CELEX: 62018CJ0210
Eelotsusetaotlus
Transport
Ühtne Euroopa raudteepiirkond
Direktiiv 2012/34/EL
Artikkel 3
Mõiste „raudteeinfrastruktuur“
II lisa
Minimaalsed teenused
Reisiplatvormide kasutamise hõlmamine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (
ELT 2012, L 343, lk 32
), II lisa.
Taotlus on esitatud WESTbahn Management GmbH ja ÖBB-Infrastruktur AG vahelises vaidluses selle üle, kas kasutustasud, mida viimane nõudis selle eest, et WESTbahn Management saaks kasutada raudteejaamades reisiplatvorme, on õiguspärased.
Õiguslik raamistik
Määrus (EMÜ) nr 2598/70
Komisjoni 18. detsembri 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 2598/70, millega määratakse kindlaks nõukogu 4. juuni 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 1108/70 I lisas esitatud raamatupidamisaruande vormide eri kululiikidesse märgitavad andmed (
EÜT 1970, L 278, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 54), I lisa A osas oli ette nähtud:
„Raudteeinfrastruktuur koosneb järgmistest osadest, tingimusel et need moodustavad osa rööpmestikust, k.a haruteed, kuid v.a raudteed, mis asuvad tehnohoolduspunktides ja veduri- või vagunidepoodes, ja eraraudteed:
[…]
–
[…] reisi- ja kaubaplatvormid;
[…]“.
Direktiiv 91/440/EMÜ
Nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiiv 91/440/EMÜ ühenduse raudteede arendamise kohta (
EÜT 1991, L 237, lk 25
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 341) artiklis 3 oli sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
–
raudteeinfrastruktuur – [määruse nr 2598/70] I lisa A osas loetletud üksused […];
[…]“.
Direktiiv 2001/14/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta (
EÜT 2001, L 75, lk 29
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404) II lisa oli sõnastatud järgmiselt:
„Raudtee-ettevõtjatele osutatavad teenused
1.
Minimaalne juurdepääsupakett sisaldab järgmist:
a)
infrastruktuuri läbilaskevõimsuse taotluste käsitlemist;
b)
õigus kasutada eraldatud läbilaskevõimet;
c)
pöörangute ja haruteede kasutamist;
d)
liikluskorraldust, sealhulgas signaalimist, suunamist, dispetšjuhtimist ja sidet ning teabe andmist rongi liikumise kohta;
e)
mis tahes muud teavet, mida on tarvis selle teenuse käitamiseks, mille jaoks on läbilaskevõimsus eraldatud.
2.
Rööbasteed mööda teenindusvahendite juurde pääs ning teenindamine hõlmab:
[…]
c)
jaamu, jaamahooneid ja muid rajatisi reisijate jaoks;
[…]“.
Direktiiv 2012/34
Direktiivi 2012/34 põhjendustes 3, 7, 8, 26 ja 65 on öeldud:
„(3)
Tuleks suurendada raudteesüsteemi tõhusust ja integreerida raudteesüsteem turuga, kus valitseb konkurents, võttes arvesse raudteede eripära.
[…]
(7)
Raudteesektoris tuleks kohaldada teenuste osutamise vabaduse põhimõtet kõnealuse sektori eriomadusi arvesse võttes.
(8)
Selleks et suurendada konkurentsi raudteeteenuste majandamisel ning pakkuda kasutajatele rohkem mugavust ja paremaid teenuseid, peaks liikmesriikidele jääma üldine vastutus asjakohase raudteeinfrastruktuuri arendamise eest.
[…]
(26)
Selleks et tagada aus konkurents raudteeveo-ettevõtjate vahel ning tagada täielik läbipaistvus ja mittediskrimineeriv teenuste kättesaadavus ja pakkumine, tuleks eristada raudteeveoteenuste osutamist ja teenindusrajatiste käitamist. […]
[…]
(65)
Soovitatav on määratleda infrastruktuuriteenuse need osad, mis on tingimata vajalikud, et võimaldada ettevõtjal teenust osutada, ning mida tuleks osutada minimaalse juurdepääsutasu eest.“
Nimetatud direktiivi artikli 3 „Mõisted” punktides 1–3 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„raudteeveo-ettevõtja“ – vastavalt käesolevale direktiivile tegevusloa saanud avalik-õiguslik või eraõiguslik ettevõtja, kelle peamine tegevusala on osutada raudtee-kaubaveoteenuseid ja/või raudtee-reisijateveo teenuseid ja kes on kohustatud tagama veduriteenuse; see hõlmab ka ainult veduriteenust osutavaid ettevõtjaid;
2)
„raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja“ – asutus või ettevõtja, kes vastutab eelkõige raudteeinfrastruktuuri rajamise, majandamise ja hooldamise eest, sealhulgas liikluskorralduse ning juhtkäskude ja signaalimise eest; võrgustiku või selle osaga seotud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ülesanded võib anda teistele asutustele või ettevõtjatele;
3)
„raudteeinfrastruktuur“ – I isas loetletud elemendid.“
Selle direktiivi artikli 13 „Teenustele juurdepääsu tingimused“ lõigetes 1, 2 ja 4 on sätestatud:
„1.   Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad pakuvad kõigile raudteeveo-ettevõtjatele mittediskrimineerival viisil II lisa punktis 1 sätestatud minimaalset juurdepääsupaketti.
2.   Teenindusrajatiste käitajad tagavad kõikidele raudteeveo-ettevõtjatele mittediskrimineerival viisil juurdepääsu II lisa punktis 2 osutatud rajatistele ja nendes rajatistes osutatavatele teenustele, sealhulgas raudteele.
[…]
4.   Raudteeveo-ettevõtjate esitatud teenindusrajatisele ja II lisa punktis 2 osutatud teenustele juurdepääsu taotlusele vastatakse artiklis 55 osutatud reguleeriva asutuse kehtestatud mõistliku tähtaja jooksul. Taotluse võib tagasi lükata üksnes juhul, kui on olemas muud otstarbekad võimalused, kuidas asjaomaseid kauba- ja reisijateveo teenuseid samal või alternatiivsel marsruudil majanduslikult vastuvõetavatel tingimustel osutada. […]“.
Sama direktiivi artikli 31 „Kasutustasude määramise põhimõtted“ lõigetes 3 ja 7 on märgitud:
„3.   Ilma et see piiraks käesoleva artikli lõike 4 või 5 või artikli 32 kohaldamist, kehtestatakse kasutustasu juurdepääsu eest minimaalsele teenustepaketile ning teenindusrajatisi ühendavale infrastruktuurile lähtuvalt kuludest, mis rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad.
[…]
7.   Kasutustasud, mis kehtestatakse juurdepääsu eest rööbasteele II lisa punktis 2 osutatud teenindusrajatiste piires ning sellistes rajatistes teenuste osutamise eest, ei või ületada teenuse osutamise kulu koos mõistliku kasumiga.“
Direktiivi 2012/34 I lisa „Raudteeinfrastruktuuride elementide loetelu“ on sõnastatud järgmiselt:
„Raudteeinfrastruktuur koosneb järgmistest osadest, tingimusel et need moodustavad osa rööpmestikust, k.a haruteed, kuid v.a raudteed, mis asuvad tehnohoolduspunktides ja veduri- või vagunidepoodes, ja eraraudteed:
[…]
–
[…] reisi- ja kaubaplatvormid, seahulgas reisi- ja kaubajaamad […];
[…]“.
Direktiivi II lisa, mis sisaldab loetelu „Raudteeveo-ettevõtjatele osutatavad teenused“ (osutatud artiklis 13)“, on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Minimaalne juurdepääsupakett sisaldab järgmist:
[…]
c)
raudteeinfrastruktuuri, sealhulgas pöörangute ja haruteede kasutamine;
[…].
2.   Juurdepääs, sealhulgas rööbasteele, antakse järgmistele olemasolevatele teenindusrajatistele ning nendes rajatistes osutatavatele teenustele:
a)
jaamad, jaamahooned ja muud rajatised reisijate jaoks, sealhulgas reisiteabe tablood ja sobivalt paigutatud piletikassad;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
ÖBB-Infrastruktur on direktiivi 2012/34 artikli 3 punkti 2 tähenduses „raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja“, kes majandab suuremat osa Austria raudteevõrgustikust.
Westbahn Management on selle direktiivi artikli 3 punkti 1 tähenduses „raudtee-ettevõtja“, kes kasutab ÖBB-Infrastrukturi rongipeatusi Austria raudteevõrgu raudteejaamades.
Kuna WESTbahn Management leidis, et kasutustasu, mida ÖBB-Infrastruktur nõudis nende raudteejaamade kasutamise eest, oli liiga suur, esitas ta kasutustasu õiguspärasusega seoses kaebuse Schienen-Control Kommissionile (raudteevõrgu kontrollikomisjon, Austria), mis on Austria raudteesektori reguleeriv asutus.
Põhikohtuasja pooled on eri meelel küsimuses, kas reisiplatvormide kasutamine kuulub minimaalsesse juurdepääsupaketti ja iseäranis raudteeinfrastruktuuri kasutamise alla direktiivi 2012/34 II lisa punkti 1 alapunkti c tähenduses või teenindusrajatistele juurdepääsu alla selle direktiivi II lisa punkti 2 alapunkti a tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on see küsimus määrav, et teha kindlaks reisiplatvormide kasutamise eest nõutava kasutustasu lubatud summad. Nimelt kehtestatakse direktiivi 2012/34 artikli 31 lõike 3 tähenduses kasutustasud juurdepääsu eest minimaalsele teenustepaketile lähtuvalt kuludest, mis rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad. Kasutustasud, mis kehtestatakse rööbastee kasutamise eest II lisa punktis 2 osutatud teenindusrajatiste piires, ei või direktiivi artikli 31 lõike 7 kohaselt aga ületada teenuse osutamise kulu koos mõistliku kasumiga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 2012/34 asjasse puutuvate sätete sõnasõnalise tõlgendamise tulemusel eelistatakse tõlgendust, mille kohaselt kuulub reisiplatvormide kasutamine minimaalsesse juurdepääsupaketti ja eelkõige raudteeinfrastruktuuri kasutamise alla, mis on ette nähtud direktiivi 2012/34 II lisa punkti 1 alapunktis c. Nimelt kvalifitseeritakse selle sätte kohaselt minimaalseks juurdepääsupaketiks „raudteeinfrastruktuuri […] kasutamine“, mille koosseisu kuuluvad selle direktiivi I lisa teise taande kohaselt muu hulgas „reisi[…]platvormid, seahulgas reisi[…]jaamad“.
Tulemus oleks aga teistsugune, kui kasutada direktiivi 2012/34 süstemaatilist tõlgendamist, mille kohaselt on reisiplatvormid hõlmatud kategooriaga, kuhu kuuluvad „jaamad, jaamahooned ja muud rajatised reisijate jaoks“ teenindusrajatistena direktiivi II lisa punkti 2 alapunkti a tähenduses, jäädes nii direktiivi II lisa punktis 1 määratletud minimaalsest juurdepääsupaketist välja.
Liiati sisaldas direktiiv 2001/14 kuni direktiivi 2012/34 jõustumiseni II lisa, mis on analoogne direktiivi 2012/34 II lisaga. Kuid erinevalt viimati nimetatud lisast ei sisaldanud direktiivi 2001/14 II lisa kohane minimaalne juurdepääsupakett raudteeinfrastruktuuri kasutamist, mistõttu oli eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ilmselge, et „reisiplatvormid“ pidid olema hõlmatud kategooriaga, kuhu kuuluvad „jaamad, jaamahooned ja muud rajatised reisijate jaoks“, millele on osutatud direktiivi 2001/14 II lisa punkti 2 alapunktis c. Seetõttu on kõnealune kohus seisukohal, et kui liidu seadusandja oleks soovinud muuta reisiplatvormide kasutamise eest kasutustasude määramise põhimõtteid, oleks ta sellest direktiivi 2012/34 põhjendustes teada andnud, seda enam, et sellise muudatusega kaasnevad olulised finantstagajärjed.
Neil asjaoludel otsustas Schienen-Control Kommission (raudteevõrgu kontrollikomisjon, Austria) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2012/34] II lisa punkti 2 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et selles nimetatud koosseis „jaamad, jaamahooned ja muud rajatised reisijate jaoks“ hõlmab selle direktiivi I lisa teises taandes sätestatud raudteeinfrastruktuuri elemente „reisiplatvormid“?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis
Kas direktiivi [2012/34] II lisa punkti 1 alapunkti c tuleb tõlgendada nii, et selles nimetatud koosseis „raudteeinfrastruktuuri kasutamine“ hõlmab I lisa teise taande kohaste reisiplatvormide kasutamist?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt selgitust, kas direktiivi 2012/34 II lisa tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi I lisas osutatud „reisiplatvormid“ on raudteeinfrastruktuuri element, mille kasutamine kuulub vastavalt direktiivi II lisa punkti 1 alapunktile c minimaalsesse juurdepääsupaketti või on nende puhul tegemist sama II lisa punkti 2 alapunkti a tähenduses teenindusrajatisega.
Nendele küsimustele vastamiseks on oluline märkida, et liidu õigusnormi tõlgendamisel ei tule võtta arvesse mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on (7. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Lassal,
C‑162/09
,
EU:C:2010:592
, punkt
, ja 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
, punkt
).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et direktiivi 2012/34 artikli 3 punktis 3 on raudteeinfrastruktuur määratletud kui selle direktiivi I lisas loetletud element.
Kõnealuse I lisa kohaselt on raudteeinfrastruktuuri osadeks aga muu hulgas „reisi- ja kaubaplatvormid, seahulgas reisi- ja kaubajaamad“.
Järelikult kui reisiplatvormid on osa raudteeinfrastruktuurist, tuleneb sellest vältimatult, et nende kasutamine kuulub sama direktiivi II lisa punkti 1 alapunkti c kohaselt „raudteeinfrastruktuuri kasutamise“ alla.
Nagu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, nähtub direktiivi 2012/34 sätete sõnastusest endast, et reisiplatvormide kasutamine kuulub selle direktiivi II lisa punktis 1 määratletud minimaalsesse juurdepääsupaketti.
Seda tõlgendust kinnitab nii direktiivi 2012/34 asjasse puutuvate sätete ajalooline taust kui ka direktiiviga taotletavad eesmärgid.
Mis puudutab nende sätete ajaloolist tausta, siis tuleb kõigepealt märkida, et „reisiplatvormid“ kuulusid raudteeinfrastruktuuri määratluse alla juba enne direktiivi 2012/34 vastuvõtmist. Nimelt oli direktiivi 91/440 artikli 3 kolmandas taandes „raudteeinfrastruktuur“ määratletud viite abil määruse nr 2598/70 I lisa A osas loetletud üksustele, mille hulgas olid „reisiplatvormid“.
On tõsi, et kuna ajal, mil kohaldamisele kuulus direktiivi 2001/14 II lisa, ei olnud „raudteeinfrastruktuuri kasutamine“ minimaalse juurdepääsupaketi koosseisus välja toodud, võis reisiplatvormide kasutamine kuuluda direktiivi 2001/14 II lisa punkti 2 alapunkti c tähenduses „jaamad[ele], jaamahoone[tele] ja muud[ele] rajatis[tele] reisijate jaoks“ kasutamise alla.
Kuid kuna liidu seadusandja lisas direktiivi 2012/34 II lisa punktis 1 „raudteeinfrastruktuuri kasutamise“ minimaalsesse juurdepääsupaketti, tuleb asuda seisukohale, et nende platvormide kasutamine kuulub nüüd selle paketi alla.
Edasi, see, et seadusandja täpsustas direktiivi 2012/34 vastuvõtmisel I lisas, et raudteeinfrastruktuur koosneb muu hulgas reisiplatvormidest, „sealhulgas reisi[…]jaamad“, annab tunnistust soovist teha vahet ühelt poolt reisiplatvormidel ja teiselt poolt reisijaamadel, kusjuures ainult viimased on teenindusrajatised selle direktiivi II lisa punkti 2 alapunkti a tähenduses.
Lisaks võimaldab asjaolu, et II lisa ei muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. detsembri 2016. aasta direktiiviga (EL) 2016/2370, millega muudetakse direktiivi 2012/34/EL riigisiseste raudtee-reisijateveoteenuste turu avamise ja raudteeinfrastruktuuri juhtimise osas (
ELT 2016, L 352, lk 1
), järeldada, et liidu seadusandja kavatses laiendada minimaalset juurdepääsupaketti, et lisada sellesse raudteeinfrastruktuuri elemendina reisiplatvormide kasutamine.
Viimaks on tõsi, nagu rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle direktiivi põhjendustes ei ole eraldi põhjendatud minimaalse juurdepääsupaketi täiendamist direktiiviga 2012/34, et lisada sellesse raudteeinfrastruktuuri kasutamine. See aga ei takista selle direktiivi II lisa tõlgendamast nii, et reisiplatvormide kasutamine kuulub selle lisa tähenduses minimaalsesse juurdepääsupaketti, kuna väljakujunenud kohtupraktikas on juba täpsustatud, et kui üldkohaldatavast õigusaktist nähtub institutsiooni taotletava eesmärgi põhisisu, oleks liigne nõuda, et erinevad tehnilised valikud oleks eraldi põhjendatud (7. veebruari 2018. aasta kohtuotsus American Express,
C‑304/16
,
EU:C:2018:66
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles suhtes tuleb tõdeda, et liidu seadusandja valik on kooskõlas direktiiviga 2012/34 taotletavate eesmärkidega.
Nimelt nähtub iseäranis selle direktiivi põhjendustest 3, 7, 8 ja 26, et direktiivi eesmärk on suurendada raudteesüsteemi tõhusust, suurendades muu hulgas ausat konkurentsi raudteeveoteenuste osutamise valdkonnas ja tagades raudteesektoris teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise.
Just sel eesmärgil määratletakse direktiivis 2012/34 vastavalt selle põhjendusele 65 infrastruktuuriteenuse need osad, mis on tingimata vajalikud, et võimaldada ettevõtjal teenust osutada, ning mida tuleks osutada minimaalse juurdepääsutasu eest.
Ent minimaalsele teenustepaketile juurdepääsu ja kasutustasude kehtestamise tingimuste regulatsioon on arvestades eelkõige seda, et need teenused on tingimata vajalikud, eriti soodne raudteeveo-ettevõtjatele, kellele raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad on kohustatud neid teenuseid osutama. Direktiivi 2012/34 artikli 13 lõikes 1 ja artikli 31 lõikes 3 on nimelt sätestatud, et infrastruktuuriettevõtjad on kohustatud pakkuma kõigile raudteeveo-ettevõtjatele mittediskrimineerival viisil minimaalset juurdepääsupaketti kasutustasude eest, mis kehtestatakse lähtuvalt kuludest, mis rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad.
Seevastu direktiivi artikli 13 lõigete 2 ja 4 ning artikli 31 lõike 7 kohaselt saab juurdepääsu direktiivi II lisa punktis 2 osutatud teenindusrajatistele keelata vaid juhul, kui on olemas otstarbekas alternatiiv, ja selle kasutamise eest kehtestatud kasutustasu ei või ületada teenuse osutamise kulu koos mõistliku kasumiga.
Sellest tuleneb, et liidu seadusandja valik lisada raudteeinfrastruktuuri kasutamine, sealhulgas reisiplatvormid, minimaalsesse juurdepääsupaketti, soodustab raudteeveo-ettevõtjate raudteeveoturule pääsemise tingimusi ja vastab seega selle direktiivi eesmärkidele.
Järelikult jätab direktiivi 2012/34 II lisa punkti 1 alapunkti c sõnastuse kitsendav tõlgendus soovitava toimeta varasemate õigusnormide muudatuse, mis direktiiviga tehti, et hõlmata raudteeinfrastruktuuri kasutamine minimaalsesse juurdepääsupaketti.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2012/34 II lisa tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi I lisas osutatud „reisiplatvormid“ on raudteeinfrastruktuuri element, mille kasutamine kuulub vastavalt direktiivi II lisa punkti 1 alapunktile c minimaalsesse juurdepääsupaketti.
Käesoleva kohtuotsuse ajalise mõju piiramine
ÖBB-Infrastruktur palub oma kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtul piirata käesoleva kohtuotsuse ajalist mõju, kui direktiivi 2012/34 II lisa tõlgendatakse nii, et reisiplatvormide kasutamine kuulub selle lisa punkti 1 alapunkti c tähenduses minimaalsesse juurdepääsupaketti.
Oma taotluse põhjendamiseks toob ÖBB-Infrastruktur esiteks esile suurte majanduslike raskuste tekkimise ohu, mis tuleneb nende lepingute kas või osalisest ülesütlemisest, mille ta on sõlminud heauskselt raudteeveo-ettevõtjatega, ning teiseks asjaolu, et liikmesriigid ja Euroopa Komisjon on eelotsusetaotluse esemeks olevate sätete ulatuse muutnud objektiivselt ebakindlaks.
Selles suhtes tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle ELTL artikliga 267 antud pädevust kasutades liidu õigusnormile annab, selgitab ja täpsustab selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või peaks mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest. Sellest järeldub, et kohus võib ja peab kohaldama õigusnormi selles tõlgenduses isegi õigussuhetele, mis on tekkinud ja loodud enne tõlgendamistaotluse kohta tehtud otsust, kui muu hulgas on täidetud tingimused, mis lubavad selle sätte kohaldamist pädevas kohtus vaidlustada (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Skanska Industrial Solutions jt,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu võib Euroopa Kohus liidu õiguskorrale omast õiguskindluse üldpõhimõtet kohaldades vaid erandjuhtudel piirata kõikide huvitatud isikute võimalust tugineda mõnele tema tõlgendatud õigusnormile, et vaidlustada heauskselt loodud õigussuhteid. Selleks et sellist piiramist lubada, peavad olema täidetud kaks peamist tingimust, nimelt poolte heausksus ja oht tõsiste probleemide tekkimiseks (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Skanska Industrial Solutions jt,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkreetsemalt on Euroopa Kohus kasutanud seda lahendust vaid väga selgetel asjaoludel, kui esines raskete majanduslike tagasilöökide tekkimise oht, mis tulenes eelkõige õiguspäraselt kehtivaks peetud õigusnormide alusel heas usus loodud õigussuhete suurest arvust, ning kui ilmnes, et objektiivne ja märkimisväärne ebakindlus liidu õigusnormide reguleerimisala suhtes, mis võis olla tingitud ka teiste liikmesriikide või komisjoni käitumisest, viis selleni, et eraõiguslikud isikud ja liikmesriigi ametiasutused tegutsesid liidu õigusnormide vastaselt (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Skanska Industrial Solutions jt,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas piisab tõdemusest, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 75 sisuliselt märkis, et ÖBB-Infrastruktur piirdub väitega, et kui reisiplatvormide kasutamine kuulub direktiivi 2012/34 II lisa punkti 1 alapunkti c tähenduses minimaalsesse juurdepääsupaketti, mõjutaks see õigussuhteid, mille ta on loonud heauskselt raudteeveo-ettevõtjatega ja mille ülesütlemine tooks tema jaoks kaasa liiga suure majandusliku koormuse. Kuna ÖBB-Infrastruktur ei esita aga Euroopa Kohtule mingit konkreetset teavet selliste õigussuhete arvu või sellise majandusliku koormuse laadi ja ulatuse kohta, siis ei ole need argumendid piisavad, et tõendada selliste erakorraliste asjaolude esinemist, mis põhjendaksid käesoleva kohtuotsuse ajalise mõju piiramist.
Järelikult ei ole kohtuotsuse ajalist mõju vaja piirata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond, II lisa tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi I lisas osutatud „reisiplatvormid“ on raudteeinfrastruktuuri element, mille kasutamine kuulub vastavalt direktiivi II lisa punkti 1 alapunktile c minimaalsesse juurdepääsupaketti.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.