CELEX: 62021CJ0101
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 2008/94/EÜ
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Artikli 2 lõige 2
Mõiste „töötaja“
Artikli 12 punktid a ja c
Garantiiasutuste vastutuse piirangud
Isik, kes täidab äriühinguga sõlmitud töölepingu alusel äriühingu juhatuse liikme ja äriühingu direktori ülesandeid
Ülesannete kattumine
Riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt see isik ei saa tugineda direktiivis ette nähtud tagatistele

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (
ELT 2008, L 283, lk 36
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/1794 (
ELT 2015, L 263, lk 1
) (edaspidi „direktiiv 2008/94“), artikli 2 lõike 2 ja artikli 12 punktide a ja c tõlgendamist.
Taotlus on esitatud põhikohtuasja kaebaja HJi ja Ministerstvo práce a sociálních věcí (Tšehhi Vabariigi töö- ja sotsiaalministeerium) vahelises kohtuvaidluses seoses nõudega maksta töötasu, mille maksejõuetu äriühing oli maksmata jätnud.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2008/94 põhjenduse 7 kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada garantiiasutuste vastutusele piiranguid, mis peavad kokku sobima selle direktiivi ühiskondliku eesmärgiga ja võivad arvesse võtta nõuete erinevaid tasemeid.
Direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud artikli 2 lõike 1 tähenduses.
2.   Liikmesriigid võivad erandina käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta teatavate töötajarühmade nõuded muude tagatise liikide olemasolu tõttu, kui on kindlaks tehtud, et need annavad kõnealustele isikutele käesolevast direktiivist tulenevaga samaväärse kaitse.
3.   Kui liikmesriikide siseriiklikes õigusaktides juba kohaldatakse sellist sätet, võivad liikmesriigid füüsilise isiku poolt palgatud koduabilised käesoleva direktiivi kohaldamisalast välja jätta.“
Sama direktiivi artikli 2 lõikes 2 on ette nähtud:
„Käesolev direktiiv ei piira siseriiklikke õigusakte mõistete „töötaja“, „tööandja“, „töötasu“, „vahetult tekkiv õigus“ ja „tulevikus tekkiv õigus“ määratluse osas.
Liikmesriigid ei tohi käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta:
a)
osalise tööajaga töötajad [nõukogu 15. detsembri 1997. aasta] direktiivi 97/81/EÜ [Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (
EÜT 1998, L 14, lk 9
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267)] tähenduses;
b)
tähtajalise töölepinguga töötajaid [nõukogu 28. juuni 1999. aasta] direktiivi 1999/70/EÜ [Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (
EÜT 1999, L 175, lk 43
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368)] tähenduses;
c)
ajutise töösuhtega töötajad [nõukogu 25. juuni 1991. aasta] direktiivi 91/383/EMÜ [millega täiendatakse meetmeid tähtajalise või ajutise töösuhtega töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamise soodustamiseks (
EÜT 1991, L 206, lk 19
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 418)] artikli 1 punkti 2 tähenduses.“
Direktiivi 2008/94 artikli 3 esimeses lõigus on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.“
Direktiivi 2008/94 artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust:
a)
võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks;
[…]
c)
keelduda artiklis 3 nimetatud kohustusest või artiklis 7 nimetatud tagamiskohustusest või neid vähendada juhtudel, kui töötaja ise või koos oma lähisugulastega oli tööandja ettevõtte olulise osa omanik ja mõjutas oluliselt selle tegevust.“
Tšehhi õigus
Seadus nr 118/2000
Direktiiv 2008/94 võeti Tšehhi õiguskorda üle seadusega nr 118/2000 töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral, millega muudetakse teatud seadusi (zákon č. 118/2000 Sb., o ochraně zaměstnanců při platební neschopnosti zaměstnavatele a o změně některých zákonů; edaspidi „seadus nr 118/2000“).
Vastavalt seaduse nr 118/2000 § 2 lõikele 3 ei kohaldata seda seadust töötaja suhtes, kes töötas kõnealusel ajavahemikul maksejõuetu tööandja juures ja oli samal ajal tema põhikirjajärgne juhtimisorgan või põhikirjajärgse juhtimisorgani liige ning talle kuuluv osalus võrdus vähemalt poolega selle tööandja kapitalist.
Seaduse nr 118/2000 § 3 punkti a kohaselt on „töötaja“ selle seaduse tähenduses „füüsiline isik, kellega tööandja on loonud töösuhte, sõlminud lepingu töö tegemiseks […] või töötamist puudutava lepingu, mille alusel tekkis isikul asjaomasel ajavahemikul õigus nõuda töötasu, mida tööandja ei ole maksnud“.
Tööseadustik
Seaduse nr 262/2006, millega kehtestatakse tööseadustik (zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce; edaspidi „tööseadustik“) §‑s 2 on sätestatud:
„1.   Palgatöö on töö, mida tehakse tööandja ja töötaja vahelises alluvussuhtes tööandja heaks tööandja juhiste kohaselt ja mida töötaja teeb tööandja heaks isiklikult.
2.   Palgatööd tehakse tööandja kulul ja vastutusel töötasu, palga või tasu eest kindlaksmääratud tööaja jooksul tööandja töökohal või vajaduse korral mõnes muus kokkulepitud kohas.“
Selle seadustiku § 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Töösuhet reguleerib käesolev seadus; kui käesolevat seadust ei saa kohaldada, reguleerib töösuhet tsiviilseadustik ja seda kooskõlas töösuhete aluspõhimõtetega.“
Nimetatud seadustiku §‑s 6 on sätestatud:
„Töötaja on füüsiline isik, kes on võtnud kohustuse teha palgalist tööd oma põhitöösuhte raames.“
Äriühingute ja ühistute seadus
Seaduse nr 90/2012 äriühingute ja ühistute kohta (zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech) § 59 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Äriühingu ja tema valitud juhtimisorgani liikme vahelistele õigustele ja kohustustele kohaldatakse
mutatis mutandis
tsiviilseadustiku sätteid, mis käsitlevad volitust, välja arvatud juhul, kui seaduses või ülesannete täitmist reguleerivas lepingus, kui selline leping on sõlmitud, on sätestatud teisiti. Tsiviilseadustiku sätteid teise isiku vara haldamise kohta ei kohaldata.
2.   Kapitaliühingus sõlmitakse ülesannete täitmist reguleeriv leping kirjalikult ja äriühingu juhtorgan peab selle, sealhulgas ka selle lepingu muudatused heaks kiitma; kui lepingut ei ole heaks kiidetud, ei ole lepingul õiguslikku toimet. […]“.
Seaduse §‑s 60 on sätestatud:
„Kapitaliühingus peab ülesannete täitmist reguleeriv leping sisaldama ka järgmisi andmeid:
a)
sellise tasu kõigi osade kindlaksmääramine, mida saab või võib saada äriühingu valitud juhtimisorgani liige, sealhulgas mis tahes mitterahalised hüvitised, pensionikindlustusmaksed või muud hüvitised;
[…]“.
Nimetatud seaduse § 435 lõikes 3 on ette nähtud:
„Aktsiaseltsi juhatuse tegevust reguleeritakse aktsionäride üldkoosoleku heakskiidetud põhimõtete ja juhistega, tingimusel et need on kooskõlas õigusnormide ja põhikirjaga. Keegi ei tohi siiski anda juhatusele juhiseid äritegevuse juhtimise kohta.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja kaebaja, kes töötas alates 2010. aastast arhitektina töölepingu alusel äriühingus AA, valiti 2017. aasta septembris selle äriühingu juhatuse esimeheks ja sõlmis selleks äriühinguga lepingu, milles oli täpsustatud, et juhatuse esimehe ülesannete täitmise eest ei ole tal õigust tasu saada.
Seejärel sõlmiti tema algse töölepingu lisakokkulepe, milles oli märgitud, et tal on töötajana õigus töötasule. Selles lisas täpsustati, et alates 2017. aasta oktoobrist töötas ta AA direktorina.
Pärast seda kui AA oli muutunud 2018. aastal maksejõuetuks, esitas põhikohtuasja kaebaja Úřad práce České republiky – krajská pobočka pro hl. m. Prahule (Tšehhi Vabariigi tööhõiveameti Praha linna regionaalne osakond, Tšehhi Vabariik) taotluse, et talle makstaks seaduse nr 118/2000 alusel töötasu 2018. aasta juulist septembrini (edaspidi „kõnealune ajavahemik“).
See taotlus jäeti rahuldamata põhjendusel, et põhikohtuasja kaebajat ei saa pidada töötajaks seaduse nr 118/2000 § 3 punkti a tähenduses.
Põhikohtuasja kaebaja esitatud vaide jättis töö- ja sotsiaalministeerium rahuldamata. Viimane leidis nimelt, et põhikohtuasja kaebaja tegeles kõnealusel ajavahemikul AA juhatuse esimehe ja direktorina ühe ja sama tegevusega, nimelt selle äriühingu ärijuhtimisega, ning seega ei saa väita, et tal oleks olnud töösuhe selle äriühinguga.
Městský soud v Prazele (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik) esitatud kaebus jäeti 11. juuni 2020. aasta kohtuotsusega samuti rahuldamata. See kohus leidis „ülesannete kattumist“ käsitlevat riigisisest kohtupraktikat kohaldades, et kuna põhikohtuasja kaebaja täitis kõnealusel ajavahemikul samal ajal selle äriühingu direktori ja juhatuse esimehe ülesandeid, ei olnud tal selle äriühinguga alluvussuhet, mistõttu teda ei saa pidada töötajaks seaduse nr 118/2000 tähenduses.
Lisaks lükkas nimetatud kohus tagasi põhikohtuasja kaebaja argumendi, et kõnealusel ajavahemikul ei tegelenud ta üksnes äriühingu AA ärijuhtimisega, vaid töötas ka ehituse eest vastutava isiku ja projektijuhina. Kohus tuvastas, et põhikohtuasja kaebaja valiti juhatuse esimeheks, et vältida äriühingu jaoks ebasoodsat majanduslikku olukorda, näiteks pankrotti. Seaduse nr 118/2000 eesmärk ei ole aga hüvitada kahju, mida maksejõuetu äriühingu põhikirjajärgse juhtimisorgani liige kannatab seetõttu, et ta ise juhtis äriühingut ebaedukalt.
Põhikohtuasja kaebaja esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et riigisiseses kohtupraktikas, mis käsitleb ülesannete kattumist, mille üle on vaidlus Tšehhi kohtutes, eelkõige Nejvyšší soudi (Tšehhi Vabariigi kõrgeim kohus) ja Ústavní soudi (Tšehhi Vabariigi konstitutsioonikohus) vahel, on asutud seisukohale, et Tšehhi tööseadustiku seisukohast on kehtiv tööleping, mis on sõlmitud äriühingu ja isiku vahel ja milles on ette nähtud, et see isik täidab korraga äriühingu põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ja äriühingu direktori ülesandeid. Siiski ei saa sellises olukorras olevat isikut pidada töötajaks seaduse nr 118/2000 tähenduses. Nimelt, isegi kui on sõlmitud tööleping, ei saa põhikirjajärgse juhtimisorgani liige, kes juhib äriühingu tegevust, täita oma ülesandeid alluvussuhte raames, mistõttu selle liikme ja äriühingu vahel ei ole töösuhet.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas selline riigisisene kohtupraktika on vastuolus direktiivi 2008/94 artikli 2 lõikega 2 ja artikli 12 punktidega a ja c.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab siinkohal, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on direktiivil 2008/94 sotsiaalne eesmärk tagada tööandja maksejõuetuse korral minimaalne kaitse kõigile töötajatele (vt selle kohta 10. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Andersson,
C‑30/10
,
EU:C:2011:66
, punkt
, ja 5 novembri 2014. aasta kohtuotsus Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
), ning et liikmesriigid võivad seega teatud isikud selle kaitse alt välja jätta vaid direktiivis ette nähtud erijuhtudel (vt selle kohta 16. detsembri 1993. aasta kohtuotsus Wagner Miret,
C‑334/92
,
EU:C:1993:945
, punkt
; 17. novembri 2011. aasta kohtuotsus van Ardennen,
C‑435/10
,
EU:C:2011:751
, punkt
, ja 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
). Lisaks peab nõudeõiguse võimalik välistamine olema objektiivselt põhjendatud ja kujutama endast kuritarvituste vältimiseks vajalikku meedet (21. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Robledillo Núñez,
C‑498/06
,
EU:C:2008:109
, punkt
).
Neil asjaoludel otsustas Nejvyšší správní soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2008/94] artikliga 2 koostoimes artikli 12 punktidega a ja c on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt äriühingu direktorit ei käsitata [selle direktiivi] kohasel maksmata töötasu nõuete tasumisel „töötajana“ üksnes sel põhjusel, et direktor kui töötaja [selle direktiivi tähenduses] on samal ajal selle äriühingu põhikirjajärgse juhtimisorgani liige?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/94 artikli 2 lõiget 2 ja artikli 12 punkte a ja c tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt isikut, kes täidab töölepingu alusel korraga äriühingu direktori ja põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ülesandeid, ei saa käsitada töötajana ja seega ei saa ta tugineda selles direktiivis ette nähtud tagatistele.
Alustuseks tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2008/94 artikli 1 lõikele 1 kohaldatakse seda töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses. Lisaks näeb selle direktiivi artikkel 3 ette töötajate rahuldamata nõuete väljamaksmise kohustuse. Sellest järeldub, et töötajad direktiivi 2008/94 tähenduses kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse.
Tuleb lisada, et olukorrad, mille puhul põhikohtuasjas kõne all olev riigisisene kohtupraktika välistab seaduse nr 118/2000 kohaldamise, ei kuulu kõnealuse direktiivi artikli 1 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud erandite alla. Nimelt on küll esiteks direktiivi 2008/94 artikli 1 lõikes 2 lubatud liikmesriikidel erandina selle direktiivi reguleerimisalast välja jätta teatavate töötajarühmade nõuded, kuid seda siiski üksnes tingimusel, et on olemas muud tagatise liigid, mis annavad kõnealustele isikutele sellest direktiivist tulenevaga samaväärse kaitse. Käesoleval juhul nähtub aga eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olev riigisisene kohtupraktika ei anna samaväärset kaitset isikutele, kes on äriühingu põhikirjajärgse juhtimisorgani liikmed ja täidavad lisaks töölepingu alusel selle äriühingu direktori ülesandeid. Teiseks puudutab direktiivi 2008/94 artikli 1 lõige 3 füüsilise isiku poolt palgatud koduabilisi, kellega ei ole tegemist põhikohtuasjas kõne all olevas riigisiseses kohtupraktikas silmas peetud isikute puhul.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tuleb esiteks analüüsida, kas niisugune riigisisene kohtupraktika, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on kooskõlas direktiivi 2008/94 artikli 2 lõikega 2.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et direktiivis 2008/94 endas ei ole mõistet „töötaja“ määratletud ja selle artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus on ette nähtud, et direktiiv ei piira riigisiseseid õigusakte selle mõiste määratluse osas tingimusel, et teatavad töötajate kategooriad, mida täpsustatakse artikli 2 lõike 2 teises lõigus ja mis ei ole põhikohtuasja seisukohast asjakohased, ei ole direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb siiski, et liikmesriikide kaalutlusruum selle mõiste määratlemisel ei ole piiramatu. Euroopa Kohtu praktika põhjal tuleb direktiivi 2008/94 artikli 2 lõike 2 esimest lõiget tõlgendada seoses kõnealuse direktiivi sotsiaalse eesmärgiga tagada kõigile töötajatele tööandja maksejõuetuse korral vähemalt miinimumkaitse liidu õiguse alusel selle kaudu, et tasutakse töölepingust või töösuhtest tulenevad rahuldamata töötasunõuded kindlaksmääratud ajavahemiku eest. Seega ei saa liikmesriigid määratleda mõistet „töötaja“ oma äranägemise järgi viisil, mis võiks ohustada direktiivi sotsiaalse eesmärgi saavutamist (vt analoogia alusel 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
).
Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et võttes arvesse direktiivi 2008/94 sotsiaalset eesmärki ja artikli 1 lõike 1 sõnastust, on mõiste „töötaja“ määratlus tingimata seotud töösuhtega, mis annab õiguse nõuda tööandjalt tehtud töö eest tasu (vt analoogia alusel 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
). Nii oleks vastuolus selle sotsiaalse eesmärgiga võtta tööandja maksejõuetuse puhuks direktiiviga ette nähtud kaitse isikutelt, keda riigisisesed õigusnormid üldiselt käsitavad töötajatena ning kellel on nende õigusnormide alusel direktiivi artikli 1 lõikes 1 ja artikli 3 esimeses lõigus nimetatud töölepingust või töösuhtest tulenev töötasunõue oma tööandja vastu (vt analoogia alusel 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Tümer,
C‑311/13
,
EU:C:2014:2337
, punkt
).
Sellest järeldub, et asjaolu, et äriühingu direktori ülesandeid täitev isik on ka äriühingu põhikirjajärgse juhtimisorgani liige, ei võimalda iseenesest eeldada ega välistada töösuhte olemasolu ega selle isiku kvalifitseerimist töötajaks direktiivi 2008/94 tähenduses.
Järelikult tuleb direktiivi 2008/94 artikli 2 lõike 2 esimest lõiku tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline riigisisene kohtupraktika, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt isikut, kes täidab töölepingu alusel korraga äriühingu direktori ja põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ülesandeid, ei saa käsitada töötajana nimetatud direktiivi tähenduses.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja kaebaja täitis korraga äriühingu AA direktori ja juhatuse esimehe ülesandeid selle äriühinguga sõlmitud töölepingu alusel ja sai selle eest tasu. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on selline tööleping tööseadustiku alusel kehtiv, siis ei ole välistatud, et põhikohtuasja kaebajat saab käsitada töötajana direktiivi 2008/94 artikli 2 lõike 2 esimese lõigu tähenduses, kuid seda peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Teiseks, mis puudutab küsimust, kas niisugune riigisisene kohtupraktika, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on kooskõlas direktiivi 2008/94 artikli 12 punktiga a, siis tuleb meenutada, et see säte lubab liikmesriikidel võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks.
Kuna nimetatud säte näeb ette erandi üldreeglist, tuleb seda tõlgendada kitsalt. Lisaks peab sellele sättele antav tõlgendus olema kooskõlas direktiivi 2008/94 sotsiaalse eesmärgiga (vt analoogia alusel 11. septembri 2003. aasta kohtuotsus Walcher,
C‑201/01
,
EU:C:2003:450
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti on oluline meenutada, et direktiivi 2008/94 artikli 12 punktis a nimetatud kuritarvituste all peetakse silmas selliseid kuritarvitusi, mis kahjustavad garantiiasutusi, luues kunstlikult töötasunõude, tekitades seega õigusvastaselt nendele asutustele maksekohustuse. Meetmed, mida liikmesriigid selle sätte alusel võivad võtta, on seega sellised, mis on vajalikud nimetatud kuritarvituste vältimiseks (vt analoogia alusel 11. septembri 2003. aasta kohtuotsus Walcher,
C‑201/01
,
EU:C:2003:450
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all oleva riigisisese kohtupraktika eesmärk on vältida olukorda, kus isikud, kes täidavad korraga äriühingu direktori ja juhatuse liikme ülesandeid, saaksid nõuda selle äriühingu maksejõuetuse tõttu maksmata jäänud töötasu, kuna nad võivad olla selle maksejõuetuse eest osaliselt vastutavad. Järelikult järgib see kohtupraktika direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a loogikat.
Samas lähtub see kohtupraktika ümberlükkamatust eeldusest, et selline isik ei täida oma ülesandeid alluvussuhte raames, vaid juhib tegelikult asjaomast äriühingut ning seega oleks tegemist kuritarvitusega direktiivi artikli 12 punkti a tähenduses, kui talle antaks direktiivis 2008/94 ette nähtud tagatised. Üldine kuritarvitamise eeldus, mida ei saa kummutada iga konkreetse juhtumi kõiki iseloomulikke asjaolusid arvesse võttes, on aga lubamatu (vt analoogia alusel 4. märtsi 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa,
C‑334/02
,
EU:C:2004:129
, punkt
, ja 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Polbud – Wykonawstwo,
C‑106/16
,
EU:C:2017:804
, punkt
, ning kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Grenville Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:287
, punkt
).
Seega ei saa sellist riigisisest kohtupraktikat, nagu on kõne all põhikohtuasjas, põhjendada direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a alusel.
Kolmandaks, mis puudutab sellise riigisisese kohtupraktika, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kooskõla direktiivi 2008/94 artikli 12 punktiga c, siis see säte lubab liikmesriikidel keelduda direktiivi artiklis 3 nimetatud kohustusest või artiklis 7 nimetatud tagamiskohustusest või neid vähendada juhtudel, kui töötaja ise või koos oma lähisugulastega oli tööandja ettevõtte olulise osa omanik ja mõjutas oluliselt selle tegevust, kusjuures need kaks tingimust on kumulatiivsed.
See säte põhineb muu hulgas kaudsel eeldusel, et töötaja, kellel oli ühtlasi asjaomases äriühingus oluline osalus ja kes mõjutas oluliselt selle tegevust, võib olla osaliselt vastutav selle äriühingu maksejõuetuse eest (10. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Andersson,
C‑30/10
,
EU:C:2011:66
, punkt
).
Kuigi käesoleval juhul võib põhikohtuasjas kõne all olevat kohtupraktikat põhjendada vajaduse korral asjaoluga, et isik, kes täidab korraga äriühingu direktori ja juhatuse liikme ülesandeid, võib oluliselt mõjutada selle äriühingu tegevust, ei sisalda see kohtupraktika siiski ühtegi viidet direktiivi 2008/94 artikli 12 punktis c ette nähtud esimesele tingimusele, nimelt sellele, et töötajal peab olema üksi või koos oma lähisugulastega asjaomases äriühingus oluline osalus.
Sellest järeldub, et direktiivi 2008/94 artikli 12 punktidega a ja c on vastuolus niisugune riigisisene kohtupraktika, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud ümberlükkamatu eeldus, et isikut, kes täidab – olgugi et riigisisese õiguse kohaselt kehtiva töölepingu alusel – korraga äriühingu direktori ja põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ülesandeid, ei saa käsitada töötajana selle direktiivi tähenduses ja seega ei saa ta tugineda selles direktiivis ette nähtud tagatistele.
Järelikult tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2008/94 artikli 2 lõiget 2 ja artikli 12 punkte a ja c tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt isikut, kes täidab riigisisese õiguse alusel kehtiva töölepingu alusel korraga äriühingu direktori ja põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ülesandeid, ei saa käsitada töötajana selle direktiivi tähenduses ja seega ei saa ta tugineda selles direktiivis ette nähtud tagatistele.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/1794, artikli 2 lõiget 2 ja artikli 12 punkte a ja c tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisene kohtupraktika, mille kohaselt isikut, kes täidab riigisisese õiguse alusel kehtiva töölepingu alusel korraga äriühingu direktori ja põhikirjajärgse juhtimisorgani liikme ülesandeid, ei saa käsitada töötajana selle direktiivi tähenduses ja seega ei saa ta tugineda selles direktiivis ette nähtud tagatistele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: tšehhi.