CELEX: 62020CJ0272
Apelācija
Civildienests
Eiropas Centrālās bankas (ECB) personāls
Atalgojums
Konkurss
Vienlīdzīga attieksme pret iekšējiem un ārējiem kandidātiem
Klasificēšana līmenī

Apelācijas sūdzībā
Sebastian Veit
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedumu
Veit
/ECB (T‑474/18, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:140
), ar kuru tā noraidīja viņa prasību, kas pamatota ar LESD 270. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 50.a pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt, pirmkārt, Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2018. gada 3. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl ar to viņš ir ticis klasificēts tikai F/G algas grupas 17. pakāpē, un, otrkārt, ECB 2018. gada 25. maija lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa sūdzība (turpmāk tekstā – “2018. gada 25. maija lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Tiesvedības priekšvēsturi, kāda tā izriet no pārsūdzētā sprieduma 1.–11. punkta, var apkopot šādi.
2015. gada 1. oktobrī pēc konkursa nokārtošanas ECB pieņēma
S
.
Veit
darbā uz laiku no 2015. gada 1. oktobra līdz 2018. gada 30. septembrim kā uzraudzības nozares analītiķi mikrouzraudzības IV ģenerāldirektorātā (ĢD). Apelācijas sūdzības iesniedzēja līgums bija uz noteiktu laiku, kurš pēc tā beigām varēja tikt pārveidots par līgumu uz nenoteiktu laiku.
Darbā pieņemšanas brīdī apelācijas sūdzības iesniedzējs saskaņā ar paziņojumu par vakanci tika klasificēts E/F algas grupā atbilstoši ECB atalgojuma struktūrai. Šajā grupā ECB viņam piešķīra 70. līmeni, pamatojoties uz viņa iepriekšējo vienpadsmit ar pusi gadu profesionālo pieredzi
Deutsche Bundesbank
(Vācijas Federālā banka), kura saskaņā ar pastāvīgo administratīvo praksi, kas kodificēta dokumentā ar nosaukumu
Salary Proposal Guidelines
(Pamatnostādnes attiecībā uz algas priekšlikumiem), ko 2012. gada 30. aprīlī pieņēma ECB Cilvēkresursu ĢD (turpmāk tekstā – “pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algas aprēķinam”), tika aprēķināta kā seši līmeņi par katru iepriekšējo profesionālās pieredzes gadu, kas ir gūti atbilstošā vai augstākā līmenī nekā ir ieņemamā amata līmenis, proti, 6 × 11,5 = 69 līmeņi, kuri tika pieskaitīti E/F algas grupas pirmajam līmenim, un rezultātā tas bija 70. līmenis.
Algu un prēmiju ikgadējās pārskatīšanas procedūrā par laikposmu no 2015. gada 1. septembra līdz 2016. gada 31. augustam apelācijas sūdzības iesniedzējam tika piešķirti četri papildu līmeņi un tādējādi viņš sasniedza E/F algas grupas 74. līmeni.
2017. gada 27. februārī pēc konkursa nokārtošanas ECB paaugstināja prasītāju augstākā algas grupā, uz laikposmu no 2017. gada 1. marta līdz 2018. gada 30. septembrim, kā mikrouzraudzības II ģenerāldirektorāta nozīmīgo banku IX pārraudzības nodaļas pārraugu, klasificējot viņu F/G algas grupas 17. līmenī. Šis apelācijas sūdzības iesniedzēja līgums bija uz noteiktu laiku, kurš pēc tā beigām varēja tikt pārveidots par līgumu uz nenoteiktu laiku.
2017. gada 2. jūnijā ECB publicēja divus paziņojumus par vakancēm ar līdzīgu saturu, vienu adresējot iekšējiem kandidātiem un otru – ārējiem, saistībā ar diviem banku pārraugu amatiem mikrouzraudzības I ģenerāldirektorātā, tos abus piesaistot F/G algas grupai. Šim nolūkam organizētajā konkursā (turpmāk tekstā – “attiecīgais konkurss”) iekšējie un ārējie kandidāti piedalījās vienā un tajā pašā atlases procedūrā.
Tā kā tika izvēlēta apelācijas sūdzības iesniedzēja kandidatūra, ECB 2018. gada 3. janvārī pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru tā no 2018. gada 1. janvāra pārcēla apelācijas sūdzības iesniedzēju pārrauga amatā mikrouzraudzības I ģenerāldirektorāta nozīmīgo banku I pārraudzības nodaļā, paaugstinot viņu F/G algas grupā un klasificējot to 17. līmenī.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja klasifikācija F/G algas grupas 17. līmenī strīdīgajā lēmumā bija pamatota ar 2011. gada 19. jūlija Administratīvā apkārtraksta 2/2011 par paaugstināšanu amatā (turpmāk tekstā – “Apkārtraksts 2/2011”) 5. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru iekšēja kandidāta, kurš ir ticis paaugstināts augstākā algas grupā, pamatalga, stājoties spēkā paaugstināšanai, tiek palielināta uz algas grupas, kurai jaunais amats tiek piesaistīts, pirmo līmeni vai palielināta par 3 % – pieņemot augstāko summu. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatalga, kas atbilda viņa analītiķa amatam uzraudzības jomā, tika palielināta par 3 % no E/F algas grupas 74. līmeņa, kas atbilst F/G algas grupas 17. līmenim.
Ar 2018. gada 8. februāra e‑pasta vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza veikt strīdīgā lēmuma pirmstiesas pārskatīšanu. Viņš būtībā lūdza viņu klasificēt F/G algas grupas 83. līmenī.
ECB Cilvēkresursu ĢD ģenerāldirektora vietnieks ar 2018. gada 27. februāra lēmumu šo lūgumu noraidīja.
Ar 2018. gada 6. aprīļa e‑pasta vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza [administratīvu] sūdzību. Tā tika noraidīta ar ECB priekšsēdētāja lēmumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam tika nodots 2018. gada 6. jūnijā, proti, 2018. gada 25. maija lēmumu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 6. augustā, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību atcelt 2018. gada 25. maija lēmumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja. It īpaši Vispārējā tiesa konstatēja, ka iekšējie kandidāti un ārējie kandidāti, kas ir nokārtojuši attiecīgo konkursu, atrodas salīdzināmās situācijās, lai tos klasificētu līmenī. Turklāt tā norādīja, ka atšķirīgu noteikumu piemērošana šajā ziņā – tā kā Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punkts tika piemērots tādiem iekšējiem kandidātiem kā apelācijas sūdzības iesniedzējs un pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algu aprēķināšanai tika piemērota ārējiem kandidātiem – var izraisīt atšķirīgus rezultātus, lai gan iekšējo un ārējo kandidātu atbilstošā agrākā profesionālā pieredze ir vienāda. Vispārējā tiesa tomēr nosprieda, ka šī atšķirīgā attieksme ir pamatota un samērīga.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī strīdīgo lēmumu, kā tas ir precizēts 2018. gada 25. maija lēmumā, un
–
piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ECB lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms ECB apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama kopumā tādēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav intereses celt prasību, tā kā pārsūdzētā sprieduma atcelšanas rezultātā viņš nevar tikt pārklasificēts F/G algas grupas 83. līmenī.
Šajā ziņā ECB norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija, saskaņā ar kuru ECB bija viņu jāklasificē F/G algas grupas 83. līmenī, nevis 17. līmenī, ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvojot, ka pēc attiecīgā konkursa gan viņa iepriekš veiktā darbība
Deutsche Bundesbank
, kas pieder pie šīs bankas darbinieku vidējās kategorijas (
gehobener Dienst
), kura atbilst analītiķa līmenim un kura esot ņemta vērā, klasificējot viņu E/F algas grupā, kad ECB viņu pieņēma darbā kā analītiķi uzraudzības jomā (
Supervision Analyst
) 2015. gadā, kā arī profesionālā pieredze, kas iegūta saistībā ar viņa darbību analītiķa uzraudzības jomā amatā (
Supervision Analyst
) E/F algas grupā ECB, pilnībā atbilda viņa veiktajai darbībai banku pārrauga (
Banking Supervisor
) amatā F/G algas grupā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskatot, ka šī profesionālā pieredze, lai gan tā ir iegūta tikai zemākā algas grupā, viņa paaugstināšanas dēļ būtu jāņem vērā vēlreiz, aprēķinot viņa algu.
ECB uzskata, ka šis pieņēmums ir neprecīzs. Proti, no lietas materiāliem izriet – un šajā ziņā nav nepieciešams materiāltiesisks konstatējums vai faktu novērtējums –, ka iegūtā profesionālā pieredze pirms stāšanās amatā, kas ir nozīmīga klasificēšanai E/F algas grupā, principā nav tāda pati kā atbilstošā profesionālā pieredze klasificēšanai F/G algas grupā. Tikai šī iemesla dēļ vien profesionālo pieredzi, kas gūta ECB analītiķa amatā uzraudzības nozarē (
Supervision Analyst
), nevar atkārtoti ņemt vērā, klasificējot apelācijas sūdzības iesniedzēju F/G algas grupā. Šajā kontekstā ECB norāda uz pastāvīgās administratīvās prakses jauno darbinieku algas aprēķinam pamata koncepciju, kas ir noteikta Pamatnostādnēs attiecībā uz algas priekšlikumiem (
Salary Proposal Guidelines
), saskaņā ar kurām “parasti tiek ņemta vērā atbilstošā pieredze veicamo uzdevumu izpildē šajā līmenī”.
Konkrētāk, ECB norāda, pirmkārt – attiecībā uz apgalvoto norādītās nevienlīdzīgās attieksmes pamatojuma neesamību –, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzībā atsauce uz pārsūdzētā sprieduma 61. un nākamajiem punktiem neatbilst prasībām, kas izriet no Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punkta, saskaņā ar kuru izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos precīzi ir jāidentificē apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti.
Otrkārt, ar argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā profesionālās pieredzes vērtību, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs bija ieguvis pirms stāšanās amatā ECB, pēdējais minētais apelācijas stadijā esot izvirzījis acīmredzami nepieņemamus apgalvojumus par faktiem. It īpaši arguments, saskaņā ar kuru
Deutsche Bundesbank
gūtā profesionālā pieredze ir arī “atbilstoša” attiecīgās personas klasificēšanai pēc tam, kad tās kandidatūra tikusi apstiprināta pārrauga amatam F/G algas grupā, prasot kvalificēt šo pieredzi kā “atbilstošu” pastāvīgās administratīvās prakses jauno darbinieku algas aprēķinam izpratnē. Šāda kvalifikācija esot līdzvērtīga faktu novērtējumam, kas neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments, ar kuru viņš pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 73. punktā ir uzskatījusi, ka, šajā lietā piemērojot pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, pastāvēja risks divas reizes ņemt vērā vienu un to pašu profesionālo pieredzi. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā faktu, ka viņa
Deutsche Bundesbank
iegūtā profesionālā pieredze bija jāiegrāmato divreiz, jo tā bija “atbilstoša” gan saistībā ar viņa pieņemšanu darbā E/F algas grupā, gan pēc attiecīgā konkursa – F/G algas grupā.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ciktāl ECB apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav intereses celt prasību, jo pārsūdzētā sprieduma atcelšanas rezultātā viņš nevar tikt klasificēts F/G algas grupas 83. līmenī, tās argumentācija ir jānoraida.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai ECB norādītā iemesla dēļ apelācijas sūdzību varētu noraidīt kā nepieņemamu, esot jāpierāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nebūtu ticis paaugstināts augstākā līmenī gadījumā, ja pēc attiecīgā konkursa viņam tiktu piemērota pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algu aprēķinam. Taču, kā būtībā apgalvo pati ECB, jautājums par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja iepriekšējo profesionālo pieredzi var kvalificēt kā “atbilstošu” šīs prakses izpratnē, kurā ir paredzēts, ka kandidātiem tiek piešķirti seši līmeņi par katru iepriekšējās atbilstīgās profesionālās pieredzes gadu, kura iegūta tādā pašā vai augstākā līmenī kā vakantajam amatam, ir faktu jautājums, kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav izvērtējusi un ko Tiesa nevar izskatīt apelācijas tiesvedībā.
Proti, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 71. punkta, Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka “nav izslēgts”, ka, piemērojot pastāvīgo administratīvo praksi, lai aprēķinātu jauno darbinieku algas, tādiem iekšējiem kandidātiem kā apelācijas sūdzības iesniedzējs, varētu tikt veikta klasificēšana augstākā līmenī.
Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tātad tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus. Līdz ar to, šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
97.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad Tiesai nav jānosaka, vai gadījumā, ja apelācijas sūdzības iesniedzējam būtu tikusi piemērota pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algu aprēķinam, viņš patiešām tiktu klasificēts F/G algas grupas 83. līmenī, nevis 17. līmenī.
Turklāt, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgums Tiesai to konstatēt vai izdot rīkojumu ECB pieņemt lēmumu, klasificējot viņu šajā 83. līmenī, patiešām varētu būt nepieņemams (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1984. gada 12. jūlijs, Angelidis/Komisija,
17/83
,
EU:C:1984:267
,
14.
–
17.
punkts), savā argumentācijā šajā jautājumā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis šādu lūgumu, bet vienīgi uzsvēris sekas, kas, viņaprāt, izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma, ko esot pieļāvusi ECB un arī Vispārējā tiesa. Taču šāda argumentācija nevar izraisīt apelācijas sūdzības nepieņemamību, jo tā ir balstīta uz šo vispārējo principu un tādējādi tiek izvirzīts tiesību jautājums.
Otrkārt, vispirms attiecībā uz šī sprieduma 20. punktā izklāstīto ECB argumentāciju ir jānorāda, ka tā apelācijas sūdzības punkta mērķis, kurā ir ietverta vispārīga atsauce uz pārsūdzētā sprieduma 61. un nākamajiem punktiem, ir tikai daļēji atgādināt šī sprieduma saturu. Taču apelācijas sūdzības turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzējs identificē konkrētos minētā sprieduma punktus saistībā ar argumentiem, kurus viņš izvirza pret minēto 61. un nākamajiem punktiem, proti, tā paša sprieduma 63.–66., 68., 72., 73. un 75. punktu. Vēl ir jāpiebilst, ka pārsūdzētā sprieduma daļā, uz kuru attiecas šī lieta, proti, Vispārējās tiesas vērtējumu par attiecīgās atšķirīgās attieksmes pamatojumu, ir tikai apmēram divdesmit punkti, līdz ar to, izmantojot šī sprieduma īpašos punktus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējs ir identificējis savā apelācijas sūdzībā, nevar konstatēt nekādu neskaidrību attiecībā uz tajā minēto minētā sprieduma punktu identificēšanu.
Turpinājumā, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā viņa profesionālās pieredzes vērtību, kas gūta pirms viņa stāšanās amatā ECB, viņš mēģina pierādīt, ka, ņemot vērā lielos agrākos nodarbinātības laikposmus ārpus ECB un viņa īso nodarbinātības laikposmu ECB, viņam esot bijis jāpiemēro princips, saskaņā ar kuru atklātā konkursa dalībnieki ir pelnījuši vienlīdzīgu attieksmi, kā to ir interpretējusi Tiesa 1985. gada 15. janvāra spriedumā Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
).
Ar šo argumentāciju apelācijas sūdzības iesniedzējs tātad nelūdz Tiesu veikt jaunu faktu vērtējumu, bet apstrīd Vispārējās tiesas veikto attiecīgās Tiesas judikatūras interpretāciju šajā jomā. Tātad šī argumentācija ir pieņemama.
Visbeidzot, ciktāl viņš pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 73. punktā ir uzskatījusi, ka, šajā lietā piemērojot pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, pastāv risks, ka viena un tā pati profesionālā pieredze tiek ņemta vērā divas reizes, apelācijas sūdzības iesniedzējs neapšauba šo Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu kā tādu. Savukārt viņš apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru vienlīdzīgas attieksmes princips neprasa, lai iekšēja kandidāta viena un tā pati profesionālā pieredze tiktu ņemta vērā otrreiz, lai gan atkarībā no gadījuma šīs pieredzes sākotnējā ņemšana vērā nepieļauj šī kandidāta tikpat labvēlīgu klasifikāciju līmenī kā tā, kas izrietētu no ārējiem kandidātiem piemērojamo noteikumu piemērošanas. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā norādītā argumentācija ir pieņemama.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu vienīgo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. pantā, uzskatot, ka atšķirīgā attieksme, uz kuru viņš pamatoti bija norādījis pārsūdzētā sprieduma 52.–55. punktā, bija pamatota ar objektīvu un saprātīgu kritēriju un bija samērīga ar šīs atšķirīgās attieksmes mērķi.
Pirmkārt, runājot par Vispārējās tiesas vērtējumu saistībā ar pamatojuma esamību, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 61. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa nav ievērojusi būtisku atšķirību starp Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 32. pantu un pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algu aprēķinam. Proti, ārējo kandidātu, kuri ir izturējuši konkursu, atbilstošā agrākā profesionālā pieredze varētu tikt ņemta vērā algas grupā praktiski neierobežotā veidā un izraisīt klasificēšanu acīmredzami augstākā līmenī par to, kāds tiek piešķirts tādiem iekšējiem kandidātiem kā apelācijas sūdzības iesniedzējs. Šī būtiskā atšķirība tādās situācijās, kādā ir apelācijas sūdzības iesniedzējs, prasa, lai tiktu piemērota pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algu aprēķinam. Pārsūdzētā sprieduma 66. punktā norādītais Vispārējās tiesas vērtējums attiecībā uz Civildienesta noteikumu 32. panta un šīs prakses salīdzināmību šajā lietā neesot pārliecinošs.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka – pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam – judikatūra par Civildienesta noteikumiem nav jāpiemēro tādām situācijām kā šajā lietā, it īpaši ņemot vērā, ka Savienības ierēdņiem ir no Savienības darbiniekiem, kuriem nav ierēdņa statusa, atšķirīgs statuss. Apelācijas sūdzības iesniedzēja gadījumā tas skaidri izrietot no fakta, ka sākotnēji viņš tika pieņemts darbā tikai uz noteiktiem laikposmiem. Civildienesta noteikumu 46. panta, kura mērķis ir nodrošināt pēc iespējas lielāku nepārtrauktību darba stāža un algas attīstībā, juridiskās loģikas piemērošana neesot pielāgota darbiniekiem, kas nav ierēdņi, jo uz viņiem attiecas cits statuss. Šīs minētās tiesību normas mērķis attiecīgajiem darbiniekiem esot tikai ekonomiskas dabas apsvērums. Katrā ziņā runa neesot par pienācīgu pamatojumu Hartas 52. panta 2. punkta izpratnē.
To darbinieku situācija, kuri ir ierēdņi, un to darbinieku situācija, kuriem nav šāda statusa, nav salīdzināmas, un nav nozīmes tam, ka pārsūdzētā sprieduma 64., 65., 68. un turpmākajos punktos Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka jebkuras izglītības un profesionālās pieredzes ņemšana vērā ļauj nelabvēlīgāk attiekties pret iekšējiem kandidātiem salīdzinājumā ar ārējiem.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā viņa atbilstošo 11 ar pusi gadu profesionālo pieredzi, kas iegūta pirms stāšanās darbā ECB, un ka viņš tika paaugstināts jaunā amatā tikai pēc diviem dienesta gadiem. Ņemot vērā ilgos attiecīgos nodarbinātības laikposmus ārpus ECB un prasītāja īso nodarbinātības laikposmu ECB, viņa situācija esot bijusi vairāk salīdzināma ar ārējo kandidātu situāciju nekā iekšējo kandidātu situāciju. No judikatūras, kas izriet no 1985. gada 15. janvāra sprieduma Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
,
15.
punkts), ir skaidrs, ka šādā gadījumā ir jāprevalē principam, saskaņā ar kuru atklātā konkursa dalībnieki ir pelnījuši vienlīdzīgu attieksmi.
Šajā lietā nav piemērojama Tiesas judikatūra, kas izriet no 1985. gada 29. janvāra sprieduma Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
,
25.
punkts), kuru Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 72. punktā un saskaņā ar kuru tas, ka tiek ņemta vērā iekšējo kandidātu un ārējo kandidātu, kuri ir nokārtojuši vienu un to pašu konkursu ar divu dažādu sistēmu palīdzību, profesionālā pieredze, nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, ja abas grupas ir objektīvi nošķiramas un ja abas sistēmas bija piemērotas īpašām katras grupas vajadzībām. Šī pēdējā minētā sprieduma 40., 45. un 51. punktā Vispārējā tiesa nonāk pie secinājuma, ka iekšējie un ārējie kandidāti, kas ir nokārtojuši to pašu konkursu, katrā ziņā ir salīdzināmās situācijās attiecībā uz viņu klasifikāciju līmenī. Būtu pretrunīgi uzskatīt, ka pastāv objektīvas atšķirības starp abām attiecīgajām grupām.
Tāpat esot kļūdaini, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. punktā ir uzskatījusi, ka, šajā lietā piemērojot pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, pastāvēja risks divas reizes ņemt vērā to pašu apelācijas sūdzības iesniedzēja profesionālo pieredzi. Protams, ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sākotnējās darbā pieņemšanas brīdī, klasificējot viņu E/F algas grupas 70. līmenī, tika ņemta vērā attiecīgā profesionālā pieredze. Tomēr F/G algas grupā, kas ir augstāka un atbilst amatam, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējs ticis paaugstināts, šīs profesionālās pieredzes ņemšana vērā esot izraisījusi viņa klasifikāciju augstākā līmenī. Agrākā atbilstošā profesionālā pieredze, veicot klasifikāciju zemākā līmenī 17. līmenī, esot ņemta vērā tikai ierobežoti.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums bija ne tikai pamatots, bet arī samērīgs.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot minējusi aplūkotās atšķirīgās attieksmes mērķi nodrošināt pēc iespējas lielāku ECB darbinieku karjeras un atalgojuma attīstības turpinātību. Tā esot norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja agrākā atbilstošā profesionālā pieredze tika pārvērsta viņa klasifikācijā F/G algas grupas līmenī, kas savukārt izriet no Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punkta piemērošanas.
Tomēr tas, ka pretēji Civildienesta noteikumu 32. pantā paredzētajam saskaņā ar pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam ārējo kandidātu profesionālā pieredze tiek ņemta vērā gandrīz neierobežotā veidā, bet, piemērojot Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktu, tā netiek ņemta vērā tādā pašā apmērā attiecībā uz iekšējiem kandidātiem, esot pretrunā attiecīgā pasākuma samērīgumam. Nelabvēlīga attieksme, kas esot tikusi piemērota prasītājam, klasificējot viņu F/G algas grupā, radot ienākumu zudumu aptuveni 15 % apmērā salīdzinājumā ar ienākumiem, kas viņam tiktu piešķirti, ja viņš būtu bijis ārējais kandidāts brīdī, kad viņu pieņēma darbā.
ECB apgalvo, ka šī apelācijas sūdzība neesot pamatota.
Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka ar apelācijas sūdzību tās iesniedzējs neapstrīd Vispārējās tiesas veiktos vērtējumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, iekšējie un ārējie kandidāti, kas ir nokārtojuši attiecīgo konkursu, atrodas salīdzināmās situācijās no viņu klasificēšanas līmenī skatpunkta, un, otrkārt, ka šajā nolūkā piemēro atšķirīgas normas – Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktu piemērojot iekšējiem kandidātiem, kāds ir arī apelācijas sūdzības iesniedzējs, un pastāvīgo administratīvo praksi piemērojot jauno darbinieku algu aprēķinam piemēro ārējiem kandidātiem – kas var izraisīt atšķirīgus rezultātus, pat tad, ja iekšējiem un ārējiem kandidātiem ir identiska atbilstīgā iepriekšējā profesionālā pieredze.
Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pamatodamās uz judikatūru, kas izriet no Tiesas 1985. gada 15. janvāra sprieduma Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), un 1985. gada 29. janvāra sprieduma Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
), kā arī Vispārējās tiesas 1993. gada 28. septembra sprieduma Baiwir u.c./Komisija (no
T‑103/92 līdz T‑105/92
,
EU:T:1993:79
) un 2011. gada 14. decembra sprieduma De Luca/Komisija (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
), kura ir par Civildienesta noteikumiem, esot kļūdaini nospriedusi, ka šī atšķirīgā attieksme ir samērīga.
Kā Tiesa nosprieda, Savienības civildienesta tiesībās piemērojamais vienlīdzīgas attieksmes princips tiek pārkāpts gadījumā, ja attiecībā uz divām personu kategorijām, kuru faktiskajā un tiesiskajā situācijā nav vērojamas būtiskas atšķirības, tiek piemērota atšķirīga attieksme darbā pieņemšanas brīdī un ja šāda attieksme nav objektīvi pamatota (spriedums, 2010. gada 4. marts, Angé Serrano u.c./Parlaments,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
,
99.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Interpretējot Civildienesta noteikumu normas par dienestā esoša ierēdņa, kurš pēc atklāta konkursa ir iecelts jaunā amatā, klasifikāciju līmenī, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Civildienesta noteikumos nav konkrētas tiesību normas, kura reglamentētu šo klasifikāciju. Saskaņā ar tikai gramatisku interpretāciju, pirmkārt, dienestā esoša ierēdņa pārcelšana no vienas kategorijas uz citu nav “pieņemšana darbā” Civildienesta noteikumu 32. panta izpratnē, jo šis ierēdnis jau iepriekš ir ticis pieņemts darbā, un, otrkārt, šī pāreja nav arī “paaugstināšana amatā” Civildienesta noteikumu 46. panta izpratnē, jo šāda iecelšana nenotiek pēc procedūrām, kas Civildienesta noteikumos ir paredzētas, lai reglamentētu ierēdņu paaugstināšanu amatā. Tādējādi Tiesa interpretēja šīs tiesību normas, ņemot vērā kontekstu, kādā tās iekļaujas, un to mērķi (šajā ziņā skat. spriedumus, 1985. gada 15. janvāris, Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
,
13.
punkts, un 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
18.
punkts).
Tiesa it īpaši ir norādījusi, ka Civildienesta noteikumu 32. pants tostarp ir vērsts uz to, lai sniegtu iecēlējinstitūcijai iespēju, lai gan pietiekami stingrās robežās, tomēr ņemt vērā kandidāta iegūto izglītību un profesionālo pieredzi pirms stāšanās darbā ierēdņa statusā (spriedums, 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
20.
punkts).
Savukārt Civildienesta noteikumu 46. panta mērķis ir nodrošināt ierēdņa karjeras attīstības laikā pēc iespējas lielāku turpinātību viņa darba stāža un atalgojuma attīstībā. Šādas tiesību normas nepieciešamība izriet tostarp no tā, ka saskaņā ar pamatalgu tabulu algas, kas saistītas ar vienas pakāpes augstākiem līmeņiem, un algas, kas ir saistītas ar šīs pakāpes zemākiem līmeņiem, daļēji pārklājas. Taču viena un tā pati daļēja pārklāšanās pastāv starp dažādām kategorijām. Lai novērstu, ka ierēdnis, kurš atrodas vienā no augstākajām pakāpēm kādā kategorijā, cieš darba stāža un atalgojuma zaudējumus, kas dažkārt ir nozīmīgi salīdzinājumā ar viņa kolēģiem, kad viņu pārceļ uz augstāku kategoriju, viņam ir jāpiemēro Civildienesta noteikumu 46. pantā paredzētie principi (skat. spriedumu, 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
21.
un
22.
punkts).
Tādējādi Tiesa ir noteikusi principu, saskaņā ar kuru ierēdņa, kurš pāriet no vienas kategorijas citā atklātā konkursa rezultātā, klasificēšana līmenī ir jābalsta uz Civildienesta noteikumu 46. pantā un nevis uz to 32. panta otrajā daļā paredzētajiem principiem (spriedums, 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
23.
punkts).
Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka pastāv atkāpes no šī principa, ciktāl konkrētās lietas faktiskie apstākļi pamato attiecīgā ierēdņa iecelšanas amatā pielīdzināšanu pieņemšanai darbā atbilstoši Civildienesta noteikumu 32. pantam. Tādējādi Tiesa ir uzskatījusi, ka, pastāvot šādiem apstākļiem, ir jādod priekšroka principam, saskaņā ar kuru atklātā konkursa dalībnieki ir pelnījuši vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar nepieciešamību ievērot vienlīdzību starp ierēdni, kurš ir izturējis atklātu konkursu, un citiem ierēdņiem, kuri jau ir pieņemti darbā (šajā ziņā skat. spriedumus, 1985. gada 15. janvāris, Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
,
12.
un
15.
punkts, kā arī 1988. gada 14. jūnijs, Lucas/Komisija,
47/87
,
EU:C:1988:301
,
14.
punkts).
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir piemērojusi viņa situācijai Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūru par Civildienesta noteikumiem, ir jāatgādina, pirmkārt, ka pārsūdzētā sprieduma 59. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Civildienesta noteikumu normas nav tieši piemērojamas ECB darbiniekiem. Tomēr minētā sprieduma 66. punktā tā pamatoti uzskatīja, ka apsvērumi, kas ir pamatā saiknei starp Civildienesta noteikumu 32. un 46. pantu, ir salīdzināmi ar apsvērumiem, kas ir pamatā saiknei starp pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algu aprēķinam un Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktu.
Proti, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi šajā 66. punktā, gan Civildienesta noteikumu, gan šajā gadījumā attiecīgo tiesību normu gadījumā ir jānosaka, vai dienestā jau esoša personāla locekļa, kurš tiek iecelts jaunā amatā atklāta konkursa rezultātā, klasificēšana līmenī ir jāregulē ar noteikumiem par pieņemšanu darbā, proti, Civildienesta noteikumu 32. pantu vai, kā tas ir šajā gadījumā, ar pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, vai ar noteikumiem par paaugstināšanu amatā, proti, Civildienesta noteikumu 46. pantu vai, kā tas ir šajā lietā, ar Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktu.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 57. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, un apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis tiesību kļūdu vai faktu vai pierādījumu sagrozīšanu šajā ziņā, ka Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punkta pamatā esošais mērķis ir nodrošināt ECB darbiniekam parastās karjeras laikā pēc iespējas lielāku turpinātību viņa algas attīstībā, un līdz ar to tas ir Civildienesta noteikumu 46. pantā izvirzītajam mērķim līdzīgs mērķis.
Turklāt, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, no Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūras par Civildienesta noteikumiem izrietošās atziņas šajā lietā ir būtiskas, ciktāl tās attiecas uz Hartas 20. pantā paredzēto vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu, kas saskaņā ar tās 51. panta 1. punktu ir piemērojams visām Savienības iestādēm un struktūrām, tostarp ECB.
Otrkārt, tas, ka prasītājam, nokārtojot attiecīgo konkursu, vēl nebija noslēgts līgums uz nenoteiktu laiku ar ECB, nekādi neietekmē to, ka, no vienas puses, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 54. punktā, mērķis – kas ir izvirzīts Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktā un kurš tika ņemts vērā apstrīdētajā lēmumā, lai prasītāju klasificētu F/G algas grupas līmenī, – ir nodrošināt ECB dienestā esošā darbinieka karjeras parastu norisi un pēc iespējas lielāku turpinātību viņa algas attīstībā, un, no otras puses, šis mērķis ir līdzīgs Civildienesta noteikumu 46. pantā paredzētajam, kas ir piemērojams dienestā esošiem ierēdņiem Savienības iestādēs.
Treškārt, protams, Civildienesta noteikumu 32. pantā iespējamā jauno darbā pieņemto darbinieku iepriekšējās pieredzes ņemšana vērā ir ierobežota līdz diviem gadiem, lai gan pastāvīgā administratīvā prakse jauno darbinieku algu aprēķinam, šķiet, neuzliek šādu ierobežojumu attiecībā uz ECB jauno darbinieku iepriekšējās atbilstošās pieredzes ņemšanu vērā. Tomēr atšķirības starp veidu, kādā tiek ņemta vērā agrākā profesionālā pieredze saskaņā ar Civildienesta noteikumu 32. pantu un saskaņā ar šo praksi, izriet no katra šī regulējuma īpatnībām, kuriem nav jābūt vienādiem visos aspektos, lai juridiskā loģika, kas izriet no Tiesas judikatūras attiecībā uz vienu no šiem regulējumiem, tiktu uzskatīta par pēc analoģijas piemērojamu otram.
Attiecībā uz veidu, kādā Vispārējā tiesa šajā lietā ir piemērojusi Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūru par Civildienesta noteikumiem, no Vispārējās tiesas veiktā novērtējuma, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 67., 69. un 70. punkta, no lietas materiālos iekļautajiem datiem – kuru sagrozīšanu apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā ziņā nav pierādījis – izriet, ka visa viņa pirmajā instancē norādītā profesionālā pieredze kopumā, proti, viņa profesionālā pieredze gan pirms, gan pēc stāšanās amatā ECB, ir ņemta vērā, klasificējot viņu F/G algas grupas tādā līmenī, kāds izriet no Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punkta piemērošanas.
Proti, kā izriet no šī sprieduma 25. punkta, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71. punktā ir atzinusi, ka nav izslēgts, ka, piemērojot tādiem iekšējiem kandidātiem kā apelācijas sūdzības iesniedzējs pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, nevis Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktu, viņus varētu klasificēt augstākā līmenī.
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pareizi ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 72. punktā, tas, ka tiek ņemta vērā iekšējo un ārējo kandidātu, kuri ir nokārtojuši vienu un to pašu konkursu ar divu dažādu sistēmu palīdzību, profesionālā pieredze, nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, ja abas grupas objektīvi atšķiras un ja abas sistēmas ir pielāgotas katras grupas individuālajām vajadzībām (spriedums, 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
25.
punkts).
Tā tas it īpaši ir tad, ja iekšējo kandidātu iegūtā profesionālā pieredze pirms to stāšanās darbā attiecīgajā Savienības iestādē, struktūrā vai organizācijā jau ir ņemta vērā viņu darbā pieņemšanas brīdī, jo viņu profesionālā pieredze, kas iegūta šajā iestādē, struktūrā vai organizācijā turklāt ir ņemta vērā arī viņu līmeņa maiņas vai paaugstināšanas amatā laikā. Šādā gadījumā nekādā ziņā nav diskriminējoši vērtēt ārējo kandidātu iegūto profesionālo pieredzi, piemērojot noteikumus par pieņemšanu darbā, savukārt iekšējo kandidātu iegūto profesionālo pieredzi joprojām atzīt, piemērojot noteikumus, kas nodrošina algas attīstības nepārtrauktību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1985. gada 29. janvāris, Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
24.
–
26.
punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 75. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka šajā lietā aplūkotā atšķirīgā attieksme, klasificējot līmenī, pret, pirmkārt, prasītāju kā iekšējo kandidātu, kurš ir nokārtojis attiecīgo konkursu, un, otrkārt, kandidātiem, kuri to arī ir nokārtojuši, ir pamatota ar Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punktā izvirzīto mērķi, proti, nodrošināt ECB strādājoša darbinieka parasto karjeras gaitu, vislabāko iespējamo turpinātību viņa algas attīstībā, un tā ir samērīga ar minēto mērķi, ja atbilstošā iepriekšējā profesionālā pieredze, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs ir norādījis šajā lietā, ir tikusi ņemta vērā, klasificējot viņu F/G algas grupas tādā līmenī, kāds izriet no Apkārtraksta 2/2011 5. panta 1. punkta piemērošanas.
Šo vērtējumu nevar atspēkot ar citiem apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā apelācijas sūdzībā izvirzītajiem argumentiem.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs kļūdaini apgalvo, ka no judikatūras, kas izriet no 1985. gada 15. janvāra sprieduma Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), ir secināms, ka tādā gadījumā kā viņējais būtu jāprevalē principam, saskaņā ar kuru atklātā konkursa dalībnieki ir pelnījis vienlīdzīgu attieksmi. No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā nolūkā nevar lietderīgi atsaukties uz apgalvoto faktu, ka vienpadsmit ar pusi gadu profesionālā pieredze, kas gūta pirms viņa stāšanās amatā ECB, ir jāuzskata par “atbilstošu” saskaņā ar pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, jo šāds faktu vērtējums jāsniedz ECB vērtējumā gadījumā, ja tiktu uzskatīts, ka tai patiešām bija pienākums piemērot šo praksi, lai pēc attiecīgā konkursa apelācijas sūdzības iesniedzēju klasificētu līmenī.
No otras puses, pieņemot, ka atbilstošā pieredze, uz kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucas pirms stāšanās amatā ECB, ir jāuzskata par “atbilstošu” pastāvīgās administratīvās prakses jauno darbinieku algu aprēķinam izpratnē, ieinteresētās personas situācija atšķiras no prasītāja situācijas lietā, kurā tika taisīts 1985. gada 15. janvāra spriedums Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
). It īpaši, kā izriet no pieminētā sprieduma 15. punkta, prasītājas iecelšana jaunajā amatā nebija daļa no viņas parastās karjeras attīstības, līdz ar to atšķirības starp viņas mašīnrakstītājas pienākumiem, ko viņa veica iepriekš kā ierēdne, un sekretāres – stenogrāfes/mašīnrakstītājas amatu, kurā viņa tika iecelta, varēja pamatot to, ka viņa atsaucas uz savu iepriekšējo pieredzi šajā pēdējā jomā.
No tā izriet, ka īsajam laikam, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs ir pavadījis ECB pirms attiecīgā konkursa nokārtošanas, salīdzinājumā ar nodarbinātības laikposmiem, kurus viņš bija nostrādājis pirms viņa pieņemšanas darbā ECB, būtu nozīme tikai gadījumā, ja netiktu ņemta vērā nekāda viņa profesionālā pieredze pirms stāšanās amatā, kas tā nav šajā lietā.
Otrkārt, ir taisnība, ka pārsūdzētā sprieduma 51. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka iekšējo kandidātu un attiecīgā konkursa ārējo kandidātu situācijas ir salīdzināmas, lai gan pēc tam tā minētā sprieduma 72. punktā vērtējumā par atšķirīgas attieksmes pamatojumu un atsaucoties uz judikatūru, kas izriet no 1985. gada 29. janvāra sprieduma Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
), ir norādījusi, ka šīs divas grupas objektīvi atšķiras.
Tomēr no pārsūdzētā sprieduma kopumā, it īpaši no tā 50., 51., 57. un 66.–72. punkta, izriet, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka minētās grupas ir salīdzināmas, jo to iepriekšējā atbilstošā profesionālā pieredze ir jāņem vērā, lai tās klasificētu vienas un tās pašas algas grupas līmenī, bet ka, it īpaši ņemot vērā katrai no šīm grupām piemēroto normu atšķirīgos mērķus, ir pamatoti, ka viņu iepriekšējās profesionālās pieredzes ņemšanas vērā kārtība ir atšķirīga.
Treškārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 73. punktā ir konstatējusi risku, ka pastāvīgās administratīvās prakses jauno darbinieku algas aprēķinam piemērošana šajā lietā var izraisīt to, ka divas reizes tiek ņemta vērā tā pati apelācijas sūdzības iesniedzēja profesionālā pieredze, pietiek norādīt, ka no šī sprieduma 60. un 66. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums pats par sevi nav tas, ka, no vienas puses, netiek ņemta vērā iepriekšējā profesionālā pieredze, to attaisnojot ar Civildienesta noteikumu 32. panta piemērošanu pēc analoģijas, un, no otras puses, tiek ņemta vērā tikai tāda iepriekšējā pieredze, kas atkarībā no gadījuma var būt nelabvēlīgāka ieinteresētajai personai salīdzinājumā ar vērā ņemto pieredzi atbilstoši Civildienesta 32. pantam.
Ceturtkārt un visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka neesot ievērots samērīguma princips, jo attiecīgā konkursa ārējo kandidātu iepriekšējā profesionālā pieredze tiek ņemta vērā praktiski neierobežoti, bet šī konkursa iekšējiem kandidātiem tā tiek ņemta vērā krietni mazākā apmērā.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šī argumentācija pati par sevi nevar atspēkot Vispārējās tiesas vērtējumu un līdz ar to ir neefektīva, jo no iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, varēja uzskatīt, pirmkārt, ka dažādā kārtība, kādā tiek ņemta vērā iekšējo un ārējo kandidātu attiecīgajā konkursā iepriekšējā profesionālā pieredze, bija pamatota ar dažādiem mērķiem, kas ir izvirzīti katrai no šīm grupām piemērotajos noteikumos, un, otrkārt, ka atkarībā no gadījuma, piemērojot pastāvīgo administratīvo praksi jauno darbinieku algas aprēķinam, tā rezultātā jaunie darbinieki varēja tikt klasificēti augstākā līmenī, kas pats par sevi nenozīmē, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais vienīgais pamats ir jānoraida un līdz ar to apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā ECB ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā viņa apelācijas sūdzība ir noraidīta, tam ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt ECB tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Sebastian Veit
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Centrālās bankas tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.