozpore s právom Únie.
V tejto súvislosti žalobcovia vo veci samej na jednej strane tvrdia, že rozhodnutie zo 14. septembra 2020 porušuje smernicu 2001/42, keďže vychádza z hlavného plánu Strategic Development and Regeneration Area (SDRA) 12 – St Teresa’s Gardens and Environs (Strategické územné oblasti a regeneračné zóny 12, Jardins Sainte‑Thérèse a okolie) (ďalej len „hlavný plán“). Napriek požiadavkám vyplývajúcim z tejto smernice nebol totiž tento hlavný plán predmetom environmentálneho posudzovania.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že hlavný plán vypracovali spoločne poradcovia DBTR a Dublin City Council (Mestská rada v Dubline, Írsko), ktorá ho prijala.
S vypracovaním hlavného pánu navyše výslovne počíta Dublin City Development Plan 2016 – 2022 (územný plán Dublinu 2016 – 2022), ktorý vo svojom bode 2.2.8.1 stanovuje, že „Mestská rada v Dubline pripraví špecifické usmernenia pre oblasť týkajúce sa strategického rozvoja a revitalizácie a pre kľúčové okresné centrá s využitím… schematických hlavných plánov…“.
Okrem toho vnútroštátny súd uvádza, že hoci hlavný plán nie je záväzným právnym nástrojom, výslovne ho predpokladá záväzný právny nástroj, ktorého vypracovanie stanovuje zákon z roku 2000, a to územný plán Dublinu 2016 – 2022. Navyše bol tento územný plán predmetom environmentálneho posudzovania.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania napokon vyplýva, že hlavný plán umožňuje výstavbu, ktorá nie je v súlade s pôvodne prijatým územným plánom, a tak by predstavovala odchýlku od tohto plánu, najmä pokiaľ ide o výšku budov.
Na druhej strane zákonná povinnosť stanovená v § 28 ods. 1C zákona z roku 2000, podľa ktorej musí rada dodržiavať ministerské usmernenia, v tomto prípade Urban Development and Building Heights Guidelines for Planning Authorities (December 2018) [usmernenia pre orgány územného plánovania pre rozvoj miest a výšku budov (december 2018), ďalej len „usmernenia z roku 2018“], konkrétne jej Specific Planning Policy Requirement 3 (osobitná požiadavka politiky územného plánovania č. 3, ďalej len „osobitná požiadavka č. 3“), je v rozpore so smernicou 2011/92.
Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že usmernenia z roku 2018 boli prijaté s cieľom odchýliť sa od energeticky náročných modelov rozvoja a vytvoriť zmiešanejšie, dynamickejšie a trvalejšie mestá. Na tento účel sa v bode 3.1 týchto usmernení uvádza, že „pokiaľ ide o posudzovanie jednotlivých žiadostí vo veci územného plánovania a odvolaní, podľa vládnej politiky by sa mala výška budov vo vhodných mestských oblastiach vo všeobecnosti zvyšovať. V našich centrách miest a v iných mestských oblastiach, ktoré zabezpečujú hromadnú dopravu, sa preto predpokladá výstavba výškových budov“.
Vnútroštátny súd tak uvádza, že uvedené usmernenia, ktoré boli predmetom environmentálneho posudzovania podľa smernice 2001/42, majú svoj pôvod v politikách motivovaných predovšetkým, aj keď nie výlučne, hľadiskami nesúvisiacimi so životným prostredím.
Za týchto podmienok High Court (Vyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má článok 2 písm. a) smernice 2001/42/ES taký účinok, že jeho znenie ‚plány a programy…, ako aj ich akékoľvek modifikácie…, ktoré sú predmetom prípravy a/alebo schvaľovania úradom na štátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni…‘, zahŕňa plán alebo program, ktorý je pripravený a/alebo schvaľovaný spoločne úradom na miestnej úrovni a developerom zo súkromného sektora ako vlastníkom priľahlých pozemkov k tým, ktoré sú vo vlastníctve miestneho úradu?
2.
Má článok 2 písm. a) smernice 2001/42/ES taký účinok, že jeho znenie ‚plány a programy…, ako aj ich akékoľvek modifikácie…, ktoré vyžadujú legislatívne, regulatívne alebo správne predpisy‘, zahŕňa plán alebo program, ktorý územný plán miestneho úradu prijatý na základe zákona výslovne predpokladá (územný plán bol vypracovaný podľa legislatívneho predpisu), buď všeobecne, alebo tam, kde je v územnom pláne uvedené, že miestny úrad ‚pripraví špecifické usmernenia pre oblasť týkajúce sa strategického rozvoja a revitalizácie oblastí… s využitím vhodných mechanizmov plánov miestnej oblasti…, schematických hlavných plánov a miestnych plánov na zlepšenie životného prostredia‘.
3.
Má článok 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42/ES taký účinok, že jeho znenie ‚plány a programy…, ktoré sa pripravujú pre poľnohospodárstvo, lesníctvo, rybárstvo, energetiku, priemysel, dopravu, odpadové hospodárstvo, vodné hospodárstvo, telekomunikácie, turistiku, plánovanie miest a vidieka alebo využívanie územia a ktoré stanovujú [rámec pre budúce povoľovanie] projektov uvedených v prílohách I a II k smernici 85/337/EHS…‘, zahŕňa plán alebo program, ktorý sám osebe nie je záväzný, ale ktorý je výslovne uvedený v územnom pláne prijatom na základe zákona, ktorý je záväzný, alebo ktorý navrhuje alebo v skutočnosti predpokladá modifikáciu plánu, ktorý bol predmetom strategického environmentálneho posudzovania.
4.
Bráni článok 2 ods. 1 [smernica 2011/92] tomu, aby príslušný orgán v procese posudzovania vplyvov na životné prostredie prihliadal na záväzné vládne politiky, najmä tie, ktoré nie sú založené výlučne na environmentálnych kritériách, čo sú politiky, ktoré za určitých okolností definujú situácie, v ktorých nie je možné vylúčiť udelenie povolenia?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a tretej otázke
Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42 vykladať v tom zmysle, že plán patrí do pôsobnosti tejto smernice, ak bol po prvé pripravený úradom na miestnej úrovni v spolupráci s developerom, ktorého sa tento plán týka, a bol týmto úradom schválený, po druhé bol schválený na základe ustanovenia iného plánu alebo programu a po tretie predpokladá výstavbu odlišnú od výstavby predpokladanej v inom pláne alebo programe.
Pokiaľ ide v prvom rade o článok 2 písm. a) smernice 2001/42, treba uviesť, že toto ustanovenie definuje „plány a programy“ v zmysle tejto smernice ako plány a programy, ktoré spĺňajú dve kumulatívne podmienky, ktoré obsahuje, a to na jednej strane tú, že sú predmetom prípravy a/alebo schvaľovania úradom na štátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni, alebo pripravené úradom na schválenie prostredníctvom parlamentného alebo vládneho legislatívneho postupu (prvá podmienka), a na druhej strane tú, že ich prijatie vyžadujú legislatívne, regulatívne alebo správne predpisy (druhá podmienka) (rozsudok z 22. februára 2022, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, bod
a citovaná judikatúra).
Vzhľadom na to, že hlavný plán bol prijatý Mestskou radou v Dubline, ktorá je miestnym orgánom, treba túto prvú podmienku v prejednávanej veci považovať za splnenú.
V tejto súvislosti je skutočnosť, že tento plán bol vypracovaný spoločne poradcami DBTR a Mestskou radou v Dubline, irelevantná, keďže plán musí byť v súlade so znením uvedenej prvej podmienky „predmetom prípravy a/alebo schvaľovania úradom na štátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni“.
V súvislosti s druhou podmienkou uvedenou v bode 27 tohto rozsudku z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že za „vyžadované“ sa v zmysle a na účely uplatňovania smernice 2001/42 majú považovať plány a programy, ktorých prijímanie, ako aj postup ich vypracovania upravujú vnútroštátne legislatívne alebo regulatívne predpisy, ktoré určujú orgány príslušné na ich prijatie. Vzhľadom na účel článku 2 písm. a) smernice 2001/42, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany životného prostredia, a v záujme zachovania jeho účinnosti sa teda plán alebo program musí považovať za „vyžadovaný“, ak existuje osobitný právny základ vo vnútroštátnom práve, ktorý oprávňuje príslušné orgány na jeho prijatie, aj keď takéto prijatie nie je povinné (rozsudok z 22. februára 2022, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, bod
a citovaná judikatúra).
Keďže sa toto ustanovenie vzťahuje nielen na plány a programy vyžadované alebo upravené legislatívnymi alebo regulatívnymi predpismi, ale aj na plány a programy vyžadované alebo upravené správnymi predpismi, má sa vykladať tak, že sa v zásade vzťahuje aj na plány prijaté na právnom základe stanovenom v inom pláne, akým je v prejednávanej veci územný plán Dublinu 2016 – 2022.
Ako v podstate tvrdí Európska komisia, ak by plány a programy prijaté úradmi na štátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni, ako je tento územný plán, boli v zásade vylúčené z pojmu „legislatívne, regulatívne alebo správne predpisy“ v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2001/42, členské štáty by ľahko mohli obísť povinnosť vykonať environmentálne posudzovanie tým, že by v pláne alebo programe napríklad stanovili, že určité prvky rámca, ktorý má tento plán alebo program definovať, budú stanovené v inom dokumente.
Ako navyše uvádzajú žalobcovia vo veci samej, podľa § 15 ods. 1 zákona z roku 2000 je povinnosťou orgánov územného plánovania prijať v rámci svojich právomocí opatrenia potrebné na uskutočnenie cieľov územného plánu.
S prihliadnutím na úvahy uvedené v bodoch 30 až 32 tohto rozsudku by plán prijatý na právnom základe stanovenom v takom pláne, akým je územný plán Dublinu 2016 – 2022, mohol predstavovať plán, ktorého prijatie je upravené legislatívnymi, regulatívnymi alebo správnymi predpismi v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2001/42, či dokonca s prihliadnutím na § 15 ods. 1 zákona z roku 2000 plán vyžadovaný týmito predpismi.
Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či hlavný plán možno považovať za plán prijatý na základe ustanovenia územného plánu Dublinu 2016 – 2022 uvedeného v bode 19 tohto rozsudku.
Pokiaľ ide v druhom rade o článok 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42, treba pripomenúť, že podľa tohto ustanovenia sa environmentálne posudzovanie vykonáva pre všetky plány a programy, ktoré spĺňajú dve kumulatívne podmienky, a to, že sa pripravujú v odvetviach uvedených v tomto ustanovení (prvá podmienka) a stanovujú rámec pre budúce povoľovanie projektov uvedených v prílohách I a II k smernici 2011/92 (druhá podmienka).
Keďže sa územný plán týka odvetví územného plánovania miest a/alebo využívania územia a tieto odvetvia sú uvedené v článku 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42, prvá podmienka uvedená v tomto ustanovení je zrejme splnená.
Pokiaľ ide o druhú podmienku stanovenú v uvedenom ustanovení, treba pripomenúť, že pojem „plány a programy“ sa vzťahuje na každý akt, ktorý tým, že vymedzuje pravidlá a kontrolné postupy uplatniteľné v dotknutom odvetví, stanovuje významný súbor kritérií a pravidiel pre povoľovanie a vykonávanie jedného alebo viacerých projektov, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie (rozsudok z 22. februára 2022, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
, bod
a citovaná judikatúra).
Navyše Súdny dvor opakovane rozhodol, že pojem „plány a programy“ zahŕňa nielen ich prípravu, ale aj ich zmenu, čím sa zabezpečuje, že predpisy, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie, podliehajú environmentálnemu posudzovaniu (rozsudok z 12. júna 2019, CFE,
C‑43/18
,
EU:C:2019:483
, bod
a citovaná judikatúra).
V súlade s článkom 3 ods. 3 smernice 2001/42 tento pojem v zásade zahŕňa aj menšie modifikácie plánov a programov, na ktoré sa vzťahuje tento článok 3 ods. 2 Najmä v prípade takýchto menších modifikácií musia totiž členské štáty stanoviť, či môžu mať významný vplyv na životné prostredie.
Uvedený pojem tak musí nevyhnutne zahŕňať aj akty, ktoré bez zmeny plánu alebo programu aj tak umožňujú odchýliť sa od určitých prvkov rámca pre budúce povoľovanie projektov uvedených v prílohách I a II k smernici 2011/92, ako sú definované týmto plánom alebo programom.
Podľa článku 1 smernice 2001/42 je jej cieľom zabezpečiť vysokú úroveň ochrany životného prostredia a prispieť k integrácii environmentálnych úvah do prípravy a schvaľovania plánov a programov so zreteľom na podporu trvalo udržateľného rozvoja tým, že sa zabezpečí, v súlade s touto smernicou, vykonanie environmentálneho posudzovania určitých plánov a programov, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie.
Tento cieľ by však bol ohrozený, ak by bolo možné odchýliť sa od rámca definovaného plánom alebo programom, ktorý bol predmetom environmentálneho posudzovania v zmysle smernice 2001/42 a bol vypracovaný s prihliadnutím na závery tohto posúdenia v súlade s článkom 8 tejto smernice, pričom takáto odchýlka nepodlieha prinajmenšom povinnosti vyplývajúcej z článku 3 ods. 3 uvedenej smernice stanoviť, či táto odchýlka môže mať významný vplyv na životné prostredie.
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pred prijatím hlavného plánu bola budúca výstavba oblasti dotknutej vo veci samej predmetom územného plánu Dublinu 2016 – 2022, ako aj rámcového územného plánu, ktorý prijala Mestská rada v Dubline v júli 2017 a ktorého cieľom bolo podľa jeho znenia „zohľadniť požiadavky a zásady [tohto územného plánu Dublinu 2016 – 2022] na plánovanie a rozvoj [oblasti dotknutej vo veci samej]“.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd na jednej strane uvádza, že hoci tento rámcový plán obsahoval návrh parku s rozlohou 0,2 hektára v rámci tejto oblasti, hlavný plán počíta so zrušením tohto verejného priestranstva.
Na druhej strane tento súd uvádza, že hoci hlavný plán formálne nemení územný plán Dublinu 2016 – 2022, umožňuje výstavbu, ktorá by nebola v súlade s týmto plánom a v skutočnosti by sa od neho odchýlila, pretože výslovne počíta s iným s odlišným druhom výstavby, najmä pokiaľ ide o výšku budov.
Takéto prvky možno analyzovať v tom zmysle, že hlavný plán predstavuje plán alebo program patriaci do pôsobnosti smernice 2001/42, len ak by sa prípadne vychádzalo z toho, že tieto prvky už vyplývajú z iných aktov, ktoré boli predmetom environmentálneho posudzovania v zmysle tejto smernice, akými sú usmernenia z roku 2018.
Vnútroštátny súd však tiež poznamenáva, že hlavný plán nie je „sám osebe záväzný“.
Treba pritom pripomenúť, že podľa judikatúry ustanovenia čisto orientačnej povahy nespĺňajú druhú podmienku stanovenú v článku 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42. Na splnenie tejto podmienky musí byť záväzné aspoň pre orgány príslušné v oblasti vydávania povolení na projekty [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, A a i., (Veterné elektrárne v Aalter a Nevele),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
, body
a
].
Iba akty záväznej povahy totiž môžu obmedziť voľnú úvahu, ktorú majú tieto orgány, a tak vylúčiť spôsoby realizácie projektov, ktoré sa môžu ukázať ako priaznivejšie pre životné prostredie, a preto musia byť takéto akty predmetom environmentálneho posudzovania v zmysle smernice 2001/42.
Z toho vyplýva, že len v prípade, že by bol podľa írskeho práva hlavný plán záväzný pre orgán príslušný na povolenie projektu dotknutého vo veci samej, teda v tomto prípade pre radu, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, bolo by potrebné domnievať sa, s výhradou uvedenou v bode 47 tohto rozsudku, že tento plán spadá do pôsobnosti smernice 2001/42, a preto by sa naň mala vzťahovať prinajmenšom povinnosť, ktorú členským štátom ukladá článok 3 ods. 3 tejto smernice, stanoviť, či môže mať významný vplyv na životné prostredie.
S prihliadnutím na už vyššie uvedené treba na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 a 3 smernice 2001/42 sa majú vykladať v tom zmysle, že plán patrí do pôsobnosti tejto smernice, ak bol po prvé pripravený úradom na miestnej úrovni v spolupráci s developerom, ktorého sa tento plán týka, a bol týmto úradom schválený, po druhé bol schválený na základe ustanovenia iného plánu alebo programu a po tretie predpokladá výstavbu odlišnú od výstavby predpokladanej v inom pláne alebo programe, avšak pod podmienkou, že je záväzný aspoň pre orgány príslušné v oblasti povoľovania projektov.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2011/92 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá príslušným orgánom členského štátu ukladá, aby pri rozhodovaní o povolení alebo nepovolení určitého projektu postupovali v súlade s usmerneniami, ktoré vyžadujú, ak je to možné, zvýšenie výšky budov a boli predmetom environmentálneho posudzovania podľa smernice 2001/42.
V prejednávanej veci žalobcovia vo veci samej rade vytýkajú, že vo svojom rozhodnutí zo 14. septembra 2020 zohľadnila usmernenia z roku 2018.
Ako vyplýva z bodu 23 tohto rozsudku, tieto usmernenia sú v podstate zamerané na zvýšenie výšky budov v určitých mestských oblastiach. Práve v tejto súvislosti stanovujú osobitnú požiadavku č. 3, ktorá znie:
„Je osobitnou požiadavkou politiky územného plánovania, keď:
(A)
1.
žiadateľ o vydanie územného povolenia uvedie, akým spôsobom návrh výstavby spĺňa vyššie uvedené kritériá, a
2.
hodnotenie orgánu územného plánovania sa zhoduje s prihliadnutím na širšie strategické a národné parametre politiky stanovené v národnom rámci územného plánovania a týchto usmerneniach,
potom môže orgán územného plánovania takúto výstavbu schváliť, aj keď konkrétne ciele príslušného územného plánu alebo plánu miestnej oblasti môžu stanovovať inak.
…“
Podľa § 28 ods. 1C zákona z roku 2000 sú orgány územného plánovania povinné pri výkone svojich funkcií dodržiavať osobitné požiadavky, ako je táto osobitná požiadavka č. 3.
V tejto súvislosti treba po prvé poznamenať, že v právnom poriadku členského štátu môžu existovať pravidlá alebo požiadavky, ktorým podlieha spracovanie projektov spadajúcich do pôsobnosti smernice 2011/92 a môžu prípadne vylúčiť určité možnosti, dokonca aj tie, ktoré sú za okolností konkrétneho prípadu priaznivejšie pre životné prostredie.
To je dôvod, prečo bola prijatá smernica 2001/42, ako vyplýva z jej prípravných prác. Z návrhu smernice Rady o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie [KOM(96) 511 v konečnom znení] (
Ú. v. ES C 129, 1997, s. 14
) totiž vyplýva, že prijatie smernice 2001/42 bolo motivované najmä tým, že uplatňovanie smernice 85/337 ukázalo, že v čase posudzovania projektov už boli zistené významné vplyvy na životné prostredie na základe predchádzajúcich opatrení územného plánovania, a teda bolo možné tieto vplyvy zohľadniť v rámci tohto posudzovania, ale nebolo už možné ich v plnej miere zohľadniť pri povoľovaní daného projektu, a tak by bolo vhodnejšie posudzovať takéto vplyvy vo fáze prípravných opatrení a zohľadniť ich v tomto kontexte.
V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 24 tohto rozsudku, pritom usmernenia z roku 2018 boli predmetom environmentálneho posudzovania v zmysle smernice 2001/42.
Po druhé zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, na jednej strane vyplýva, že v týchto usmerneniach sa zdôrazňuje, že „na podporu návrhov… sa môžu vyžadovať osobitné posúdenia, ktoré môžu zahŕňať… príslušné environmentálne posudzovanie, vrátane [strategického environmentálneho posudzovania podľa smernice 2001/42], [posudzovania vplyvov na životné prostredie podľa smernice 2011/92], primeraného vyhodnotenia [podľa smernice 92/43] a prípadne posudzovania ekologických následkov“.
Na druhej strane sa nezdá, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, že by povinnosť orgánov územného plánovania stanovená v § 28 ods. 1C zákona z roku 2000 dodržiavať osobitné požiadavky politiky územného plánovania, prípadne obsiahnuté v takých usmerneniach, o aké ide vo veci samej, mohla akýmkoľvek spôsobom zasahovať do povinností príslušných írskych orgánov podľa časti X tohto zákona, ktorých cieľom je prebratie smernice 2011/92 do írskeho právneho poriadku, a najmä s povinnosťou podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice náležitým spôsobom identifikovať, opísať a posúdiť, pri každom prípade jednotlivo, významné priame a nepriame účinky projektu na všetky faktory uvedené v tomto ustanovení.
Treba dodať, že v každom prípade zo znenia osobitnej požiadavky č. 3, v ktorej sa uvádza, že orgán územného plánovania „môže“ schváliť projekt, podľa všetkého vyplýva, že táto požiadavka nemá absolútnu povahu, a teda nevyžaduje zvýšenie výšky budov oproti výške, ktorá môže byť v každom prípade stanovená v uplatniteľnom územnom pláne, čo však tiež prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
S prihliadnutím na už vyššie uvedené treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že smernica 2011/92 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá príslušným orgánom členského štátu ukladá, aby pri rozhodovaní o povolení alebo nepovolení určitého projektu postupovali v súlade s usmerneniami, ktoré vyžadujú, ak je to možné, zvýšenie výšky budov a boli predmetom environmentálneho posudzovania podľa smernice 2001/42.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

1.
Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 a 3 smernice 2001/42/ES Európskeho parlamentu a Rady z 27. júna 2001 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
plán patrí do pôsobnosti tejto smernice, ak bol po prvé pripravený úradom na miestnej úrovni v spolupráci s developerom, ktorého sa tento plán týka, a bol týmto úradom schválený, po druhé bol schválený na základe ustanovenia iného plánu alebo programu a po tretie predpokladá výstavbu odlišnú od výstavby predpokladanej v inom pláne alebo programe, avšak pod podmienkou, že je záväzný aspoň pre orgány príslušné v oblasti povoľovania projektov.

2.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/92/EÚ z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/52/ES zo 16. apríla 2014,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá príslušným orgánom členského štátu ukladá, aby pri rozhodovaní o povolení alebo nepovolení určitého projektu postupovali v súlade s usmerneniami, ktoré vyžadujú, ak je to možné, zvýšenie výšky budov a boli predmetom environmentálneho posudzovania podľa smernice 2001/42.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.