CELEX: 62017TJ0440
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Asetus (EY) N:o 1049/2001
Valtiontukien valvontamenettelyihin liittyvät asiakirjat
Asiakirjaan tutustumista koskevan oikeuden epääminen
Kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskeva poikkeus
Tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa koskeva poikkeus
Yleinen luottamuksellisuusolettama
Velvollisuus konkreettiseen ja asiakirjakohtaiseen tarkasteluun
Ylivoimainen yleinen etu

Asian tausta
Euroopan komissio antoi 18.7.2007 päätöksen 2008/214/EY valtiontuesta C 27/2004, jonka Tšekin tasavalta on myöntänyt yhtiöille GE Capital Bank a.s. ja GE Capital International Holdings Corporation, USA (tiedoksiannettu numerolla K(2007) 1965) (EUVL 2008, L 67, s. 3).
Tässä päätöksessä komissio totesi, että GE Capital Bank ja GE Capital International Holdings Corporation, USA olivat Agrobanka Praha a.s.  ‑pankin yksityistämisen ja rakenneuudistuksen yhteydessä saaneet 1.5.2004 alkaen sisämarkkinoille soveltuvaa valtiontukea Česká Národní Bankan (Tšekin keskuspankki, Tšekki) ja GE Capital International Holdings Corporation, USA:n 22.6.1998 tekemän korvausvastuusopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna siihen 25.4.2004 tehdyllä tarkistuksella nro 1, mukaisina tiettyinä korvaussitoumuksina sekä samojen sopimuspuolten 22.6.1998 tekemän myyntioptiosopimuksen mukaisena myyntioptiona.
Kantaja Arca Capital Bohemia a.s. haki 23.2.2017 päivätyllä kirjeellä Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL 2001, L 145, s. 43) perusteella oikeutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin, jotka liittyivät päätöksen 2008/214 tekemiseen johtaneeseen valtiontukien hallinnolliseen valvontamenettelyyn.
Kantaja oli pyytänyt oikeutta tutustua erityisesti seuraaviin asiakirjoihin (jäljempänä kyseiset asiakirjat):
–        Tšekin keskuspankin, GE Capital Bank a.s:n ja GE Capital International Holdings Corporation, USA:n 22.6.1998 tekemä puitesopimus (mukaan lukien liitteet) (jäljempänä puitesopimus)
–        puitesopimukseen 30.11.2000 tehty tarkistus nro 1
–        puitesopimukseen 21.11.2001 tehty tarkistus nro 2.
Komissio ilmoitti 15.3.2017 päivätyllä kirjeellä kantajalle evänneensä siltä oikeuden tutustua kyseisiin asiakirjoihin ja perusteli tätä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyllä poikkeuksella (jäljempänä vastaus alkuperäiseen hakemukseen). Komissio palautti mieliin SEUT 339 artiklasta, siltä osin kuin se koskee salassapitovelvollisuuden suojaa, johtuvan velvollisuutensa ja vetosi 28.6.2012 annettuun tuomioon komissio v. Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394) katsoessaan, että näihin asiakirjoihin sovellettiin yleistä luottamuksellisuusolettamaa, jonka mukaan niiden sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi asianomaisten yritysten taloudellisten etujen suojaa. Se totesi myös, ettei kantaja ollut esittänyt mitään perusteluja pyrkiäkseen osoittamaan, etteivät kyseiset asiakirjat kuuluneet yleisen olettaman alaan tai että kyseessä oli ylivoimainen yleinen etu. Lopuksi komissio totesi, että yleistä olettamaa sovellettiin myös siltä osin kuin on kyse oikeudesta tutustua asiakirjaan osittain, eikä kyseistä oikeutta näin ollen voitu myöntää.
Kantaja esitti 4.4.2017 päivätyllä kirjeellä uudistetun hakemuksen asetuksen N:o 1049/2001 7 artiklan 2 kohdan nojalla vedoten ylivoimaiseen yleiseen etuun, joka oikeutti kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen lähinnä sillä perusteella, että kansalaiset valvoivat Tšekin viranomaisten harjoittamaa julkisten varojen hoitoa silloin, kun Agrobanka Praha yksityistettiin GE Capital Bankin ja GE Capital International Holdings Corporation, USA:n tekemän hankinnan kautta.
Komissio hylkäsi kantajan hakemuksen 4.5.2017 antamallaan päätöksellä C(2017) 3130 final (jäljempänä toinen riidanalainen päätös). Se muistutti heti aluksi, että kyseiset asiakirjat kuuluivat valtiontukien valvontamenettelyyn liittyvään hallinnolliseen asiakirja-aineistoon ja totesi oikeuskäytännön perusteella niiden kuuluvan sellaisinaan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja kolmannessa luetelmakohdassa säädettyihin poikkeuksiin perustuvan yleisen luottamuksellisuusolettaman alaan siitäkin huolimatta, että tutkinta oli lopullisesti päätetty. Se muistutti muun muassa, että [SEUT] 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 13.7.2015 annettu neuvoston asetus (EU) 2015/1589 (EUVL 2015, L 248, s. 9) sisälsi erityisesti valtiontukien valvontamenettelystä saatujen tietojen käsittelyä koskevat säännöt ja että näin ollen antamalla muille kolmansille kuin asianomaiselle jäsenvaltiolle oikeus tutustua tämän menettelyn asiakirja-aineistoon asetuksen N:o 1049/2001 perusteella vaarannettaisiin tasapaino, jonka unionin lainsäätäjä on halunnut taata sen jäsenvaltioiden velvollisuuden, jonka mukaan ne toimittavat komissiolle arkaluonteisia tietoja – mukaan lukien asianomaisia yrityksiä koskevat tiedot – ja sen asetuksen 2015/1589 mukaisen vahvistettua suojaa koskevan takeen välillä, joka liittyy komissiolle näin toimitettuihin tietoihin. Komissio muistutti lisäksi, että asetuksessa N:o 2015/1589 edellytetään salassapitovelvollisuuden suojaamista, ja tukeutui oikeuskäytäntöön katsoessaan, että siltä osin kuin kyseiset asiakirjat sisälsivät asianomaisten yritysten taloudellista toimintaa koskevia arkaluonteisia tietoja, niihin sovellettiin yleistä luottamuksellisuusolettamaa, jonka mukaan niiden sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi lähtökohtaisesti näiden yritysten taloudellisten etujen suojaa siitäkin huolimatta, että tutkinta olisi päätetty.
Sen jälkeen komissio tarkasteli mahdollisuutta antaa kantajalle oikeus tutustua kyseisiin asiakirjoihin osittain. Tässä yhteydessä se totesi, ettei se voinut myöntää tällaista oikeutta tutustua asiakirjoihin osittain, koska se saattaisi vaarantaa sen tutkintatoimien tarkoituksen ja taloudellisten etujen suojan. Komission mukaan kyseiset asiakirjat kuuluivat nimittäin selvästi kokonaan niiden poikkeusten soveltamisalaan, joihin oli vedottu, eikä se siis ollut velvollinen ilmaisemaan niiden sisältämiä tietoja kokonaan tai osittain.
Lopuksi komissio katsoi, ettei käsiteltävässä asiassa ollut kyse mistään asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta ylivoimaisesta yleisestä edusta, joka oikeuttaisi kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen. Tässä yhteydessä se katsoi, että kantajan esittämiä väitteitä kyseessä olevan valtiontuen lainvastaisuudesta ei voitu ottaa huomioon asiakirjoihin tutustumista koskevassa menettelyssä. Lisäksi se totesi, että yksityinen intressi, joka saattoi liittyä kantajan oikeuteen tutustua kyseisiin asiakirjoihin, ei voinut muodostaa ylivoimaista yleistä etua.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2017 jättämällään kannekirjelmällä.
Työjärjestyksen 106 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asianosaiset eivät ole esittäneet istunnon pitämistä koskevaa pyyntöä kolmen viikon kuluessa siitä, kun ilmoitus asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättämisestä on annettu tiedoksi, unionin yleinen tuomioistuin voi päättää ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo saaneensa nyt esillä olevassa asiassa riittävästi tietoa asiakirjojen perusteella, ja se on, koska tällaista pyyntöä ei ole esitetty, päättänyt ratkaista asian ilman suullista käsittelyä.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa alkuperäiseen hakemukseen annetun vastauksen ja toisen riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää kanteen tutkimatta siltä osin kuin se koskee vastausta alkuperäiseen hakemukseen
–        hylkää kanteen perusteettomana siltä osin kuin se koskee toista riidanalaista päätöstä
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Alkuperäiseen hakemukseen annetun vastauksen kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottaminen
Komissio vaatii kanteen jättämistä tutkimatta siltä osin kuin se koskee alkuperäiseen hakemukseen annettua vastausta sillä perusteella, että se on valmisteleva toimi, joka ei voi vaikuttaa kantajan oikeusasemaan.
On todettava, että toimia, jotka voivat olla kumoamiskanteen kohteena, ovat vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttamalla tämän oikeusasemaa selvästi (ks. tuomio 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds v. komissio, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamista koskevasta täysin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa myös, että näiden toimien määrittelemistä varten tarkastelun kohteeksi on otettava riitautettujen toimien asiasisältö ja niiden laatijoiden aikomus. Tältä osin kannekelpoisia toimia ovat pääsääntöisesti toimenpiteet, joissa lopullisesti vahvistetaan komission kanta hallinnollisen menettelyn päätteeksi ja joilla pyritään aikaansaamaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka ovat omiaan vaikuttamaan kantajan etuihin; sen sijaan menettelyn kuluessa tehdyt toimenpiteet, joilla valmistellaan lopullista päätöstä, ja sellaisen aikaisemman toimen, jota ei ole riitautettu määräajassa, pelkästään vahvistava toimi eivät ole kannekelpoisia (ks. tuomio 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds v. komissio, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksesta N:o 1049/2001 on todettava, että kun sen 7 ja 8 artiklassa säädetään kaksivaiheisesta menettelystä, näillä artikloilla on tarkoitus mahdollistaa yhtäältä asianomaisten toimielinten asiakirjoihin tutustumista koskevien hakemusten nopea ja helppo käsittely sekä toisaalta mahdollisesti aiheutuvien erimielisyyksien ratkaiseminen ensisijaisesti sovinnollisesti. Niitä tapauksia varten, joissa tällaista erimielisyyttä ei ole voitu ratkaista asianosaisten kesken, kyseisen 8 artiklan 1 kohdassa säädetään kaksi oikeussuojakeinoa eli kanteen nostaminen tuomioistuimessa ja kanteleminen Euroopan oikeusasiamiehelle (tuomio 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds v. komissio, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 53 kohta).
Asetuksen N:o 1049/2001  7 ja 8 artiklassa määritetty menettely, johon kuuluu uudistetun hakemuksen tekeminen, antaa asianomaiselle toimielimelle muun muassa mahdollisuuden tarkistaa kantaansa ennen lopullista kieltäytymispäätöstä, josta voidaan nostaa kanne Euroopan unionin tuomioistuimissa. Tällaisessa menettelyssä alkuperäiset hakemukset voidaan käsitellä joutuisammin ja siten täyttää hakijan odotukset mahdollisimman suuressa osassa tapauksia kuitenkin niin, että kyseinen toimielin voi määrittää kantansa yksityiskohtaisesti, ennen kuin se lopullisesti kieltäytyy antamasta tutustuttavaksi hakijan tarkoittamia asiakirjoja varsinkin silloin, jos hakija edelleen pyytää saada tutustua niihin huolimatta kyseisen toimielimen perustellusta kieltäytymisestä (tuomio 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds v. komissio, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 54 kohta).
Tästä seuraa, että vastaus alkuperäiseen hakemukseen on ainoastaan ensimmäinen kannanotto, josta ei lähtökohtaisesti voida nostaa kannetta, koska se ei saa aikaan oikeusvaikutuksia, kun kyse ei ole poikkeuksellisista olosuhteista (ks. vastaavasti tuomio 2.10.2014, Strack v. komissio, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 36 kohta ja tuomio 19.1.2010, Co-Frutta v. komissio, T‑355/04 ja T‑446/04, EU:T:2010:15, 36 kohta).
Toisin on muun muassa silloin, kun vastausta alkuperäiseen hakemukseen rasittaa muotovirhe, koska siinä ei ole ilmoitettu kantajalle sen oikeudesta esittää uudistettu hakemus (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2009, Brink’s Security Luxembourg v. komissio, T‑437/05, EU:T:2009:318, 74 ja 75 kohta), tai kun toimielin vahvistaa kantansa alkuperäiseen hakemukseen annetulla vastauksella lopullisesti (ks. vastaavasti tuomio 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds v. komissio, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 58–62 kohta ja tuomio 2.10.2014, Strack v. komissio, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 36 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei ole nimennyt mitään poikkeuksellista olosuhdetta, joka oikeuttaisi kanteen tutkittavaksi ottamisen siltä osin kuin se koskee alkuperäiseen hakemukseen annettua vastausta. Lisäksi tätä vastausta tarkasteltaessa ilmenee, ettei siihen sisältynyt komission lopullista kantaa, koska kantajalle ilmoitettiin hänen oikeudestaan tehdä uudistettu hakemus komission kannan tarkistamiseksi, minkä se on tehnytkin.
Edellä esitetyn perusteella kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee alkuperäiseen hakemukseen annettua vastausta.

Toisen riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimus
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi lähinnä kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen ja ensisijainen koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja kolmannessa luetelmakohdassa säädettyjen poikkeuksien virheellistä soveltamista ja toinen ja toissijainen saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan rikkomista sillä perusteella, että ylivoimainen yleinen etu oikeuttaa kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä ja kolmannessa luetelmakohdassa säädettyjen poikkeusten virheellistä soveltamista
Ensimmäisessä kanneperusteessa kantaja väittää, että komissio on soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäistä ja kolmatta luetelmakohtaa tulkitessaan näissä säännöksissä säädettyjä poikkeuksia laajasti ja virheellisesti.
Ensiksi on tutkittava toisen riidanalaisen päätöksen lainmukaisuus siltä osin kuin siinä tukeudutaan yleiseen olettamaan, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskevaan poikkeukseen.
–
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskevaan poikkeukseen perustuvan yleisen olettaman soveltaminen
Kantaja katsoo, ettei käsiteltävässä asiassa voida soveltaa oikeuskäytäntöä, johon komissio vetoaa toisessa riidanalaisessa päätöksessä tukeakseen asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeukseen soveltamista. Se kiistää niiden yrityskeskittymiä ja kartelleja koskevan oikeuden alaan kuuluvien oikeustapausten merkityksen, joihin komissio vetoaa, ja väittää, ettei niitä voida soveltaa sen valtiontukien alaa koskevaan hakemukseen. Sen mukaan nämä menettelyt ovat tavoitteiltaan ja luonteeltaan erilaiset. Kantajan mukaan valtiontukimenettelyt, jotka koskevat julkisten varojen hoitoa ja jäsenvaltioiden suhteita muihin yhteisöihin, eroavat nimittäin yrityskeskittymien valvontaa ja kartelleja koskevista menettelyistä, jotka koskevat kahden tai useamman yksityisen osapuolen välisiä suhteita ja joiden yhteydessä komissiolle toimitetut asiakirjat sisältävät yleensä liikesalaisuuksia, joita on suojeltava. Valtiontukimenettelyyn sitä vastoin liittyy sen luonteen takia hyvin suuri yleinen intressi saada mahdollisimman paljon tietoa valtion elinten legitiimin toiminnan ja julkisten varojen asianmukaisen hoidon varmistamiseksi. Kantajan mukaan asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vaikuttaa yritysten yhteistyöhalukkuuteen merkittävästi vain kartelleja tai yrityskeskittymiä koskevien menettelyjen yhteydessä, kun henkilöt, joita menettelyt koskevat, ovat yksityisiä osapuolia eikä kyse ole julkisista varoista.
Vastauskirjelmässään kantaja väittää, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kohtuullista katsoa, että kyseessä olevat tiedot eivät ole luottamuksellisia, koska ne ovat vanhoja. Lisäksi se väittää, ettei tutustumisoikeuden epäämistä voida pitää asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 7 kohdassa tarkoitetulla tavalla perusteltuna, kun otetaan huomioon pyydettyjen asiakirjojen yleinen sisältö, jota on täsmennetty kokonaan julkisessa myyntisopimuksessa. Näin ollen tiedon antaminen kyseisten asiakirjojen sisällöstä ei vaaranna asianomaisten yritysten taloudellisia etuja.
Kantajan mukaan komissio oli velvollinen tutkimaan asiakirjat asiakirjakohtaisesti osoittaakseen, että ajan kulumisesta huolimatta kyseisten asiakirjojen tietoja on edelleen syytä suojella taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen nojalla.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
On todettava, että vaikka kantaja ei nimenomaisesti kiistä yleisen luottamuksellisuusolettaman periaatetta valtiontukien valvontamenettelyihin liittyvien asiakirjojen osalta, se väittää lähinnä, ettei kyseistä olettamaa voida soveltaa käsiteltävään asiaan, koska tutkintamenettely oli päätetty lopullisesti. Se katsoo siis, että komissio oli velvollinen tutkimaan asiakirjat asiakirjakohtaisesti osoittaakseen, että ajan kulumisesta huolimatta kyseisten asiakirjojen tiedot oli syytä suojata taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen nojalla.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaisen yleisen olettaman hyväksyminen, jonka mukaan tietynlaisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi lähtökohtaisesti jonkin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa mainitun edun suojaa, antaa kyseessä olevalle toimielimelle mahdollisuuden käsitellä pyyntöä kokonaisuutena ja vastata siihen vastaavalla tavalla (tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 48 kohta ja tuomio 28.3.2017, Deutsche Telekom v. komissio, T‑210/15, EU:T:2017:224, 54 kohta).
Tämän seurauksena yleiset olettamat merkitsevät sitä, että velvollisuus antaa tietoja asiakirjojen sisällöstä kokonaisuudessaan tai osittain ei koske asiakirjoja, jotka kuuluvat kyseisten olettamien alaan (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 133 kohta).
Vaikka olisikin näin ollen myönnettävä, että käsiteltävässä asiassa komissio epäsi perustellusti kantajalta oikeuden tutustua kyseisiin asiakirjoihin vedotessaan yleiseen olettamaan ja teki näin siitä huolimatta, että kyseessä oleva valtiontukien valvontamenettely oli jo päätetty, tästä seuraisi, ettei komissio ollut velvollinen tutkimaan asiakirjakohtaisesti jokaista asiakirjaa, johon oli pyydetty saada tutustua, eikä sitä, olisiko mainittuihin asiakirjoihin voitu myöntää tutustumisoikeus edes osittain (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 68 kohta).
On siis tutkittava, onko komissio tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn poikkeukseen perustuvaa yleistä olettamaa, joka koskee kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa.
Tältä osin on muistutettava, että asetuksella N:o 1049/2001 pyritään myöntämään yleisölle mahdollisimman laaja oikeus tutustua toimielinten asiakirjoihin. Tästä asetuksesta, erityisesti sen 4 artiklasta, jossa säädetään tältä osin poikkeusjärjestelmästä, ilmenee myös, että tutustumisoikeuteen sovelletaan kuitenkin tiettyihin yleiseen tai yksityiseen etuun liittyviin syihin perustuvia rajoituksia (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 51 kohta ja tuomio 27.2.2014, komissio v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 61 kohta).
On totta, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen perustelemiseksi, että toimielin päättää olla antamatta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei lähtökohtaisesti riitä, että tämä asiakirja kuuluu jonkin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa mainitun toiminnan alaan. Kyseisen toimielimen on myös selitettävä, millä tavoin tähän asiakirjaan tutustuminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti loukata etua, jota suojataan tässä artiklassa säädetyllä poikkeuksella (tuomio 1.7.2008, Ruotsi  ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 49 kohta; ks. myös tuomio 27.2.2014, komissio v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on joka tapauksessa todennut, että kyseinen unionin toimielin voi käyttää tältä osin perusteluina yleisiä olettamia, joita sovelletaan tiettyihin asiakirjojen luokkiin, koska samankaltaiset yleisluonteiset toteamukset saattavat olla sovellettavissa luonteeltaan samanlaisia asiakirjoja koskeviin tiedonsaantipyyntöihin (tuomio 1.7.2008, Ruotsi  ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 54 kohta; ks. myös tuomio 27.2.2014, komissio v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siten unionin tuomioistuin on jo myöntänyt tällaisten yleisten olettamien olemassaolon muun muassa valtiontukien valvontamenettelyn hallinnollisten asiakirjojen (ks. vastaavasti tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 61 kohta ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 36 kohta), komission ja ilmoituksen tehneiden osapuolten tai kolmansien välillä yrityskeskittymän valvontamenettelyn yhteydessä vaihdettujen asiakirjojen (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 123 kohta ja tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 64 kohta) tai SEUT 101 artiklan soveltamismenettelyyn liittyvän asiakirja-aineiston asiakirjojen (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, komissio v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 93 kohta) tapauksessa. Unionin yleinen tuomioistuin on myöntänyt yleisten olettamien olemassaolon myös muun muassa määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevan hallintomenettelyn asiakirja-aineiston asiakirjojen tapauksessa (tuomio 28.3.2017, Deutsche Telekom v. komissio, T‑210/15, EU:T:2017:224, 45 kohta).
Valtiontukien valvontaan liittyvän hallintomenettelyn asiakirja-aineiston asiakirjojen yleisen luottamuksellisuusolettaman osalta on todettu, että niiden sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaa lähtökohtaisesti tutkintatoimien tarkoitusten suojaa (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 61 kohta ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 37 kohta).
Unionin tuomioistuimet ottivat asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmatta luetelmakohtaa tulkitessaan huomioon sen, ettei muilla asianomaisilla kuin kyseisellä jäsenvaltiolla ollut oikeutta tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin. Jos nämä asianomaiset nimittäin voisivat asetuksen N:o 1049/2001 perusteella saada oikeuden tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin, valtiontukien valvontamenettelyjärjestelmä vaarantuisi (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 58 kohta ja tuomio 25.3.2015, Sea Handling v. komissio, T‑456/13, ei julkaistu, EU:T:2015:185, 61 kohta).
Oikeus tutustua hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon SEUT 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti aloitetussa valvontamenettelyssä ja asetukseen N:o 1049/2001 perustuva oikeus tutustua asiakirjoihin eroavat oikeudellisesti toisistaan, mutta ne johtavat tästä huolimatta toiminnalliselta kannalta katsoen toisiinsa rinnastettaviin tilanteisiin. Oikeus tutustua asiakirjoihin mahdollistaa nimittäin tämän oikeuden myöntämisen oikeudellisesta perustasta riippumatta sen, että asianomaiset voivat saada kaikki komissiolle esitetyt huomautukset ja asiakirjat (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 59 kohta ja tuomio 25.3.2015, Sea Handling v. komissio, T‑456/13, ei julkaistu, EU:T:2015:185, 62 kohta; ks. myös vastaavasti ja analogisesti tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 61 kohta).
Nämä toteamukset pätevät myös tulkittaessa asetuksen N:o 1049/2011  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyä poikkeusta siitä syystä, että valtiontukien valvontamenettelyä sääntelevässä säännöstössä säädetään myös tiukoista säännöistä tällaisen menettelyn yhteydessä saatujen tai vahvistettujen tietojen käsittelyn osalta. Kuten komissio nimittäin perustellusti väittää, asetuksen 2015/1589 30 artiklassa edellytetään, että tietoja, jotka on saatu sovellettaessa tätä asetusta ja jotka kuuluvat salassapitovelvollisuuden piiriin, ei saa ilmaista (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 60 kohta).
Tämä säännös täydentää SEUT 339 artiklassa, jonka mukaan unionin toimielimet eivät saa ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eivätkä varsinkaan tietoja yrityksistä, niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä, määrättyä käytännesääntöä asetuksen 2015/1589 soveltamisalalla (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2011, Idromacchine ym. v. komissio, T‑88/09, EU:T:2011:641, 43 kohta ja tuomio 13.5.2015, Niki Luftfahrt v. komissio, T‑511/09, EU:T:2015:284, 70 kohta).
Näin ollen yleinen oikeus tutustua asetuksen N:o 1049/2001 perusteella valtiontukien valvontamenettelyihin liittyvän hallinnollisen asiakirja-aineiston asiakirjoihin olisi omiaan vaarantamaan tasapainon, jonka unionin lainsäätäjä on asetuksessa 2015/1589 halunnut taata yhtäältä kyseessä olevan jäsenvaltion velvollisuuden – ja tarvittaessa kolmansien osapuolten halun – toimittaa komissiolle mahdollisesti arkaluonteisia tietoja, jotta se voi arvioida valtiontuen yhteensoveltuvuutta sisämarkkinoille, ja toisaalta sen vahvistettua suojaa koskevan takeen välillä, joka liittyy salassapitovelvollisuuden ja liikesalaisuuksien nojalla komissiolle näin toimitettuihin tietoihin (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 62 kohta).
Jos muut kuin asianomainen jäsenvaltio, joka on osapuolena valtiontukien valvontamenettelyssä ja jolla ainoastaan on valtiontukisäännöstön nojalla oikeus tutustua tämän menettelyn asiakirja-aineistoon, voisivat saada oikeuden tutustua asiakirjoihin asetuksen N:o 1049/2001 nojalla, kyseisellä säännöstöllä käyttöön otettu järjestelmä vaarannettaisiin (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 63 kohta).
Näin ollen asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyä poikkeusta tulkittaessa on tunnustettava sen yleisen olettaman olemassaolo, jonka mukaan hallinnollisen asiakirja-aineiston asiakirjoihin sisältyvien tietojen ilmaiseminen lähtökohtaisesti vahingoittaisi menettelyn kohteena olevien yritysten taloudellisia etuja.
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että kyseiset asiakirjat, jotka mainittiin toisen riidanalaisen päätöksen 1 kohdassa, laadittiin päätöksen 2008/214 antamiseen johtaneessa valtiontuen C 27/2004 valvontamenettelyssä, ja ne kuuluvat siis tähän menettelyyn liittyvään hallinnolliseen asiakirja-aineistoon. Lisäksi puitesopimuksen ja siihen tehtyjen muutosten on katsottava kuuluvan samaan asiakirjaryhmään. Nämä asiakirjat kuuluvat siis yleisen luottamuksellisuusolettaman alaan.
Kuten komissio on toisessa riidanalaisessa päätöksessä perustellusti todennut ja toisin kuin kantaja väittää, tämä päätelmä pätee siitä riippumatta, koskeeko tutustumishakemus jo päätettyä vai vireillä olevaa menettelyä. Kun nimittäin otetaan huomioon valtiontukien valvontamenettelyn yhteydessä suojatut edut, menettelyn kohteena olevien yritysten – erityisesti tuensaajan – taloudellista toimintaa koskevien arkaluonteisten tietojen julkistaminen voi vahingoittaa niiden taloudellisia etuja riippumatta siitä, että SEUT 108 artiklan soveltamismenettely on jo päätetty (ks. analogisesti tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 124 kohta; tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 66 kohta ja tuomio 13.9.2013, Alankomaat v. komissio, T‑380/08, EU:T:2013:480, 43 kohta).
Lisäksi on korostettava, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 7 kohdan mukaan taloudellisia etuja ja arkaluonteisia asiakirjoja koskevia poikkeuksia voidaan soveltaa 30 vuoden ajan ja tarvittaessa jopa tämän jälkeenkin (tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 125 kohta; tuomio 28.6.2012, komissio v. Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 67 kohta ja tuomio 13.9.2013, Alankomaat v. komissio, T‑380/08, EU:T:2013:480, 44 kohta).
Tässä yhteydessä on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan yrityskeskittymien valvontamenettelyyn ja SEUT 101 artiklan soveltamiseen liittyvän asiakirja-aineiston asiakirjoihin tutustumista koskevalla oikeuskäytännöllä ei ole merkitystä käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin on kyse oikeudesta tutustua valtiontukien valvontamenettelyn asiakirja-aineiston asiakirjoihin. On nimittäin jo todettu, että hallinnollista asiakirja-aineistoa koskevan tutustumisoikeuden kannalta valtiontukien valvontamenettelyt ja yrityskeskittymien valvontamenettelyt ovat rinnastettavissa toisiinsa ja että näihin menettelyihin liittyvien asiakirjojen osalta on tunnustettava yleisen luottamuksellisuusolettaman olemassaolo kummassakin menettelyssä (tuomio 28.6.2012, komissio v. Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 117–123 kohta ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 45 ja 62 kohta). Unionin tuomioistuin on tältä osin rinnastanut keskenään myös valtiontukien valvontamenettelyt ja SEUT 101 artiklan nojalla toteutetut menettelyt (tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 46 kohta).
Vaikka on totta, että yrityskeskittymien tai kartellien valvontamenettelyjen ja valtiontukien valvontamenettelyjen luonteessa ja kulussa on eroja, on kuitenkin niin – toisin kuin kantaja väittää – että yritysten taloudelliset edut, jotka on suojattu näiden menettelyjen yhteydessä, ovat luonteeltaan samankaltaiset.
Kun nimittäin otetaan huomioon SEUT 108 artiklan soveltamismenettelyn tavoite eli sen tarkastaminen, soveltuuko valtiontuki sisämarkkinoille, komissio voi, kuten se perustellusti korostaa, saada jäsenvaltiolta tai yksityisiltä osapuolilta, kuten valittajilta tai muilta tuensaajan kilpailijoiden tai asiakkaiden kaltaisilta kolmansilta osapuolilta, asianomaisten yritysten taloudellista toimintaa koskevia kaupallisesti arkaluonteisia tietoja, joiden ilmaiseminen vahingoittaisi niiden taloudellisia etuja.
Oikeuskäytännön mukaan salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvat tiedot voivat nimittäin olla sekä luottamuksellisia tietoja että liikesalaisuuksia (ks. tuomio 8.11.2011, Idromacchine ym. v. komissio, T‑88/09, EU:T:2011:641, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten salassapitovelvollisuudesta valtiontukipäätöksissä 1.12.2003 annetun komission tiedonannon C(2003) 4582 (EUVL 2003, C 297, s. 6) johdanto-osan 10 ja 11 perustelukappaleesta ilmenee, valtiontukien valvontamenettelyn asiakirja-aineistoon sisältyvillä liikesalaisuuksilla, jotka koskevat ensisijaisesti tuensaajaa mutta myös kolmatta osapuolta, voidaan tarkoittaa muun muassa valmistus- ja jakelukustannusten arviointimenetelmiä, tuotantosalaisuuksia ja  ‑prosesseja, hankintalähteitä, tuotanto- ja myyntimääriä, markkinaosuuksia, asiakas- ja jakelijaluetteloita, markkinointisuunnitelmia, omakustannushinnan rakennetta, myyntipolitiikkaa ja yrityksen sisäiseen organisaatioon liittyviä tietoja.
Jos nämä tiedot, jotka eivät ole julkisia, ilmaistaan, muut yritykset voivat käyttää niitä edukseen, koska ne tuottavat taloudellista, strategista tai organisatorista ja rakenteellista etua yritykselle, joka omistaa ne. Näiden tietojen ilmaiseminen voi siis vahingoittaa tuensaajan tai valtiontukien valvontamenettelyssä mukana olevan kolmannen osapuolen taloudellisia etuja. Koska nämä tiedot on saatu asetusta 2015/1589 sovellettaessa, ne kuuluvat siis salassapitovelvollisuuden piiriin (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 30.5.2006, Bank Austria Creditanstalt v. komissio, T‑198/03, EU:T:2006:136, 71 kohta ja tuomio 12.10.2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. komissio, T‑474/04, EU:T:2007:306, 65 kohta).
Tästä seuraa, että komissio on käsiteltävässä asiassa perustellusti evännyt kantajalta oikeuden tutustua sen pyytämiin asiakirjoihin soveltaessaan yleistä olettamaa, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn asianomaisten yritysten taloudellisten etujen suojaa koskevaan poikkeukseen, riippumatta siitä, että kyseessä oleva valtiontukien valvontamenettely oli jo päätetty.
Näin ollen edellä 31–33 kohdassa mieliin palautetun oikeuskäytännön mukaisesti ja toisin kuin kantaja väittää, komissio ei ollut velvollinen tutkimaan asiakirjakohtaisesti jokaista asiakirjaa, johon oli pyydetty saada tutustua, osoittaakseen, että ajan kulumisesta huolimatta kyseisten asiakirjojen sisältämiä tietoja oli edelleen syytä suojella taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen nojalla. Tällainen vaatimus nimittäin poistaisi tältä yleiseltä olettamalta sen tehokkaan vaikutuksen eli komission mahdollisuuden vastata yleiseen tiedonsaantipyyntöön yhtä yleisellä tavalla (tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 68 kohta).
Tätä päätelmää ei voida horjuttaa kantajan väitteillä, jotka se perustaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Heti aluksi on todettava, että kantaja näyttää vetoavan siihen ainoastaan riitauttaakseen tutkintatoimien tarkoitusten suojaa koskevaan poikkeukseen perustuvan yleisen olettaman soveltamisen valtiontukien valvontamenettelyn päättämisen jälkeen, mutta ei kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskevan yleisen olettaman soveltamista.
Seuraavaksi on joka tapauksessa todettava, että 21.7.2011 annettuun tuomioon Ruotsi v. MyTravel ja komissio (C‑506/08 P, EU:C:2011:496) ja 21.9.2010 annettuun tuomioon Ruotsi ym. v. API ja komissio (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541) johtaneissa asioissa, joihin kantaja vetoaa, unionin tuomioistuin tulkitsi kyseisen menettelyn päättämisen vaikutusta ensiksi mainitussa asiassa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdassa säädetyn päätöksentekomenettelyn suojaa koskevan poikkeuksen soveltamiseen ja jälkimmäisessä asiassa saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn oikeudellisen neuvonannon suojaa koskevan poikkeuksen soveltamiseen, mutta ei kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn kolmansien osapuolten taloudellisten etujen suojaa koskevan poikkeuksen soveltamiseen. Kantaja ei ole esittänyt mitään perustetta osoittaakseen, millä tavoin tätä oikeuskäytäntöä sovellettaisiin tämän viimeksi mainitun poikkeuksen osalta.
Kantajan tässä yhteydessä esittämät perustelut on näin ollen hylättävä.
Yleisellä luottamuksellisuusolettamalla ei kuitenkaan suljeta pois asianomaisten oikeutta osoittaa, että tietty asiakirja, jonka luovuttamista on pyydetty, ei kuulu kyseisen olettaman alaan muun muassa ajan kulumisen takia (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2013, Alankomaat v. komissio, T‑380/08, EU:T:2013:480, 27 kohta) tai että olemassa on sellainen asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa ilmaisemaan kyseisen asiakirjan sisältämät tiedot (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 62 kohta ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 39 kohta).
Sen, joka pyytää asiakirjan sisältämien tietojen ilmaisemista, on esitettävä ne seikat, joilla voidaan osoittaa joko, ettei kyseinen asiakirja kuulu valtiontukien valvontamenettelyihin liittyviä asiakirjoja koskevan yleisen luottamuksellisuusolettaman alaan tai että on olemassa sellainen ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa asiakirjan sisältämien tietojen ilmaisemisen (ks. vastaavasti tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 40 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että uudistetussa hakemuksessaan kantaja vetosi ainoastaan sellaiseen ylivoimaiseen yleiseen etuun, joka voi oikeuttaa kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen käsiteltävässä asiassa. Se ei sitä vastoin vedonnut mihinkään seikkaan osoittaakseen, ettei kyseisiin asiakirjoihin sovellettu taloudellisten etujen suojaa koskevaan poikkeukseen perustuvaa yleistä olettamaa, johon komissio vetosi jo alkuperäiseen hakemukseen antamassaan vastauksessa. Kantaja ei kuitenkaan nimenomaisesti väittänyt – kuten se teki tässä menettelyssä esittämässään vastauskirjelmässä – etteivät näihin asiakirjoihin sisältyvät tiedot olisi enää luottamuksellisia, koska ne ovat vanhoja tai koska ne oli julkaistu. Koska uudistetussa hakemuksessa ei esitetty väitteitä erityisesti siitä, etteivät kyseiset asiakirjat kuuluisi yleisen olettaman alaan, on katsottava, että toisin kuin kantaja väittää, komissiolla ei ollut velvollisuutta tutkia niitä asiakirjakohtaisesti ja konkreettisesti toisessa riidanalaisessa päätöksessä, ja se saattoi soveltaa niihin yleistä olettamaa, jonka mukaan niiden sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi asianomaisten yritysten taloudellisia etuja (ks. vastaavasti tuomio 10.12.2010, Ryanair v. komissio, T‑494/08–T‑500/08 ja T‑509/08, EU:T:2010:511, 80 kohta).
Kantaja ei myöskään nyt käsiteltävän kanteen kannekirjelmässä esittänyt mitään väitettä osoittaakseen, että erityisesti kyseiset asiakirjat eivät kuuluisi tällaisen yleisen olettaman alaan. Kantaja vetosi vasta vastauskirjelmässä siihen, että kyseiset asiakirjat eivät sisältäneet luottamuksellisia kaupallisia tietoja, koska tiedot olivat vanhoja ja koska myyntisopimus, jossa puitesopimuksen ehtoja oli täsmennetty, oli julkaistu. Näitä ensimmäisen kerran vastauskirjelmässä esitettyjä väitteitä ei siis voida pitää kanteessa esitetyn kanneperusteen laajentamisena, ja ne on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta (ks. vastaavasti tuomio 27.4.2017, Germanwings v. komissio, T‑375/15, ei julkaistu, EU:T:2017:289, 128 kohta).
Kantajan väitteet, joilla se pyrkii osoittamaan, että on olemassa sellainen edellä 60 ja 61 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa käsiteltävässä asiassa kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan nojalla, tutkitaan toisen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä.
–
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa koskevaan poikkeukseen perustuvan yleisen olettaman soveltaminen
Edellä 55 kohdasta ilmenee, että toista riidanalaista päätöstä perustellaan syillä, jotka liittyvät asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn poikkeukseen, joka koskee asianomaisten yritysten taloudellisten etujen suojaa. Tästä seuraa, että kyseisen päätöksen mahdollinen lainvastaisuus niiden syiden osalta, jotka liittyvät asetuksen N:o 1049/2001  4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn tutkintatoimien tarkoituksen suojaa koskevaan poikkeukseen, ei missään tapauksessa vaikuta sen lainmukaisuuteen. Ei siis ole tarpeen varmistaa, saattoiko komissio käsiteltävässä asiassa tukeutua tehokkaasti tähän viimeksi mainittuun poikkeukseen perustuvaan yleiseen olettamaan perustellakseen asiakirjoihin tutustumisen epäämisen (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2013, Alankomaat v. komissio, T‑380/08, EU:T:2013:480, 88 kohta ja tuomio 25.3.2015, Sea Handling v. komissio, T‑456/13, ei julkaistu, EU:T:2015:185, 86 kohta).
Ensimmäinen kanneperuste ei siis voi menestyä, ja se on hylättävä.

Toinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan rikkomista
Toisessa kanneperusteessa kantaja väittää toissijaisesti, että käsiteltävässä asiassa oli olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka oikeutti kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen. Kantajan mukaan tämä etu liittyy avoimuuteen sekä julkisten varojen ja yksityistämismenettelyjen valvontaan ja on seurausta Tšekin pankkisektorin vakauteen mahdollisesti kohdistuvasta uhkasta.
Kantaja väittää yhtäältä, että Agrobanka Prahan yksityistämistä ei ole toteutettu avoimesti ja että on kohtuullisia perusteita epäillä Tšekin valtion elinten syyllistyneen lainvastaisiin toimiin pankin rakenneuudistuksen ja yhtiömuodon muuttamisen yhteydessä. Parhaillaan on myös vireillä rikosoikeudellinen menettely, joka koskee tiettyjen henkilöiden kyseisen rakenneuudistuksen yhteydessä tekemiä virheitä. Kantaja katsoo, että koska Tšekin tasavallan myöntämä valtiontuki on peräisin valtion talousarviosta eli siis Tšekin kansalaisten varoista, on olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen.
Toisaalta kantaja väittää, että koska Agrobanka Prahan myyminen osittain GE Capital Bankille ei välttämättä ollut lainmukaista, se uhkasi Tšekin pankkisektorin vakautta, jolloin Tšekin kansalaisten verovaroista rahoitettavien huomattavan suurten julkisten tukien maksaminen saattaisi osoittautua välttämättömäksi.
Lopuksi kantaja katsoo, ettei pelkästään sitä vastaan vireillä olevan riita-asian voida katsoa tarkoittavan, että kyseessä on vain yksityinen intressi saada tutustua kyseisiin asiakirjoihin, mikä on omiaan sulkemaan pois ylivoimaisen yleisen edun olemassaolon.
Komissio vaatii, että toinen kanneperuste hylätään perusteettomana.
Tältä osin on todettava, kuten edellä 60 kohdassa on muistutettu, että valtiontukimenettelyn asiakirja-aineistoon kuuluvia asiakirjoja koskeva yleinen luottamuksellisuusolettama ei sulje pois mahdollisuutta osoittaa, että tietty asiakirja, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei kuulu kyseisen olettaman alaan tai että olemassa on sellainen asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohtaan perustuva ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa ilmaisemaan kyseisen asiakirjan sisältämät tiedot (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 62 kohta ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 39 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan sen, joka vetoaa ylivoimaiseen yleiseen etuun, on kuitenkin vedottava konkreettisesti seikkoihin, jotka oikeuttavat antamaan tiedon kyseisten asiakirjojen sisällöstä (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 14.7.2016, Sea Handling v. komissio, C‑271/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:557, 40 kohta).
Käsiteltävässä asiassa komissio katsoi toisessa riidanalaisessa päätöksessä, ettei mikään ylivoimainen yleinen etu oikeuttanut ilmaisemaan asiakirjojen sisältöä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan viimeisen osan nojalla. Komission mukaan kyseessä olevan valtiontuen lainmukaisuutta ei voitu arvioida asiakirjoihin tutustumista koskevassa menettelyssä eikä kantajan mahdollista yksityistä intressiä saada tutustua GE Groupiin tehtyä pääomanlisäystä koskeviin asiakirjoihin voitu ottaa huomioon arvioitaessa ylivoimaista yleistä etua.
Komissio ei ole tässä arviossaan tehnyt mitään arviointivirhettä.
Avoimuuteen liittyvästä intressistä on nimittäin ensinnäkin todettava, että se on varmasti yleinen etu, koska se on luonteeltaan objektiivinen ja yleinen (ks. tuomio 12.5.2015, Technion ja Technion Research & Development Foundation v. komissio, T‑480/11, EU:T:2015:272, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Niin yleiset näkemykset kuin ne, joihin kantaja vetoaa, eli kiinnostus ymmärtää, miten Agrobanka Prahan yksityistäminen tapahtui, jotta samanlaisia väitettyjä sääntöjenvastaisuuksia ei enää tulevaisuudessa tapahtuisi, sekä pyrkimys vahvistaa Tšekin kansalaisten luottamusta julkishallinnon elimiä kohtaan sikäli, että nämä voisivat varmistua asianomaisten elinten toimien laillisuudesta, riittävyydestä ja asianmukaisuudesta, eivät voi olla omiaan osoittamaan, että avoimuuteen liittyvä intressi oli nyt käsiteltävässä asiassa erityisen pakottava niin, että se olisi voinut ohittaa syyt, jotka oikeuttivat epäämään kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaisemisen (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio, C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 92 ja 93 kohta).
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimilla on jo ollut tilaisuus todeta, että avoimuusperiaatteeseen, jolla pyritään parantamaan kansalaisten mahdollisuuksia osallistua päätöksentekomenettelyihin ja varmistamaan, että hallinnolla on demokraattisessa järjestelmässä suhteessa kansalaisiin suurempi legitimiteetti ja että se on tehokkaampaa ja vastuullisempaa, perustuvalla yleisön intressillä saada tietoonsa asiakirja ei ole hallinnolliseen menettelyyn kuuluvan asiakirjan tapauksessa samaa painoarvoa kuin sellaisen asiakirjan tapauksessa, jota koskevassa menettelyssä unionin toimielin toimii lainsäätäjänä (ks. vastaavasti tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 60 kohta ja tuomio 20.3.2014, Reagens v. komissio, T‑181/10, ei julkaistu, EU:T:2014:139, 140 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kyseiset asiakirjat kuitenkin kuuluvat selvästi hallinnollisen menettelyn eli valtiontukien valvontamenettelyn alaan.
Siltä osin kuin on kyse julkisten varojen hoidon ja yksityistämismenettelyjen valvontaan liittyvästä intressistä sekä intressistä, joka olisi ollut seurausta Tšekin pankkisektorin vakautta mahdollisesti uhkaavista Agrobanka Prahan lainvastaisiksi väitetyistä yksityistämistoimista, on lisäksi todettava, kuten komissio perustellusti korostaa, että päätöksessään 2008/214 se katsoi valtiontuen, joka GE Capital Bankille ja GE Capital International Holdings Corporation, USA:lle myönnettiin Agrobanka Praha  ‑pankin yksityistämisen ja rakenneuudistuksen yhteydessä, soveltuvan sisämarkkinoille. Kantaja ei voi nyt käytävässä menettelyssä kyseenalaistaa näitä arvioita väitteillä, jotka liittyvät Tšekin valtion toteuttamien toimenpiteiden mahdolliseen lainvastaisuuteen. Ei ole kantajan asia osoittaa Agrobanka Prahan yksityistämistoimien lainvastaisuutta eikä unionin yleisen tuomioistuimen asia pohtia sitä käsiteltävässä asiassa, joka koskee oikeutta tutustua asiakirjoihin (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 7.9.2017, AlzChem v. komissio, T‑451/15, ei julkaistu, muutoksenhaku vireillä, EU:T:2017:588, 46 kohta).
Jos sitä vastoin kansalliset menettelyt – muun muassa ne, jotka koskevat tiettyjen Agrobanka Prahan yksityistämistoimiin osallistuneiden henkilöiden tekemiä virheitä – on pantu vireille, kuten kantaja myöntää, valtion elinten harjoittamaa julkisten varojen hoidon valvontaa koskevan yleisen edun suoja voidaan varmistaa näiden menettelyjen yhteydessä. Näin ollen kansalliset menettelyt, joiden tarkoituksena on valvoa näiden henkilöiden toiminnan lainmukaisuutta kyseisen yksityistämisen yhteydessä, olisivat yleisen edun mukaisia (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio, T‑306/12, EU:T:2014:816, 98 kohta).
Kantajan hakema oikeus tutustua asiakirjoihin voi siis perustua vain hänen mahdolliseen yksityiseen intressiinsä tukea hänen omia käsityksiään, sellaisina kuin ne on ilmaistu uudistetussa hakemuksessa ja kannekirjelmässä, jotka liittyvät Tšekin valtion elinten toimien lainvastaisuuteen ja tarvittaessa niiden osoittamiseen kantajan vireille panemissa oikeudenkäyntimenettelyissä tai näiden menettelyjen yhteydessä mahdollisesti tehtyjen virheiden paljastamiseen.
Asetuksen N:o 1049/2001 tarkoituksena on kuitenkin antaa yleisölle yleisesti oikeus tutustua toimielinten asiakirjoihin eikä laatia sääntöjä, joilla pyritään suojaamaan sellaista erityistä intressiä, joka tietyillä henkilöillä voisi olla saada tutustua johonkin näistä asiakirjoista (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 43 kohta).
Lisäksi on niin, että vaikka asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa säädetty poikkeusjärjestelmä perustuu tietyssä tilanteessa vastakkain olevien etujen eli niiden etujen, joita kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen uhkaisi, ja toisaalta niiden etujen, joita kyseisellä ilmaisemisella edistettäisiin, punnintaan, viimeksi mainittujen etujen osalta voidaan ottaa huomioon ainoastaan ylivoimainen yleinen etu. Tämän edun on oltava luonteeltaan objektiivinen ja yleinen, eikä sitä pidä sekoittaa erityisiin tai yksityisiin intresseihin, koska tällaiset edut eivät ole relevantti seikka punnittaessa intressejä kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdassa säädetyllä tavalla (ks. analogisesti tuomio 20.3.2014, Reagens v. komissio, T‑181/10, ei julkaistu, EU:T:2014:139, 142 kohta).
Edellä esitetyistä seikoista ilmenee, että toimielin, jota on pyydetty ottamaan kantaa siihen, voiko asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa suojattuja etuja, ei voi ottaa huomioon hakijan erityistä etua saada tietoonsa kyseiset asiakirjat eikä hakijan yksilöllistä tilannetta, jollei niihin liity ylivoimaista yleistä etua (ks. vastaavasti tuomio 12.5.2015, Unión de Almacenistas de Hierros de España v. komissio, T‑623/13, EU:T:2015:268, 90 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Arca Capital Bohemia a.s. velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Prek
Buttigieg
Berke
Julistettiin Luxemburgissa 11 päivänä joulukuuta 2018.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.