CELEX: 62015TJ0476
Ochranná známka Evropské unie
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka Evropské unie FITNESS
Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu
Nedostatek rozlišovací způsobilosti
Popisný charakter
Článek 7 odst. 1 písm. b) a c), čl. 52 odst. 1 písm. a) a článek 76 nařízení (ES) č. 207/2009
Pravidlo 37 písm. b) bod iv) a pravidlo 50 odst. 1 nařízení (ES) č. 2868/95
Předložení důkazů poprvé před odvolacím senátem

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 20. listopadu 2001 podala vedlejší účastnice, společnost Société des produits Nestlé SA, u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) přihlášku ochranné známky Evropské unie na základě nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
).
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení FITNESS.
Výrobky, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 29, 30 a 32 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
—
třída 29: „Mléko, smetana, máslo, sýr, jogurty a jiné potravinové přípravky na bázi mléka, náhražky mléčných výrobků, vejce, rosoly, ovoce, zelenina, proteinové přípravky pro lidskou výživu“;
—
třída 30: „Obilniny a výrobky z obilnin; obilniny určené ke konzumaci; obilniny ke snídani; potravinové výrobky na bázi rýže nebo mouky“;
—
třída 32: „Neperlivá voda, sodovka, pramenitá voda, minerální voda, aromatizovaná voda, ovocné nápoje, ovocné šťávy, nektar, limonády, soda a jiné nealkoholické nápoje, sirupy a jiné přípravku pro výrobu sirupů a jiné přípravky pro výrobu nápojů“.
Dne 30. května 2005 byla přihlášená ochranná známka zapsána jakožto ochranná známka Evropské unie pod číslem 2470326 pro výrobky uvedené v bodě 3 výše (dále jen „zpochybněná ochranná známka“).
Dne 2. září 2011 žalobkyně, společnost European Food SA, podala na základě čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) uvedeného nařízení, návrh na prohlášení zpochybněné ochranné známky za neplatnou.
Dne 18. října 2013 zrušovací oddělení návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo v plném rozsahu.
Dne 16. prosince 2013 podala žalobkyně k EUIPO proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání.
Rozhodnutím ze dne 19. června 2015 (dále jen „napadené rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát EUIPO toto odvolání zamítl.
Odvolací senát měl za to, že v rámci řízení o prohlášení neplatnosti důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že zpochybněná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost nebo je popisná ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009, přísluší navrhovatelce na prohlášení neplatnosti. Odvolací senát dodal, že relevantním datem, k němuž se důkazy mají vztahovat, je den podání přihlášky zpochybněné ochranné známky, a sice 20. listopadu 2001. Kromě toho podle něj vzhledem k tomu, že se jednalo o levné výrobky široké spotřeby, relevantní veřejnost vykazuje stupeň pozornosti, který je nižší než průměrný.
Pokud jde o údajný popisný charakter, odvolací senát měl za to, že většina důkazů předložených před zrušovacím oddělením časově následuje po relevantním datu nebo se týká území Rumunska před jeho přijetím do Evropské unie. Pokud jde o kopie ze slovníků týkající se výrazu „fitness“, měl odvolací senát za to, že tento výraz v roce 2001 u spotřebitelů neoznačoval inherentní vlastnost dotčených výrobků. Odvolací senát měl za to, že pokud jde o dotčené výrobky, uvedený výraz je sugestivní a představuje neurčitou evokaci. Podle něj tedy důkazy předložené před zrušovacím oddělením nejsou dostatečné k prokázání popisného charakteru zpochybněné ochranné známky.
Kromě toho odvolací senát řadu důkazů předložených poprvé před ním odmítl jako opožděné, aniž je zohlednil. V tomto ohledu odvolací senát uplatnil
per analogiam
pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1995, L 303, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), vykládané ve spojení s pravidlem 37 písm. b) bodem iv) téhož nařízení.
Odvolací senát měl rovněž za to, že vzhledem k tomu, že výraz „fitness“ má evokativní a nejednoznačný obsah, je způsobilý identifikovat výrobky, na které se vztahuje zpochybněná ochranná známka, jako pocházející od vedlejší účastnice, a tedy odlišit je od výrobků jiných podniků. Odvolací senát tedy dospěl k závěru, že žalobkyně neprokázala neexistenci rozlišovací způsobilosti této ochranné známky.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
podpůrně, změnil napadené rozhodnutí a zpochybněnou ochrannou známku prohlásil za neplatnou;
—
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zčásti odmítl jako nepřípustnou a zčásti zamítl jako neopodstatněnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl žalobu jako nepřípustnou a podpůrně ji zamítl jako neopodstatněnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K přípustnosti
Podle čl. 173 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu má vedlejší účastník uvedený v odstavcích 1 a 2 stejná procesní práva jako hlavní účastníci řízení. Může podporovat návrhové žádání některého z hlavních účastníků řízení a předložit návrhové žádání a důvody nezávislé na návrhových žádáních a důvodech předložených hlavními účastníky řízení.
Vedlejší účastnice zpochybňuje formální přípustnost žaloby, když vychází z porušení článku 177 jednacího řádu. Žalobkyně totiž podle ní neposkytla důkaz o své právní existenci ani zmocnění platně vydané svým advokátům.
Pokud jde o důkaz o právní existenci, stačí konstatovat, že žalobkyně spolu s žalobou předložila výpis z obchodního rejstříku, jak vyžaduje čl. 177 odst. 4 jednacího řádu. Toto ustanovení totiž nevyžaduje, aby výpis obsahoval řadu údajů, na rozdíl od toho, co uvádí vedlejší účastnice.
Pokud jde o zmocnění, je třeba uvést, že zaprvé čl. 51 odst. 3 jednacího řádu, použitelný v projednávané věci, již na rozdíl od čl. 44 odst. 5 písm. b) jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 nevyžaduje důkaz, že zmocnění udělené advokátovi vyhotovil zástupce, který je k tomuto účelu kvalifikovaný. Zadruhé je nutno konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, zmocnění označuje jmenovitě osobu, která žalobu jako advokát podepsala, a sice I. Speciac. Zatřetí, pokud jde o skutečnost, že žalobkyně neaktualizovala soupis příloh, aby do něj zahrnula zmocnění, stačí uvést, že případné porušení bodu 97 prováděcích předpisů k jednacímu řádu Tribunálu ze dne 20. května 2015 (
Úř. věst. 2015, L 152, s. 1
) neznamená nepřípustnost žaloby. Začtvrté na rozdíl od toho, co tvrdí vedlejší účastnice, z jednacího řádu nevyplývá, že by důkaz o zmocnění advokáta, který žalobu podepsal, musel být předložen před podáním této žaloby. Naopak vzhledem k tomu, že je tento nedostatek možné napravit na základě čl. 51 odst. 4 jednacího řádu, nebrání žádná skutečnost tomu, aby dokument osvědčující existenci zmocnění byl vystaven po datu podání žaloby [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. února 2015, KSR v. OHIM – Lampenwelt (Moon),
T‑374/13
, nezveřejněný,
EU:T:2015:69
, body
až
].
S ohledem na předcházející je třeba argumenty vedlejší účastnice, pokud jde o formální nepřípustnost žaloby, odmítnout.
K věci samé
Na podporu žaloby žalobkyně uvádí tři důvody, z nichž první se týká toho, že bylo odmítnuto zohlednit důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem, druhý se týká popisného charakteru zpochybněné ochranné známky a třetí se týká neexistence rozlišovací způsobilosti uvedené ochranné známky.
K prvnímu žalobnímu důvodu, týkajícímu se toho, že bylo odmítnuto zohlednit důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem
– Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně prvním žalobním důvodem uvádí, že EUIPO tím, že odmítl zohlednit důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem, porušil článek 76 nařízení č. 207/2009, vykládaný ve spojení s pravidlem 37 písm. b) bodem iv) a pravidlo 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95.
Zaprvé žalobkyně uvádí, že na základě článku 76 nařízení č. 207/2009 ve věcech, jejichž předmětem jsou absolutní důvody neplatnosti, má EUIPO povinnost zkoumat skutečnosti z úřední moci. Podle jejího názoru přitom EUIPO v projednávané věci nejen opomněl provést takové zkoumání z úřední moci, ale rovněž neprávem odmítl zohlednit důkazy, které předložila.
Zadruhé žalobkyně uvádí, že pravidlo 37 písm. b) bod iv) nařízení č. 2868/95 nebrání navrhovateli na prohlášení neplatnosti, aby u odvolacího senátu předložil dodatečné důkazy.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že ze znění pravidla 50 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2868/95 jasně vyplývá, že se toto ustanovení týká námitkových řízení. Podpůrně má žalobkyně za předpokladu, že by uvedené ustanovení bylo v projednávané věci použitelné, za to, že měl EUIPO předmětné důkazy zohlednit, neboť doplňují důkazy, které byly předtím předloženy u zrušovacího oddělení.
Podle EUIPO pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95 stanoví, že odvolací senát omezí přezkum odvolání na skutečnosti a důkazy předložené ve lhůtách stanovených v řízení v prvním stupni. Na základě tohoto ustanovení má odvolací senát posuzovací pravomoc k rozhodnutí, zda je třeba zohlednit další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy, které nebyly předloženy ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením.
EUIPO kromě toho uvádí, že pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95 není odchylkou od čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009, podle něhož má posuzovací pravomoc k přijetí nebo odmítnutí důkazů, které nebyly předloženy včas. Účastníci řízení tedy podle něj nemají bezpodmínečné právo na to, aby EUIPO zohlednil opožděné skutečnosti nebo důkazy.
V projednávané věci odvolací senát při uplatnění své posuzovací pravomoci usoudil, že důkazy předložené po uplynutí lhůty uvedené v pravidle 37 písm. b) bodu iv) nařízení č. 2868/95 zohledněny být nemohou. V tomto ohledu EUIPO uvádí, že se jednalo o první předložené důkazy týkající se relevantního data, a sice dne podání přihlášky k zápisu. Kromě toho uvádí, že vzhledem k tomu, že k zahájení řízení o prohlášení neplatnosti nemusí dojít v určité lhůtě, měla žalobkyně čas shromáždit relevantní důkazy a předložit je před zrušovacím oddělením. Dodává, že žalobkyně neuvedla důvod, pro který dotčené důkazy mohly být předloženy až ve fázi odvolání před odvolacím senátem.
Konečně EUIPO uvádí, že v rámci řízení o prohlášení neplatnosti, i když se toto řízení týká absolutních důvodů neplatnosti, nemusí přezkoumat skutečnosti z úřední moci.
Vedlejší účastnice nejprve uvádí, že pravidlo 37 písm. b) bod iv) nařízení č. 2868/95 ukládá navrhovateli na prohlášení neplatnosti povinnost předložit důkazy na podporu uplatněných důvodů neplatnosti již v okamžiku původního návrhu na prohlášení neplatnosti. Dále vedlejší účastnice uvádí, že se povinnost EUIPO zkoumat skutečnosti z úřední moci na základě čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 vztahuje na řízení o zápisu, a nikoli na řízení o prohlášení neplatnosti. Konečně má vedlejší účastnice za to, že odvolací senát právem uplatnil prostor pro uvážení, který mu přiznává čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 a pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95, aby dotčené opožděné důkazy odmítl.
– Závěry Tribunálu
Podle ustálené judikatury absolutní důvody pro zamítnutí zápisu uvedené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 207/2009 sledují cíl obecného zájmu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. března 2014, Pi-Design a další v. Yoshida Metal Industry,
C‑337/12 P až C‑340/12 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:129
, bod
, a ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM,
C‑456/01 P a C‑457/01 P
,
EU:C:2004:258
, bod
). Kromě toho obecný zájem, který tvoří podklad pro každý z těchto důvodů pro zamítnutí, může, případně musí, odrážet rozdílné úvahy podle dotčeného důvodu pro zamítnutí (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM,
C‑456/01 P a C‑457/01 P
,
EU:C:2004:258
, bod
).
Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 sleduje obecný zájem, kterým je zaručit spotřebiteli totožnost původu výrobku nebo služby označených ochrannou známkou tím, že jim umožní tento výrobek nebo službu odlišit bez možnosti záměny od výrobku nebo služby, které mají jiný původ [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM,
C‑456/01 P a C‑457/01 P
,
EU:C:2004:258
, bod
, a ze dne 14. července 2014, NIIT Insurance Technologies v. OHIM (SUBSCRIBE),
T‑404/13
, nezveřejněný,
EU:T:2014:645
, bod
].
Účelem čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 je zajistit, aby označení popisující jednu nebo několik vlastností výrobků nebo služeb, pro které je zápis jako ochranná známka požadován, mohla být volně užívána všemi hospodářskými subjekty, které takové výrobky nebo služby nabízejí [rozsudek ze dne 10. července 2014, BSH v. OHIM,
C‑126/13 P
, nezveřejněný,
EU:C:2014:2065
, bod
; rozsudky ze dne 12. dubna 2011, Euro-Information v. OHIM (EURO AUTOMATIC PAYMENT),
T‑28/10
,
EU:T:2011:158
, bod
, a ze dne 12. dubna 2016, Choice v. EUIPO (Choice chocolate & ice cream),
T‑361/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:214
, bod
]. Zápis popisného označení jako ochranné známky by totiž nebyl slučitelný se systémem nenarušené hospodářské soutěže, zejména v rozsahu, v němž by hrozilo, že tím vznikne neoprávněná soutěžní výhoda ve prospěch jediného hospodářského subjektu.
Pokud jde o relativní důvody pro zamítnutí zápisu stanovené v článku 8 nařízení č. 207/2009, ze systematiky uvedeného nařízení, jakož i ze znění uvedeného ustanovení vyplývá, že je jeho cílem vyřešit případné konflikty mezi ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, a právy majitele starší ochranné známky, například jestliže jsou dotčené ochranné známky a výrobky totožné nebo jestliže jsou podobné a existuje nebezpečí záměny. Zájem, jehož ochrana může být zajištěna na základě uvedeného článku, je tedy především soukromé povahy, i když chrání zároveň určitý veřejný zájem, jako je zájem na tom, aby bylo zabráněno nebezpečí záměny u spotřebitelů.
Tato zjištění mají čtyři následující důsledky.
Zaprvé, i když třetí strany mohou EUIPO zasílat písemná vyjádření týkající se důvodů, pro které by měl být zápis ochranné známky zamítnut z moci úřední na základě článku 7 nařízení č. 207/2009, článek 40 uvedeného nařízení upřesňuje, že tyto třetí strany nejsou účastníky řízení před EUIPO. Naproti tomu z článků 41 a 42 tohoto nařízení vyplývá, že přihlašovatel ochranné známky a majitel starší ochranné známky, který podal námitky, jsou účastníky řízení v rámci námitkového řízení.
Judikatura povahu
inter partes
námitkového řízení potvrdila [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2004, Ruiz-Picasso a další v. OHIM – DaimlerChrysler (PICARO),
T‑185/02
,
EU:T:2004:189
, bod
, a ze dne 4. února 2013, Marszałkowski v. OHIM – Mar-Ko Fleischwaren (WALICHNOWY MARKO),
T‑159/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:56
, bod
], z čehož vyplývá nezbytnost plného zachování zásady kontradiktornosti řízení, jakož i rovnosti zbraní mezi účastníky řízení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2006, DEF-TEC Defense Technology v. OHIM – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR),
T‑6/05
,
EU:T:2006:241
, bod
]. V takovém řízení je třeba připomenout, že výhoda poskytnutá jednomu z účastníků řízení představuje znevýhodnění druhého, a EUIPO tedy musí dbát na zachování své nestrannosti ve vztahu ke každému z nich [rozsudek ze dne 12. prosince 2007, K & L Ruppert Stiftung v. OHIM – Lopes de Almeida Cunha a další (CORPO livre),
T‑86/05
,
EU:T:2007:379
, bod
].
Zadruhé, aniž je dotčen článek 75 nařízení č. 207/2009, podle něhož rozhodnutí EUIPO mohou být založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit, EUIPO zkoumá absolutní důvody pro zamítnutí zápisu z úřední moci. S ohledem na zásadu funkční kontinuity EUIPO mají odvolací senáty pravomoc přezkoumat přihlášku k zápisu s ohledem na všechny absolutní důvody pro zamítnutí zápisu uvedené v článku 7 zmíněného nařízení, aniž jsou omezeny úvahami průzkumového referenta. Mohou tedy vznést nové absolutní důvody pro zamítnutí zápisu z úřední moci [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. července 1999, Procter & Gamble v. OHIM (BABY-DRY),
T‑163/98
,
EU:T:1999:145
, body
a
, a ze dne 16. února 2000, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar mýdla),
T‑122/99
,
EU:T:2000:39
, body
až
] s výhradou dodržení práva se v řízení účinně bránit.
Naproti tomu z článku 8 a z čl. 76 odst. 1
in fine
nařízení č. 207/2009 vyplývá, že relativní důvody pro zamítnutí zápisu jsou zkoumány pouze na základě námitek majitele starší ochranné známky, přičemž EUIPO je nemůže vznést z úřední moci [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. září 2003, Henkel v. OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE),
T‑308/01
,
EU:T:2003:241
, bod
].
Zatřetí podle čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 při zkoumání absolutních důvodů pro zamítnutí musejí průzkumoví referenti, a případně odvolací senáty EUIPO zkoumat skutečnosti z moci úřední za účelem určení, zda ochranná známka, jejíž zápis je požadován, spadá pod jeden z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v článku 7 uvedeného nařízení, či nikoliv. Z toho vyplývá, že příslušné orgány EUIPO jsou povinny zkoumat z moci úřední relevantní skutečnosti, které by je mohly vést k uplatnění absolutního důvodu pro zamítnutí, což je může vést k tomu, aby založily svá rozhodnutí na skutečnostech, které nebyly navrhovatelem uplatněny [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2013, Fürstlich Castell'sches Domänenamt v. OHIM – Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, bod
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 23. listopadu 2015, Actega Terra v. OHIM – Heidelberger Druckmaschinen (FoodSafe),
T‑766/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:913
, bod
].
Jestliže však jde o řízení týkající se relativního důvodu pro zamítnutí zápisu, EUIPO může založit své rozhodnutí pouze na skutečnostech a důkazech předložených účastníky řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. září 2003, KLEENCARE,
T‑308/01
,
EU:T:2003:241
, bod
). Omezení skutkového základu přezkumu prováděného odvolacím senátem nicméně nevylučuje, že odvolací senát vezme v úvahu skutečnosti všeobecně známé, tedy skutečnosti, které může znát každý nebo se kterými se lze seznámit ze všeobecně přístupných zdrojů [rozsudek ze dne 1. června 2016, Wolf Oil v. EUIPO – SCT Lubricants (CHEMPIOIL),
T‑34/15
, nezveřejněný,
EU:T:2016:330
, bod
). Podle pravidla 50 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2868/95 navíc platí, že směřuje-li odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení, omezí odvolací senát přezkum odvolání na skutečnosti a důkazy předložené ve lhůtách stanovených nebo určených námitkovým oddělením v souladu s nařízením a těmito pravidly, pokud se senát nedomnívá, že by měly být vzaty v úvahu další nebo doplňkové skutečnosti a důkazy podle čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, body
,
a
).
Soudní dvůr totiž v rozsudku ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul (
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
), který se týká námitkového řízení, a nikoli návrhu na prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutním důvodem pro zamítnutí zápisu, dospěl k závěru, že odvolací senát není povinen zohlednit skutečnosti a důkazy, které účastník řízení, který podal námitky, předložil poprvé ve fázi odvolání před odvolacím senátem. Toto řešení odpovídá pravidlu 50 odst. 1 třetímu pododstavci nařízení č. 2868/95, které zavedlo nařízení Komise (ES) č. 1041/2005 ze dne 29. června 2005, kterým se mění nařízení č. 2868/95 (
Úř. věst. 2005, L 172, s. 4
), a bylo uplatněno na rozhodnutí odvolacího senátu, které bylo vydáno v námitkovém řízení před změnou uvedeného pravidla.
Začtvrté je třeba připomenout, že režim nařízení č. 207/2009 stanoví kontrolu předcházející zápisu v rámci přezkumu absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu
ex parte
a námitkového řízení
inter partes
v souvislosti s relativními důvody pro zamítnutí zápisu (viz výše), jakož i kontrolu
a posteriori
v rámci řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními a relativními důvody pro zamítnutí zápisu.
Projednávaný spor se týká návrhu na prohlášení neplatnosti na základě absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu, podaného podle čl. 52 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) uvedeného nařízení. Tribunál tedy musí přezkoumat, zda toto řízení musí vycházet z řízení týkajícího se přezkumu absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu, pokud jde o přihlášku k zápisu, či spíše z námitkového řízení na základě relativních důvodů pro zamítnutí zápisu, zvláště pokud jde o otázky důkazu. V tomto ohledu je jednak užitečné uvést, že čl. 52 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení odkazuje výslovně na článek 7 tohoto nařízení. Dále pak nelze opomenout, že čl. 52 odst. 1 téhož nařízení stanoví, že řízení o prohlášení neplatnosti je zahájeno na základě návrhu účastníka řízení, jako námitkové řízení.
První žalobní důvod je třeba analyzovat s ohledem na tyto úvahy. Za tímto účelem je třeba upřesnit, že v bodech 40 a 41 napadeného rozhodnutí měl odvolací senát za to, že dotčené důkazy byly předloženy poprvé před ním, a tudíž byly předloženy opožděně. V tomto kontextu odvolací senát při výkonu své diskreční pravomoci rozhodl, že tyto důkazy nezohlední.
Zaprvé, jak bylo připomenuto v bodě 40 výše, z čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že při zkoumání absolutních důvodů pro zamítnutí musejí odvolací senáty EUIPO zkoumat skutečnosti z moci úřední za účelem určení, zda ochranná známka, jejíž zápis je požadován, spadá pod jeden z důvodů pro zamítnutí zápisu uvedených v článku 7 uvedeného nařízení, či nikoliv.
V rámci řízení o prohlášení neplatnosti však nelze OHIM donutit k tomu, aby znovu provedl z moci úřední přezkum relevantních skutečností, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, provedený průzkumovým referentem. Z ustanovení článků 52 a 55 nařízení č. 207/2009 vyplývá, že se ochranná známka Evropské unie považuje za platnou do okamžiku, kdy ji EUIPO v návaznosti na řízení o prohlášení neplatnosti prohlásí za neplatnou. Vztahuje se tedy na ni domněnka platnosti, která představuje logický důsledek kontroly, kterou provádí EUIPO v rámci průzkumu přihlášky k zápisu (rozsudek ze dne 13. září 2013, CASTEL,
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, bod
, a usnesení ze dne 23. listopadu 2015, FoodSafe,
T‑766/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:913
, bod
).
Tato domněnka platnosti omezuje povinnost EUIPO, uvedenou v čl. 76 odst. 1 nařízení č. 207/2009, aby relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí, zkoumal z moci úřední, na průzkum přihlášky ochranné známky Evropské unie prováděný průzkumovými referenty EUIPO, a na základě odvolání odvolacími senáty při řízení o zápisu uvedené ochranné známky. Jelikož se přitom v rámci řízení o prohlášení neplatnosti má za to, že zapsaná ochranná známka Evropské unie je platná, přísluší osobě, která podala návrh na prohlášení neplatnosti, aby u EUIPO uplatnila konkrétní skutečnosti, které by její platnost zpochybnily (rozsudek ze dne 13. září 2013, CASTEL,
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, bod
, a usnesení ze dne 23. listopadu 2015, FoodSafe,
T‑766/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:913
, bod
).
Z předchozího vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, v rámci řízení o prohlášení neplatnosti nebyl odvolací senát povinen zkoumat z moci úřední relevantní skutečnosti, které by jej mohly vést k uplatnění absolutních důvodů pro zamítnutí zápisu spadajících pod čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 207/2009.
Zadruhé i přes to, že v projednávané věci neexistuje povinnost přezkoumat skutečnosti z úřední moci, je třeba zkoumat, zda odvolací senát mohl mít za to, že důkazy, které u něj předložila žalobkyně poprvé, byly předloženy opožděně, jak tvrdí EUIPO.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 EUIPO nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.
Z toho vyplývá, že EUIPO má určitý prostor pro uvážení k zohlednění určitých důkazů pouze v případě, že byly předloženy opožděně. Naproti tomu byly-li tyto důkazy předloženy včas, toto ustanovení EUIPO nepřiznává žádný prostor pro volné uvážení, aby je nezohlednil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, body
až
a
).
Je tudíž třeba určit, zda z důvodů uvedených v bodech 36, 38, 40 a 43 výše důkazy předložené poprvé před odvolacím senátem v rámci řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutním důvodem neplatnosti musejí být považovány za důkazy, které nebyly předloženy včas, a tedy za opožděné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
).
Pokud jde o existenci lhůty k předložení důkazů, EUIPO uplatňuje pravidlo 37 písm. b) bod iv) nařízení č. 2868/95, podle kterého návrh na prohlášení neplatnosti ochranné známky Evropské unie, který byl u něj podán, obsahuje, pokud jde o důvody, o které se návrh opírá, údaje o skutečnostech, důkazech a argumentech předložených na podporu tohoto návrhu.
Na rozdíl od toho, co tvrdí EUIPO, z pravidla 37 písm. b) bodu iv) nařízení č. 2868/95 nikterak nevyplývá, že je odvolací senát povinen považovat za opožděné důkazy, které nebyly předloženy před zrušovacím oddělením. Uvedené pravidlo se totiž omezuje na upřesnění, že návrh na prohlášení neplatnosti musí obsahovat důkazy, z nichž návrh vychází. Z toho vyplývá, že výše uvedené pravidlo neznamená, že každý důkaz předložený po podání návrhu na prohlášení neplatnosti buď před zrušovacím oddělením, nebo před odvolacím senátem je třeba považovat za opožděný.
Navíc je nutno konstatovat, že nařízení č. 207/2009 a č. 2868/95 neobsahují žádné ustanovení, které by stanovilo lhůtu pro předložení důkazů v rámci návrhu na prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutním důvodem pro zamítnutí, na rozdíl od některých ustanovení upravujících lhůty, jakož i důsledky jejich nedodržení použitelné na námitková řízení (pravidlo 19 odst. 1, pravidlo 20 odst. 1 a pravidlo 22 odst. 2 nařízeí č. 2868/95; v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, New Yorker SHK Jeans v. OHIM,
C‑621/11 P
,
EU:C:2013:484
, body
až
), zrušení (pravidlo 40 odst. 5 téhož nařízení; v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. září 2013, Centrotherm Systemtechnik v. OHIM a centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, body
až
) a neplatnost z relativních důvodů pro zamítnutí zápisu [pravidlo 40 odst. 6 uvedeného nařízení; v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2015, Menelaus v. OHIM – Garcia Mahiques (VIGOR),
T‑361/13
,
EU:T:2015:859
, body
a
(nezveřejněné)].
Kromě toho je třeba připomenout existenci funkční kontinuity mezi takovými útvary EUIPO rozhodujícími v prvním stupni, jako je průzkumový referent a námitkové a zrušovací oddělení na straně jedné a odvolacími senáty na straně druhé [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. září 2003, KLEENCARE,
T‑308/01
,
EU:T:2003:241
, bod
, a ze dne 11. července 2006, Caviar Anzali v. OHIM – Novomarket (Asetra),
T‑252/04
,
EU:T:2006:199
, bod
].
S ohledem na předcházející je třeba dospět k závěru, že článek 76 nařízení č. 207/2009 vykládaný ve spojení s pravidlem 37 písm. b) bodem iv) nařízení č. 2868/95 neznamená, že důkazy, které byly předloženy poprvé před odvolacím senátem, musí odvolací senát v rámci řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutním důvodem pro zamítnutí zápisu považovat za opožděné.
Zatřetí EUIPO uvádí, že pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95 se v projednávané věci použije
per analogiam
.
V tomto ohledu je nutno konstatovat, že s ohledem na jeho znění se pravidlo 50 odst. 1 třetí pododstavec nařízení č. 2868/95 týká výslovně odvolacího řízení proti rozhodnutí námitkového oddělení, a nikoli odvolacího řízení proti rozhodnutí zrušovacího oddělení týkajícímu se absolutního důvodu pro zamítnutí zápisu.
Navíc podle judikatury platí, že ačkoli první pododstavec pravidla 50 odst. 1 nařízení č. 2868/95 zavádí zásadu, podle níž se použijí ustanovení o řízení před oddělením, které vydalo rozhodnutí, proti kterému bylo podáno odvolání, přiměřeně i pro odvolací řízení, třetí pododstavec téhož ustanovení představuje speciální pravidlo, které se od této zásady odchyluje. Toto speciální pravidlo je vlastní odvolacímu řízení proti rozhodnutí námitkového oddělení a stanoví režim před odvolacím senátem v případě skutečností a důkazů předložených po uplynutí lhůt stanovených nebo určených v prvním stupni (rozsudek ze dne 3. října 2013, Rintisch v. OHIM,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
, bod
).
Jak bylo uvedeno v bodě 42 výše, toto speciální pravidlo bylo do nařízení č. 2868/95 zavedeno při jeho změně nařízením č. 1041/2005, jehož cílem je podle bodu 7 odůvodnění jasně určit právní následky procesních nedostatků, k nimž došlo v průběhu námitkových řízení. Toto konstatování potvrzuje, že následky, které jsou u odvolacího senátu spojeny s prodlením zjištěným při provádění důkazů před námitkovým oddělením, musejí být určeny na základě uvedeného pravidla (rozsudek ze dne 3. října 2013, Rintisch v. OHIM,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
, bod
).
Je třeba upozornit na to, že relativní důvody neplatnosti stejně jako relativní důvody pro zamítnutí zápisu v námitkových řízeních jsou EUIPO přezkoumávány pouze na základě návrhu majitele dotčené starší ochranné známky. V důsledku toho se řízení o neplatnosti týkající se relativního důvodu neplatnosti v zásadě řídí stejnými zásadami jako námitková řízení [rozsudek ze dne 25. května 2005, TeleTech Holdings v. OHIM – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES),
T‑288/03
,
EU:T:2005:177
, bod
).
První žalobní důvod se přitom týká řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu, které se liší od relativních důvodů pro zamítnutí zápisu. Je zajisté pravda, že řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu je zahájeno na základě návrhu účastníka podle čl. 52 odst. 1 nařízení č. 207/2009. Článek 52 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení však odkazuje přímo na důvody pro zamítnutí stanovené v článku 7 tohoto nařízení, které sledují cíle obecného zájmu, jak bylo uvedeno v bodech 31 až 33 výše. Je třeba dodat, že tyto úvahy související s obecným zájmem, které tvoří podklad pro článek 7 téhož nařízení, je třeba vzít v úvahu rovněž v rámci řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 30. dubna 2015, Castel Frères v. OHIM,
C‑622/13 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:297
, body
a
až
). Kromě toho je třeba připomenout, že předmětem řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu je zejména umožnit EUIPO, aby přezkoumal platnost zápisu ochranné známky a přijal stanovisko, které měl případně přijmout z úřední moci na základě článku 37 předmětného nařízení (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 30. dubna 2015, Castel Frères v. OHIM,
C‑622/13 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:297
, bod
). V důsledku toho by použití pravidla 50 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2868/95
per analogiam
na řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody bylo v rozporu s obecným zájmem sledovaným ustanoveními článku 7 nařízení č. 207/2009.
Znění pravidla 50 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 2868/95, které odráží výslovnou vůli unijního normotvůrce, ani povaha a účel řízení o prohlášení neplatnosti v souvislosti s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu tedy neumožňují použití uvedeného pravidla
per analogiam
. EUIPO tudíž toto ustanovení v projednávané věci uplatnil neprávem.
Z předcházejícího vyplývá, že odvolací senát se tím, že měl za to, že důkazy předložené žalobkyní poprvé před odvolacím senátem nesmějí být zohledněny z důvodu jejich opožděného předložení, dopustil nesprávného právního posouzení.
Je však třeba zkoumat následky, které je třeba vyvodit z tohoto nesprávného právního posouzení. Podle ustálené judikatury vada řízení vede k celkovému nebo částečnému zrušení rozhodnutí pouze tehdy, jestliže je prokázáno, že v případě neexistence této vady mohlo mít napadené rozhodnutí jiný obsah [rozsudky ze dne 10. července 2006, La Baronia de Turis v. OHIM – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE),
T‑323/03
,
EU:T:2006:197
, bod
, a ze dne 11. července 2006, Asetra,
T‑252/04
,
EU:T:2006:199
, bod
].
V projednávané věci nelze vyloučit, že důkazy, jejichž zohlednění odvolací senát neoprávněně odmítl, by mohly vést ke změně obsahu napadeného rozhodnutí, vzhledem k tomu, že šlo o první předložené důkazy týkající se relevantního data, a sice dne podání přihlášky k zápisu (viz bod 28 výše). V tomto ohledu však Tribunálu nepřísluší, aby posuzoval dotčené skutečnosti namísto EUIPO (rozsudky ze dne 10. července 2006, LA BARONNIE,
T‑323/03
,
EU:T:2006:197
, bod
, a ze dne 11. července 2006, Asetra,
T‑252/04
,
EU:T:2006:199
, bod
).
Prvnímu žalobnímu důvodu je tudíž třeba vyhovět a napadené rozhodnutí tedy zrušit.
Ke druhému a třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícím z popisného charakteru a z nedostatku rozlišovací způsobilosti a ke druhému bodu návrhových žádání, týkajícímu se změny napadeného rozhodnutí a prohlášení zpochybněné ochranné známky za neplatnou
Jak vyplývá z analýzy prvního žalobního důvodu, není namístě, aby Tribunál přezkoumával druhý žalobní důvod, týkající se údajného popisného charakteru zpochybněné ochranné známky, a třetí žalobní důvod, týkající se údajného nedostatku rozlišovací způsobilosti zpochybněné ochranné známky. Dále vzhledem k tomu, že návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí, který byl uplatněn jako hlavní, bylo vyhověno, není namístě rozhodovat o druhém bodu návrhových žádání, týkajícím se změny napadeného rozhodnutí a prohlášení zpochybněné ochranné známky za neplatnou, který žalobkyně předložila podpůrně a jehož přípustnost EUIPO částečně zpochybňuje.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že EUIPO neměl ve věci úspěch a žalobkyně požadovala náhradu nákladů, je důvodné rozhodnout, že EUIPO ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů řízení žalobkyně.
Podle čl. 138 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozhodnout, že vlastní náklady řízení nesou i jiní vedlejší účastníci, než jsou účastníci uvedení v odstavcích 1 a 2. Za okolností projednávaného sporu je důvodné rozhodnout, že vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 19. června 2015 (věc R 2542/2013-4), týkající se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi European Food SA a Société des produits Nestlé SA, se zrušuje.

2)
EUIPO ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností European Food.

3)
Společnost Société des produits Nestlé ponese vlastní náklady řízení.

Frimodt Nielsen
Collins
Valančius
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. září 2016.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.