CELEX: 62014CJ0314
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2010/13/ES
19. panta 1. punkts
Televīzijas reklāmu un programmu atdalīšana
Sadalīts ekrāns
23. panta 1. un 2. punkts
Televīzijas reklāmas laika ierobežojums ar 20 % vienā stundā
Sponsoru paziņojumi
Citas atsauces uz sponsoru
“Melnās sekundes”

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 10. marta Direktīvas 2010/13/ES par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (
OV L 95, 1. lpp.
, un labojums
OV 2010, L 263, 23. lpp.
), 19. panta 1. punkta un 23. panta 1. un 2. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp
Sanoma Media Finland Oy
–
Nelonen Media
(turpmāk tekstā – “
Sanoma
”) un
Viestintävirasto
(Telekomunikāciju regulatīvā iestāde, turpmāk tekstā – “Regulatīvā iestāde”) par šīs iestādes lēmuma, ar ko tā konstatējusi, ka
Sanoma
ir pārkāpusi Somijas tiesisko regulējumu par televīzijas reklāmu un uzdevusi tai šo situāciju izlabot, likumību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Ar “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvu tika kodificēta un atcelta Eiropas Parlamenta un Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanas noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (
OV L 298, 23. lpp.
).
“Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 79., 81., 83., 85. un 87. apsvērumā ir noteikts, ka:
“(79)
[..] Tomēr visiem audiovizuāliem komercpaziņojumiem būtu jāatbilst ne tikai identifikācijas noteikumiem, bet arī kvalitatīvo noteikumu pamatnosacījumiem, lai skaidri atbilstu sabiedriskās kārtības mērķiem.
[..]
(81)
Komerciālā un tehnoloģiju attīstība sniedz lietotājiem lielāku izvēli un atbildību, izmantojot audiovizuālo mediju pakalpojumus. Lai saglabātu samērību ar vispārējas nozīmes mērķiem, regulējumā būtu jāpieļauj noteikta elastības pakāpe attiecībā uz televīzijas apraidi. Atdalīšanas princips būtu jāattiecina tikai uz televīzijas reklāmu un televeikalu, un produktu izvietošana būtu jāatļauj noteiktos apstākļos, ja vien dalībvalsts nav nolēmusi citādi. Tomēr, ja produkti tiek izvietoti slēptā veidā, to izvietošana būtu jāaizliedz. Atdalīšanas princips nedrīkstētu liegt izmantot jaunus reklāmas paņēmienus.
[..]
(83)
Lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmu pakļaut noteikumu un standartu minimumam; un [..] dalībvalstīm ir jāsaglabā tiesības noteikt sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas un atsevišķos gadījumos izvirzīt atšķirīgus nosacījumus televīzijas raidorganizācijām, kas atrodas to jurisdikcijā.
[..]
(85)
Ņemot vērā to, ka arvien palielinās skatītāju iespējas izvairīties no reklāmas, izmantojot jaunas tehnoloģijas, piemēram, ciparu videoierakstu iekārtas, kā arī pieaugošo izvēli kanālu ziņā, nav pamatoti ieviest sīki izstrādātu regulējumu attiecībā uz reklāmas ievietošanu nolūkā aizsargāt skatītājus. Lai gan pieļaujamais reklāmas daudzums stundā nebūtu jāpalielina, raidorganizācijām ar šo direktīvu būtu jādod rīcības elastība attiecībā uz reklāmas ievietošanu, ja tas pārmērīgi neietekmē raidījumu viengabalainību.
[..]
(87)
Būtu jānosaka 20 % televīzijas reklāmas laika un televeikala apjoma vienā stundā ierobežojums, ko piemēro arī visizdevīgākajā raidīšanas laikā. Televīzijas reklāmas laika jēdziens būtu jāsaprot kā televīzijas reklāma 1. panta 1. punkta i) apakšpunkta nozīmē, kas nepārsniedz divpadsmit minūtes.”
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā definēto jēdzienu starpā ietilpst arī šādi jēdzieni:
“a)
“audiovizuālo mediju pakalpojums” ir:
i)
pakalpojums, kā definēts Līguma par Eiropas Savienības darbību 56. un 57. pantā, uz kuru attiecināma mediju pakalpojumu sniedzēja redakcionāla atbildība un kura galvenais nolūks ir nodrošināt plašākai sabiedrībai raidījumus, lai to informētu, izklaidētu vai izglītotu, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus [..]. Šādi audiovizuālo mediju pakalpojumi ir vai nu televīzijas apraide, kā definēts šā punkta e) apakšpunktā, vai arī audiovizuālo mediju pakalpojumi pēc pieprasījuma, kā definēts šā punkta g) apakšpunktā;
ii)
audiovizuāls komercpaziņojums;
b)
“raidījums” ir kustīgu attēlu kopums ar skaņu vai bez tās, kas veido atsevišķu vienību programmā vai katalogā, kuru izveido mediju pakalpojumu sniedzējs un kura forma un saturs ir pielīdzināmi televīzijas apraides formai un saturam. Raidījumi ir, piemēram, pilnmetrāžas filmas, sporta pasākumi, situāciju komēdijas, dokumentālās filmas, bērniem paredzēti raidījumi un oriģinālfilmas;
[..]
h)
“audiovizuāls komercpaziņojums” ir attēli ar skaņu vai bez tās, kas ir paredzēti, lai tieši vai netieši reklamētu fizisku vai juridisku personu, kas veic saimniecisko darbību, preces, pakalpojumus vai tēlu. Šādi attēli pavada raidījumu vai ir iekļauti raidījumā par samaksu vai līdzīgu atlīdzību vai pašreklāmas nolūkā. Audiovizuālu komercpaziņojumu veidi ir, cita starpā, televīzijas reklāma, sponsorēšana, televeikals un produktu izvietošana;
i)
“televīzijas reklāma” ir jebkura veida paziņojuma apraide vai nu par samaksu, vai līdzīgu atlīdzību vai apraide, ko valsts vai privāts uzņēmums vai fiziska persona veic pašreklāmas nolūkā sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu preču vai pakalpojumu, tostarp nekustamā īpašuma, tiesību un pienākumu, piedāvājumu par samaksu;
[..]
k)
“sponsorēšana” ir jebkurš tāda valsts vai privāta uzņēmuma vai fiziskas personas, kas nav iesaistīta audiovizuālu pakalpojumu sniegšanā vai audiovizuālu darbu veidošanā, ieguldījums audiovizuālo mediju pakalpojumu vai raidījumu finansēšanā nolūkā popularizēt savu nosaukumu, preču zīmi, tēlu, darbību vai ražojumus;
[..].”
Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis patur tiesības pieprasīt, lai to jurisdikcijā esošie mediju pakalpojumu sniedzēji ievērotu sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus jomās, kuras koordinē šī direktīva, ja šādi noteikumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem.”
Šīs direktīvas 10. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Audiovizuālo mediju pakalpojumi vai raidījumi, kas tiek sponsorēti, atbilst šādām prasībām:
[..]
c)
skatītāji ir skaidri informēti par sponsorēšanas līguma eksistenci. Sponsorētos raidījumus skaidri identificē, norādot sponsora nosaukumu, logotipu un/vai citu sponsora simbolu, piemēram, atsauci uz produktu(‑iem) vai pakalpojumu(‑iem) vai tā (to) atšķirības zīmi raidījumiem piemērotā veidā raidījuma sākumā, laikā un/vai beigās.”
“Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktā ir noteikts:
“Televīzijas reklāma un televeikals ir skaidri atpazīstams un atšķirams no redakcionālā satura. Neskarot jaunu reklāmas paņēmienu lietojumu, televīzijas reklāmu un televeikalu pilnīgi nošķir no citām raidījumu daļām ar optiskiem un/vai akustiskiem, un/vai telpiskiem līdzekļiem.”
Šīs direktīvas 23. pantā ir paredzēts:
“1.   Televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nepārsniedz 20 %.
2.   Šā panta 1. punktu nepiemēro attiecībā uz raidorganizācijas paziņojumiem saistībā ar saviem raidījumiem un citiem produktiem, kas tieši atvasināti no šiem raidījumiem, sponsoru paziņojumiem un produktu izvietošanas.”
Tās pašas direktīvas 26. pantā ir noteikts:
“Neskarot 4. pantu, dalībvalstis, ņemot vērā Savienības tiesību aktus, var paredzēt citādus nosacījumus nekā tie, kuri noteikti 20. panta 2. punktā un 23. pantā attiecībā uz televīzijas apraidi, kas domāta tikai savas valsts teritorijai un ko sabiedrība nevar tieši vai netieši uztvert vienā vai vairākās citās dalībvalstīs.”
Somijas tiesības
Direktīva 89/552 tika transponēta Somijas tiesībās ar Likumu 744/1998 par radio un televīziju (
televisio‑ ja radiotoiminnasta annettu laki
, turpmāk tekstā – “Likums 744/1998”).
Atbilstoši Likuma 744/1998 2. panta 16. punktam par “komercpaziņojumu” cita starpā uzskata reklāmu un sponsorēšanu. Reklāma un sponsorēšana pašas ir definētas attiecīgi šī panta 13. un 14. punktā. No pēdējā minētā punkta cita starpā izriet, ka par “reklāmu” ir uzskatāma informācija, paziņojums vai cita veida paziņojums, kas tiek pārraidīts televīzijā vai radio pret atlīdzību vai jebkādu citu pretizpildījumu, tomēr kas nav sponsorēšana vai produktu ievietošana un kura mērķis ir veicināt paziņojuma devēja preču noietu vai paziņojuma devēja, kas veic komercdarbību, atpazīstamību.
Atbilstoši šī likuma 22. panta 1. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktam, televīzijas reklāma un televeikals ir pilnīgi jānošķir no citām raidījumu daļām ar skaņas signālu vai ekrāna sadalīšanu.
Atbilstoši minētā likuma 26. panta 2. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktam, sponsora nosaukums vai logotips ir jānorāda sponsorēto televīzijas vai radio raidījumu sākumā vai beigās.
Atbilstoši šī paša likuma 29. panta 1. punktam, ar ko tiek īstenota Direktīva 89/552 un kurš atbilst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. pantam, televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsnigt 12 minūtes. No šī paša panta 2. punkta izriet, ka šī norma nav piemērojama tostarp sponsorēšanas paziņojumiem.
No Likuma 744/1998 35. panta 1. punkta un 36. panta 1. punkta kombinācijas izriet, ka, ja Regulatīvā iestāde konstatē, ka televīzijas vai radio raidsabiedrība ir pārkāpusi šī likuma noteikumus, šī iestāde cita starpā var šai sabiedrībai uzlikt par pienākumu šo situāciju izlabot.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Sanoma
ir Somijā reģistrēta audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēja. Tās sniegto pakalpojumu klāstā ietilpst televīzijas programmu pārraidīšana, kurās tā ietver, pirmkārt, reklāmu un, otrkārt, sponsorētas programmas.
Lai nošķirtu starp divām televīzijas pārraidēm iestarpinātu reklāmu virkni,
Sanoma
izmanto tehnisku līdzekli, sauktu par “ekrāna sadalīšanu” vai “sadalītu ekrānu”, kas izpaužas tādējādi, ka ekrāns pēc raidījuma beigu titru sākuma tiek sadalīts divās daļās, šos titrus rādot vienā paralēlā kolonnā un tās turpinājumā pieejamo raidījumu izvēlni otrā paralēlajā kolonnā. Turklāt
Sanoma
pirms un pēc katras reklāmu virknē pārraidītās reklāmas ievieto 0,4–1 sekundi ilgus melnus kadrus, sauktus par “melnajām sekundēm”.
Savukārt, kad
Sanoma
pārraidītais raidījums ir sponsorēts, tā apzīmējumi ar atsauci uz fizisku vai juridisku personu, kas šo raidījumu sponsorē, var tikt ievietoti ne tikai pašā sponsorētajā raidījumā, bet arī, pirmkārt, šī raidījuma pašreklāmā un, otrkārt, citos raidījumos.
Ar 2012. gada 9. marta lēmumu Regulatīvā iestāde nolēma, ka šīs dažādās
Sanoma
darbības ir pretrunā noteiktām Likuma 744/1998 normām, un uzdeva tai šo situāciju izlabot.
Minētā ietvaros tā atzina, ka, pirmkārt,
Sanoma
nav izpildījusi šī likuma 22. panta 1. punktā paredzēto prasību par reklāmas un pārraižu nošķiršanu. Šajā ziņā tā uzskatīja, ka tehniskais risinājums, paredzēto raidījumu izklāstu rādot sadalītā ekrānā paralēli attiecīgās pārraides beigu titriem, nenodrošina pietiekamu minētās pārraides un starp šo un nākamo programmu ievietotās reklāmu virknes nošķiršanu.
Otrkārt, Regulatīvā iestāde secināja, ka
Sanoma
reklāmu ir pārraidījusi 12 minūtes un 7 sekundes stundas laikā un tādējādi pārsniegusi Likuma 744/1998 29. panta 1. punktā noteikto maksimālo 12 minūšu limitu. Šī secinājuma pamatojumā tā norādīja, pirmkārt, ka norādes ar atsauci uz raidījuma sponsoru ārpus paša raidījuma ir uzskatāmas par reklāmas laiku. Otrkārt, tā uzskatīja, ka “melnās sekundes”, kuras
Sanoma
iestarpināja starp reklāmu virkni un raidījumu pirms tās, ir uzskatāmas par raidījuma daļu, taču tās melnās sekundes, kuras bija iestarpinātas reklāmu virknē starp reklāmām, un tās, kas bija iestarpinātas starp reklāmu virkni un nākamo raidījumu, ir uzskatāmas par reklāmas laiku.
Treškārt un visbeidzot, Regulatīvā iestāde uzdeva
Sanoma
mainīt veidu televīzijas pārraižu nošķiršanai no reklāmu virknēm šo pārraižu starpā. Turklāt tā uzdeva
Sanoma
, aprēķinot televīzijas reklāmas laiku, ņemt vērā, pirmkārt, sponsorēšanas norādes ārpus sponsorētajiem raidījumiem un, otrkārt, “melnās sekundes”, kas iestarpinātas reklāmu virknē starp katru reklāmu, kā arī starp šo reklāmu virkni un nākamo raidījumu.
Sanoma
par šo Regulatīvās iestādes lēmumu cēla prasību atcelt tiesību aktu
Helsingin hallinto-oikeus
(Helsinku administratīvā tiesa), kas to ar 2013. gada 9. aprīļa spriedumu noraidīja. Šī tiesa vispirms norādīja, ka divu dažādu televīzijas pārraižu rādīšana sadalītā ekrānā (vienas, kas beidzas, un otras, kura sākas) neatbilst Likuma 744/1998 22. panta 1. punktā paredzētajai pārraižu un reklāmas nošķiršanas prasībai. Turpinājumā tā uzskatīja, ka ar sponsorēšanas apzīmējumu pārraidīšanu ārpus paša sponsorētā raidījuma tiek apiets šī likuma 29. panta 1. punktā noteiktais maksimālais reklāmas laiks, ja tā netiek ņemta vērā, aprēķinot audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēju pārraidītās reklāmas laiku. Visbeidzot, minētā tiesa atzina, ka pēc reklāmu virknes iestarpinātās “melnās sekundes” uzskatīt par reklāmas laiku nav pretrunā Likumam 744/1998.
Sanoma
par šo spriedumu cēla apelācijas sūdzību
Korkein hallinto-oikeus
(Augstākā administratīvā tiesa), kurai ir radušās šaubas par interpretāciju, kāda būtu jāpiešķir “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktam un 23. panta 1. un 2. punktam tādā situācijā kā pamatlietā, lai tā pati varētu noteikt to Likuma 744/1998 normu nozīmi un tvērumu, kuras, kā atzinušas Regulatīvā iestāde un
Helsingin hallinto-oikeus
(Helsinku administratīvā tiesa),
Sanoma
ir pārkāpusi.
Šādos apstākļos
Korkein hallinto-oikeus
(Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, ir interpretējams tādējādi, ka tam pretrunā ir tāda valsts tiesību normu interpretācija, atbilstoši kurai ekrāna sadalīšana nav uzskatāma par reklāmas iespraudumu, ar ko audiovizuālā programma tiek nošķirta no televīzijas reklāmas, ja viena daļa ekrāna tiek izmantota pārraides beigu titriem un citā ekrāna daļā “saraksta” veidā tiek prezentēti raidorganizācijas kanālā paredzētie nākamie raidījumi, un nedz sadalītajā ekrānā, nedz arī pēc tam netiek pārraidīts nekāds akustisks vai vizuāls signāls, kas skaidri norāda uz reklāmas pauzes sākumu?
2)
Vai, ņemot vērā apstākli, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ir ietvertas minimālās prasības, tās 23. panta 2. punkts pamatlietas apstākļos ir interpretējams tādējādi, ka ar to nav saderīgi sponsora apzīmējumus, kas tiek pārraidīti saistībā ar citām, nevis sponsorētajām pārraidēm, kvalificēt kā “reklāmu” direktīvas 23. panta 1. punkta izpratnē, kas ierēķināma maksimāli pieļaujamajā reklāmas laikā?
3)
Vai, ņemot vērā faktu, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ir ietvertas minimālās prasības, tās 23. panta 1. punktā lietotais jēdziens “reklāma” saistībā ar maksimāli pieļaujamā reklāmas ilguma definīciju “kopapjoms vienā stundā nepārsniedz 20 %” pamatlietas apstākļos ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā starp atsevišķajiem reklāmas klipiem un reklāmas pauzes beigām esošās “melnās sekundes” ierēķināt reklāmas laikā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka, pirmkārt, atbilstoši pamatlietā aplūkojamajam tiesiskajam regulējumam nevar tikt prasīts, lai papildus sadalītam ekrānam raidījums, kurš beidzas, no tam sekojošas reklāmu virknes būtu nodalīts vēl ar akustisku un/vai optisku signālu, un, otrkārt, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka šādas papildprasības varētu tikt izvirzītas vienīgi tad, ja tās būtu paredzētas “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punktā.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts – otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes.
“Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka televīzijas reklāmai un televeikalam ir jābūt skaidri atpazīstamiem un atšķiramiem no redakcionālā satura. Atbilstoši 19. panta 1. punkta otrajam teikumam, neskarot jaunu reklāmas paņēmienu lietojumu, televīzijas reklāma un televeikals ir pilnīgi jānošķir no raidījumiem ar optiskiem un/vai akustiskiem, un/vai telpiskiem līdzekļiem.
Tādējādi šīs normas pirmajā daļā ir ietvertas divas principiālas prasības, proti, pirmkārt, ka televīzijas reklāmai un televeikalam ir jābūt skaidri atpazīstamiem un, otrkārt, ka tiem ir jābūt atšķiramiem no redakcionālā satura, tātad – televīzijas pārraidēm.
Šīs prasības ir jāinterpretē, ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 83. apsvērumā ietverto mērķi.
Tajā it īpaši ir noteikts, ka, lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmai piemērot noteikumu un standartu minimumu.
Turklāt “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm skaidri ir paredzēta iespēja noteikt sīkāk izstrādātus vai stingrākus noteikumus nekā šajā direktīvā, ja šādi noteikumi ir saderīgi ar Savienības tiesību aktiem.
Ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas preambulas 83. apsvērumu, tās 19. panta 1. punkta pirmais teikums ir saprotams tādējādi, ka tajā ir pausta likumdevēja griba nodrošināt televīzijas skatītāju kā patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību (šajā ziņā skat. spriedumus Österreichischer Rundfunk,
C‑195/06
,
EU:C:2007:613
,
26.
un
27.
punkts, kā arī Komisija/Spānija
C‑281/09
,
EU:C:2011:767
,
46.
punkts).
Savukārt “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā teikumā ir precizēta šī punkta pirmajā teikumā ietvertā norma, uzskaitot dažādus līdzekļus, kuru izmantošanu dalībvalstis var paredzēt šīs normas prasību izpildei.
Kā cita starpā izriet no vārdu “un/vai” lietojuma divās vietās, ar šo otro teikumu dalībvalstīm tiek piešķirta iespēja izvēlēties vienus vai otrus līdzekļus.
No tā izriet, ka, lai arī televīzijas reklāma un televeikals no raidījumiem ir konkrēti jānošķir, izmantojot dažādos “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta otrajā teikumā norādītos līdzekļus, atbilstoši šai normai šie līdzekļi tomēr nav jāizmanto kumulatīvi. Tātad, ja ar vienu no tiem – akustisku, optisku vai telpisku līdzekli – ir pietiekami, lai nodrošinātu šīs direktīvas 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasību ievērošanu, dalībvalstis var neprasīt, lai minētie līdzekļi tiktu izmantoti kombinēti.
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā izmantotais paņēmiens izpaužas kā pārraides, kura beidzas, nošķiršana no televīzijas reklāmu virknes ar sadalītu ekrānu, šo nošķīrumu būtībā nodrošinot ar telpiskiem līdzekļiem.
Tā kā šī līdzekļa izmantošana kā tāda atbilst abām “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasībām, šis līdzeklis nav jākombinē ar citiem vai pēc tā jāpārraida citi nošķiršanas līdzekļi, tostarp akustiski vai optiski. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir šajā gadījumā.
No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts – otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes, ar nosacījumu, ka ar šādu nošķiršanas līdzekli vien pietiek, lai izpildītu minētā 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasības, bet tas savukārt ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros.
“Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsniegt 20 %.
Šī paša panta 2. punktā savukārt ir precizēts, ka šī panta 1. punktu cita starpā nepiemēro sponsoru paziņojumiem.
Tā kā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punktā nav precizēta jēdziena “sponsoru paziņojumi” nozīme un tvērums, šī frāze ir jāinterpretē, ņemot vērā tās kontekstu un šīs direktīvas mērķi.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 1. panta 1. punkta h) un k) apakšpunktu sponsorēšana ir viens no audiovizuālu komercpaziņojumu veidiem, ar kuru fiziska vai juridiska persona, kas nav mediju pakalpojumu sniedzējs vai audiovizuālu darbu veidotājs, sniedz ieguldījumu audiovizuālo mediju pakalpojumu vai raidījumu finansēšanā nolūkā popularizēt savu nosaukumu, preču zīmi, tēlu, darbību vai ražojumus.
Turpinājumā minētās direktīvas 10. panta 1. punkta, kurā ir ietverti sponsorēšanas nosacījumi, c) apakšpunktā ir noteikts, ka televīzijas skatītājiem ir jābūt skaidri informētiem par sponsorēšanas līguma eksistenci un ka sponsorētie raidījumi ir skaidri jāidentificē, norādot sponsora simbolu, atsauci uz tā produktiem vai pakalpojumiem vai citas atšķirības zīmes.
No šo normu kombinācijas var secināt, ka, tā kā sponsorēšanas izmantošana ietver vienīgi finansiālu ieguldījumu pakalpojumā vai raidījumā, ar sponsorēšanu saistītie simboli, atsauces vai citas atšķirības zīmes drīkst saistīt vienīgi ar to pakalpojumu vai raidījumu, kuru šis sponsors ir finansējis vai līdzfinansējis.
Šī iemesla dēļ attiecībā uz sponsorētiem raidījumiem, un kā izriet no “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas, šie simboli, atsauces vai citi sponsora apzīmējumi ir jāizvieto vai nu sponsorētā raidījuma sākumā, vai beigās, vai tā laikā un līdz ar to – ne ārpus šī raidījuma laika.
Šī pienākuma izpilde cita starpā ir svarīga televīzijas skatītāju kā patērētāju interesēm. Šajās interesēs, pirmkārt, ir, lai tie varētu skaidri saprast, ka uz konkrēto pārraidi, atšķirībā no citām, attiecas sponsorēšanas līgums, un varētu skaidri identificēt šo sponsoru. Otrkārt, šajās interesēs ir neļaut apiet “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā reklāmām stundas ietvaros paredzēto maksimālo laiku.
Tādēļ, ja sponsorēšanas apzīmējumi vai atsauces neatbilst prasībai, ka tie ir jāizvieto sponsorētā raidījuma sākumā, beigās vai tā laikā, šīs atsauces vai apzīmējumi neietilpst “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkta piemērošanas jomā, jo tas attiecas vienīgi uz sponsorēšanas paziņojumiem, kas ievietoti sponsorētajā raidījumā.
Līdz ar to iepriekšējā punktā minētajā situācijā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts minētajiem apzīmējumiem vai atsaucēm ir piemērojams.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, ņemot vērā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvā ietvertās minimālās prasības, tās 23. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas iestarpinātas starp reklāmām televīzijas reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas minētajā pantā noteiktajā maksimālajā reklāmas kopapjomā, kas ir 20 % no stundas.
Ir jāatgādina, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka televīzijas reklāmas un televeikala kopapjoms vienā stundā nedrīkst pārsniegt 20 %.
No šīs tiesību normas formulējuma skaidri izriet, ka tajā ir noteikts vienīgi maksimālais laiks, proti, robežvērtība, cik ilgi vienas stundas laikā drīkst pārraidīt televīzijas reklāmu un televeikalu, ņemot vērā, ka dalībvalstīm, kā norādīts šī sprieduma 33. punktā, ir dota iespēja pieņemt stingrāku regulējumu un līdz ar to noteikt maksimālo reklāmu pārraidīšanas laiku, kas ir mazāks par šo robežvērtību.
Katrā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, kā norādīts arī šī sprieduma 15. punktā, ir paredzēts, ka televīzijas reklāmu un televeikala laika īpatsvars nedrīkst pārsniegt tādu pašu robežvērtību, kāda ir norādīta “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā, un tādējādi tajā nav izmantota šī sprieduma 33. punktā norādītā iespēja.
Šajā ziņā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts pats, interpretējot šo normu, tādējādi neļauj noteikt, vai tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, tajā ir vai nav paredzēta pamatlietā aplūkoto “melno sekunžu” iekļaušana minētajā 20 % robežvērtībā.
Tādēļ šādu “melno sekunžu” statuss ir jānosaka atbilstoši “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkta mērķim.
Tā kā “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā ir paredzēts ierobežot televīzijas reklāmu un televeikala laiku vienā stundā, no šīs normas netieši, bet noteikti izriet Savienības likumdevēja nodoms nodrošināt šīs direktīvas būtiskā mērķa – patērētāju kā televīzijas skatītāju aizsardzības pret pārmērīgu reklāmas daudzumu – pareizu īstenošanu (šajā ziņā skat. spriedumu Sky Italia,
C‑234/12
,
EU:C:2013:496
,
17.
punkts).
Tādēļ šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši tai dalībvalstīm nav tiesību par labu reklāmas elementiem samazināt minimālo ētera laiku, kas paredzēts raidījumiem vai citam redakcionālam saturam, zem 80 % no attiecīgās stundas, kas ir šajā pantā netieši noteikta robežvērtība.
Ja dalībvalsts, kā tas ir šajā lietā, televīzijas reklāmas laiku nav ierobežojusi stingrāk, nekā noteikts “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punktā, Savienības likumdevēja griba netiktu izpildīta, ja tādas “melnās sekundes” kā pamatlietā, kuras nošķir vai nu atsevišķas reklāmas televīzijas reklāmu virknē, vai pēdējo no šīs reklāmu virknes reklāmām un raidījumu, kas tai seko, netiktu uzskatītas par televīzijas reklāmas laiku šīs normas nozīmē. Tā televīzijas raidījumiem un citam redakcionālajam saturam atvēlētais laiks stundas ietvaros tiktu samazināts zem šajā normā netieši garantētās robežvērtības par ilgumu, kas atbilst šādām “melnajām sekundēm”.
No tā izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka “Audiovizuālo mediju pakalpojumu” direktīvas 23. panta 1. punkts gadījumā, kad dalībvalsts nav izmantojusi iespēju pieņemt stingrāku normu par šajā pantā paredzēto, ir interpretējams tādējādi, ka tam ne tikai nav pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas ir iestarpinātas starp atsevišķām reklāmām reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas šajā pantā noteiktajā maksimālajā televīzijas reklāmas laikā, kas ir 20 % no stundas, bet arī, ka tajā šāda ietveršana ir paredzēta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 10. marta Direktīvas 2010/13/ES par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (“Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva”), 19. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram sadalīts ekrāns, kurā pārraides beigu titri tiek rādīti vienā kolonnā un tai sekojošo programmu saraksts otrā kolonnā, nav obligāti jākombinē ar akustisku vai optisku signālu vai šis signāls jāpārraida pēc tam, lai pārraidi, kas beidzas, nošķirtu no tai sekojošās televīzijas reklāmu virknes, ar nosacījumu, ka ar šādu nošķiršanas līdzekli vien pietiek, lai izpildītu minētā 19. panta 1. punkta pirmā teikuma prasības, bet tas savukārt ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

2)
Direktīvas 2010/13 23. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka sponsoru apzīmējumu rādīšana arī citos raidījumos papildus sponsorētajam, kā tas ir pamatlietā, ir jāietver šīs direktīvas 23. panta 1. punktā paredzētajā maksimālajā reklāmas laikā vienas stundas ietvaros;

3)
Direktīvas 2010/13 23. panta 1. punkts gadījumā, kad dalībvalsts nav izmantojusi iespēju pieņemt stingrāku normu par šajā pantā paredzēto, ir interpretējams tādējādi, ka tam ne tikai nav pretrunā, ka “melnās sekundes”, kas ir iestarpinātas starp atsevišķām reklāmām reklāmu virknē vai starp šo reklāmu virkni un tai sekojošo televīzijas pārraidi, tiek ietvertas šajā pantā noteiktajā maksimālajā televīzijas reklāmas laikā, kas ir 20 % no stundas, bet arī, ka tajā šāda ietveršana ir paredzēta.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – somu.