CELEX: 62018TJ0342
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Cenu saskaņošana visai EEZ teritorijai
Saskaņotas darbības
Konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa
Komisijas teritoriālā kompetence
Konkurences ierobežojums mērķa dēļ
Paziņojums par iebildumiem
2006. gada pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 13. punkts
Pārdošanas apjoma vērtība
Pienākums norādīt pamatojumu
Samērīgums
Vienlīdzīga attieksme
Vienots un turpināts pārkāpums
Pārkāpuma smagums
Publiska norobežošanās
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Neierobežota jurisdikcija

)
I.

Tiesvedības priekšvēsture
A.

Prasītāja un attiecīgā nozare
Prasītāja
Nichicon Corporation
ir Japānā reģistrēta sabiedrība, kas ražo un pārdod alumīnija elektrolītiskos kondensatorus. Līdz 2013. gada 6. februārim prasītāja bija arī tantala elektrolītisko kondensatoru ražotāja un pārdevēja.
Aplūkojamais pārkāpums attiecas uz alumīnija un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem. Kondensatori ir elektrotehnikas detaļas, kas elektrostatiski uzkrāj enerģiju elektriskā laukā, un tie tiek izmantoti daudzos un dažādos elektronikas izstrādājumos, piemēram, personālajos datoros, planšetdatoros, tālruņos, gaisa kondicionētājos, ledusskapjos, veļas mazgāšanas mašīnās, autobūves ražojumos un rūpniecības iekārtās. Tātad klientu loks ir ļoti dažāds.
Elektrolītiskie kondensatori, konkrētāk, alumīnija un tantala elektrolītiskie kondensatori, ir izstrādājumi, kuru cena ir svarīgs konkurences rādītājs.
B.

Administratīvais process
2013. gada 4. oktobrī
Panasonic
un tās meitassabiedrības iesniedza Eiropas Komisijai lūgumu piešķirt vietu pieteikuma iesniedzēju rindā (marķējumu) atbilstoši Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (
OV 2006, C 298, 17. lpp.
, turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par sadarbību”) 14. un 15. punktam un informēja to par prezumētu pārkāpumu elektrolītisko kondensatoru nozarē.
2014. gada 28. martā Komisija, pamatojoties uz Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [LESD 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 18. pantu pieprasīja informāciju no vairākiem uzņēmumiem, kas darbojas elektrolītisko kondensatoru nozarē, tostarp no prasītājas.
2015. gada 4. novembrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā adresēja prasītājai.
Paziņojuma par iebildumiem adresātus, tostarp prasītāju, Komisija uzklausīja mutiskajā uzklausīšanā, kas notika 2016. gada 12.–14. septembrī.
C.

Apstrīdētais lēmums
2018. gada 21. martā Komisija pieņēma lēmumu C(2018) 1768
final
par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.40136 – Kondensatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
1.

Pārkāpums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja LESD 101. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. panta vienotu un turpinātu pārkāpumu elektrolītisko kondensatoru nozarē, kurā bija piedalījušies deviņi uzņēmumi/koncerni, proti,
Elna
,
Hitachi AIC
,
Holy Stone
,
Matsuo
,
NEC Tokin
,
Nippon Chemi‑Con
(turpmāk tekstā – “
NCC
”),
Rubycon
,
Sanyo
(
Sanyo
un
Panasonic
kopīgs apzīmējums) un prasītāja (turpmāk tekstā visi kopā – “aizliegtās vienošanās dalībnieki”) (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums un 1. pants).
Komisija būtībā norādīja, ka aplūkojamais pārkāpums bija noticis laikposmā no 1998. gada 26. jūnija līdz 2012. gada 23. aprīlim visā EEZ teritorijā un tas bija izpaudies kā nolīgumi (vienošanās) un/vai saskaņotas darbības ar mērķi saskaņot cenu politikas attiecībā uz alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru piegādi (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Aizliegtā vienošanās (kartelis) tika organizēta, galvenokārt izmantojot daudzpusējas sanāksmes, kas parasti notika Japānā, proti, ik mēnesi vai reizi divos mēnešos vecāko pārdošanas darbinieku līmenī un vienreiz sešos mēnešos – augstāko vadītāju, tostarp direktoru padomes vadītāju, līmenī (apstrīdētā lēmuma 63., 68. un 738. apsvērums).
Vispirms – laikā no 1998. līdz 2003. gadam – daudzpusējās sanāksmes tika rīkotas ar nosaukumu “elektrolītiskā(‑o) kondensatora(‑u) loks” vai “elektrolītisko kondensatoru konference” (turpmāk tekstā – “
ECC
sanāksmes”). Pēc tam, laikā no 2003. līdz 2005. gadam tās tika rīkotas ar nosaukumu “alumīnija–tantala konference” vai “alumīnija vai tantala kondensatoru grupa” (turpmāk tekstā – “
ATC
sanāksmes”). Visbeidzot, laikā no 2005. līdz 2012. gadam tās tika rīkotas ar nosaukumu “tirgus izpētes grupa” vai “tirgvedības grupa” (turpmāk tekstā – “
MK
sanāksmes”). Paralēli un papildus
MK
sanāksmēm laikā no 2006. līdz 2008. gadam tika rīkotas sanāksmes “izmaksu pieaugums” vai “kondensatoru stiprināšana” (turpmāk tekstā – “
CUP
sanāksmes”) (apstrīdētā lēmuma 69. apsvērums).
Bez šīm daudzpusējām sanāksmēm aizliegtās vienošanās dalībniekiem pēc vajadzības notika arī divpusēja un trīspusēja
ad hoc
saziņa (apstrīdētā lēmuma 63., 75. un 739. apsvērums) (turpmāk tekstā kopā – “pret konkurenci vērstā informācijas apmaiņa”).
Pret konkurenci vērstās informācijas apmaiņas ietvaros aizliegtās vienošanās dalībnieki apmainījās ar informāciju par cenām un turpmāk piemērojamām cenām, par turpmākām cenu atlaidēm un šo atlaižu amplitūdu, par piedāvājumu un pieprasījumu, tostarp par turpmāko piedāvājumu un pieprasījumu, un dažos gadījumos noslēdza, piemēroja un ievēroja nolīgumus (vienošanās) par cenām (apstrīdētā lēmuma 62., 715., 732. un 741. apsvērums).
Komisija pauda uzskatu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcība ir uzskatāma par nolīgumu (vienošanos) un/vai saskaņotu darbību ar kopīgu mērķi, proti, izvairīties no cenu konkurences un koordinēt turpmāko rīcību saistībā ar elektrolītisko kondensatoru pārdošanu, tādējādi samazinot nenoteiktību tirgū (apstrīdētā lēmuma 726. un 731. apsvērums).
Komisija secināja, ka šai rīcībai bija vienots, pret konkurenci vērsts mērķis (apstrīdētā lēmuma 743. apsvērums).
2.

Prasītājas atbildība
Komisija atzina prasītājas atbildību, jo laikā no 1998. gada 26. jūnija līdz 2010. gada 31. maijam tā bija tieši piedalījusies aizliegtās vienošanās darbībās, izņemot
MK
sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 760., 761., 955. un 1023. apsvērums un 1. panta f) punkts).
3.

Prasītājai uzliktais naudas sods
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta i) punktu prasītājai ir uzlikts naudas sods 72901000 EUR apmērā.
4.

Naudas soda apmēra aprēķināšana
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
, turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 980. apsvērums).
Pirmām kārtām, lai noteiktu prasītājai uzliekamā naudas soda pamatsummu, Komisija atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 13. punktam ņēma vērā “pārdošanas apjoma vērtību” dalības pārkāpumā pēdējā pilnajā gadā (apstrīdētā lēmuma 989. apsvērums).
Komisija šo pārdošanas apjoma vērtību aprēķināja, balstoties uz alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru pārdošanas summām, par kurām rēķini bija izrakstīti EEZ reģistrētiem klientiem (apstrīdētā lēmuma 990. apsvērums).
Turklāt Komisija abiem izstrādājumu veidiem, proti, alumīnija elektrolītiskajiem kondensatoriem un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem, attiecīgo pārdošanas apjoma vērtību aprēķināja atsevišķi un tiem piemēroja atšķirīgus reizinātājus atkarībā no ilguma (apstrīdētā lēmuma 991. apsvērums). Attiecībā uz prasītāju Komisija piemēroja ilguma reizinātāju 11,93 (kas atbilst laikposmam no 1998. gada 26. jūnija līdz 2010. gada 31. maijam) attiecībā uz alumīnija elektrolītiskajiem kondensatoriem un 10,36 (kas atbilst laikposmam no 1999. gada 29. oktobra līdz 2010. gada 9. martam) attiecībā uz tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem (apstrīdētā lēmuma 1007. apsvēruma 1. tabula).
Komisija pārdošanas apjoma vērtības daļu, ar kuru paredzēts atspoguļot pārkāpuma smagumu, noteica 16 % apmērā. Šajā ziņā tā pauda uzskatu, ka horizontālas “vienošanās” par cenu saskaņošanu savas būtības dēļ ir pieskaitāmas smagākajiem LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumiem un ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visu EEZ teritoriju (apstrīdētā lēmuma 1001.–1003. apsvērums).
Komisija, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 25. punktu, piemēroja papildu summu 16 % apmērā, lai nodrošinātu uzliktā naudas soda pietiekamu preventīvo iedarbību (apstrīdētā lēmuma 1009. apsvērums).
Līdz ar to Komisija noteica prasītājai uzliekamā naudas soda pamatsummu 75156000 EUR apmērā (apstrīdētā lēmuma 1010. apsvērums).
Otrām kārtām, Komisija atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ piešķīra prasītājai uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājumu par 3 %, ņemot vērā, ka tās dalība
MK
sanāksmēs nav pierādīta un ka nekas neliecina par to, ka tā par tām būtu zinājusi (apstrīdētā lēmuma 1023. apsvērums).
Līdz ar to Komisija prasītājai uzliekamo naudas sodu noteica 72901000 EUR apmērā (apstrīdētā lēmuma 1139. apsvēruma 3. tabula).
[..]
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 30. maijā, prasītāja cēla šo prasību.
2018. gada 28. septembrī Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts Komisijas iebildumu raksts.
Replika un atbilde uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegtas attiecīgi 2018. gada 7. decembrī un 2019. gada 28. februārī.
Pēc Vispārējās tiesas otrās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 28. pantu, nolēma nodot lietu paplašinātam iztiesāšanas sastāvam.
Pēc izmaiņām Vispārējās tiesas palātu sastāvā tiesnese referente tika norīkota darbam devītajā palātā paplašinātā sastāvā, kurai līdz ar to atbilstoši Reglamenta 27. panta 5. punktam tika iedalīta šī lieta.
Pēc tiesneses referentes priekšlikuma Vispārējā tiesa (devītā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūdza lietas dalībniekus iesniegt konkrētus dokumentus.
2020. gada 22. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Pēc tiesneša B. Berkes [
B
.
Berke
] nāves 2021. gada 1. augustā trīs tiesneši, kuri ir parakstījuši šo spriedumu, turpināja dalību apspriedēs atbilstoši Reglamenta 22. pantam un 24. panta 1. punktam.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
primāri, atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz to;
–
pakārtoti un katrā ziņā aizstāt Komisijas vērtējumu attiecībā uz tai uzliktā naudas soda apmēru ar savu vērtējumu un samazināt šo apmēru;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III.

Juridiskais pamatojums
[..]
B.

Par lietas būtību
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza piecus pamatus, lai atbalstītu gan savus primāri izvirzītos prasījumus par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, gan savus pakārtoti izvirzītos prasījumus samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
Ar pirmo, otro un trešo pamatu prasītāja iebilst pret Komisijas secinājumu, ka gandrīz četrpadsmit gadus ir ildzis vienots un turpināts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums elektrolītisko kondensatoru nozarē visā EEZ teritorijā. Ar pirmo pamatu tiek apgalvotas būtiskas kļūdas faktos saistībā ar pret konkurenci vērstas informācijas apmaiņas ģeogrāfisko tvērumu. Ar otro pamatu tiek apgalvotas tiesību kļūdas saistībā ar, pirmkārt, vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju un, otrkārt, prasītājas dalību šajā pārkāpumā. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisijai nav kompetences piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu.
Ar ceturto pamatu prasītāja apstrīd tai uzlikto naudas sodu. Ar šo pamatu tiek apgalvota acīmredzama kļūda vērtējumā, proti, naudas soda apmēra aprēķinā.
Ar piekto pamatu, ar ko tiek apgalvota tiesību tikt uzklausītam neievērošana, prasītāja apstrīd pārkāpuma konstatēšanas procedūras tiesiskumu.
[..]
1.

Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
[..]
c)

Par otro pamatu, ar ko tiek apgalvotas tiesību kļūdas saistībā ar vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju un prasītājas atbildību par dalību šajā pārkāpumā
[..]
1)

Par pirmo daļu par to, ka trūkst pierādījumu par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas attiektos uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu EEZ valstīs
Prasītāja būtībā apgalvo, ka kondensatoru dažādības dēļ un pieprasījuma specifikas dēļ dažādajos ģeogrāfiskajos tirgos Komisija ne tikai nav pierādījusi pārkāpuma izdarīšanu; tas arī neesot varējis attiekties uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu EEZ valstīs.
[..]
i)

Par pirmo iebildumu attiecībā uz to, ka trūkst pierādījumu par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas attiektos uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu
Vispirms prasītāja apgalvo, ka kondensatori ir ļoti dažādi izstrādājumi, kuri atšķiras daudzu raksturiezīmju ziņā un kuriem nav vienotas tirgus cenas, un līdz ar to pārkāpums nevar attiekties uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu EEZ valstīs. Konkrētāk, tā apgalvo, ka ar apstrīdētā lēmuma 796. un nākamajos apsvērumos ietverto informāciju, uz kuru Komisija ir balstījusies, lai pamatotu savu secinājumu, nav iespējams juridiski pietiekami pierādīt, ka noticis vienots un turpināts pārkāpums, kas attiecās uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu.
Komisija šiem prasītājas argumentiem nepiekrīt.
Vispirms ir jāatgādina, ka, lai konstatētu, uz kuriem izstrādājumiem attiecas aizliegta vienošanās, Komisijai nav pienākuma konkrēto tirgu definēt, balstoties uz ekonomikas kritērijiem. Aizliegtās vienošanās dalībnieki paši nosaka, uz kuriem izstrādājumiem attiecas to apspriedes un saskaņotās darbības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 15. jūnijs, Tokai Carbon u.c./Komisija,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
, nav publicēts,
EU:T:2005:220
,
90.
punkts). Tas, uz kuriem izstrādājumiem attiecas aizliegtā vienošanās, tiek konstatēts, balstoties uz dokumentāriem pierādījumiem par faktisku pret konkurenci vērstu rīcību saistībā ar konkrētiem izstrādājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 11. decembris, Adriatica di Navigazione/Komisija,
T‑61/99
,
EU:T:2003:335
,
27.
punkts).
Ir arī jāuzsver, ka Komisija šajā ziņā nevar atsaukties uz prezumpciju, kas nav balstīta ne uz vienu pierādījumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, ABB/Komisija,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
,
44.
un
45.
punkts).
Tomēr no apstrīdētā lēmuma, it īpaši no tā 736. apsvēruma, izriet, ka Komisija, izvērtējusi visu pret konkurenci vērsto informācijas apmaiņu un ar to saistītos pierādījumus, konstatēja, ka visa informācijas apmaiņa starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem attiecās vai nu uz alumīnija vai tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem, vai arī uz abiem šiem elektrolītisko kondensatoru veidiem.
Pirmām kārtām, Komisija, atbildot uz administratīvajā procesā izvirzīto prasītājas iebildumu, kas ir analogs šim iebildumam, apstrīdētā lēmuma 796. apsvērumā ir precizējusi, ka pret konkurenci vērstā informācijas apmaiņa liecina, ka apspriedēs runa bija ne tikai par dažiem alumīnija vai tantala elektrolītisko kondensatoru apakšveidiem.
Kā Komisija norāda šajā apsvērumā, tas, ka apspriežu priekšmets nebija ierobežots, izriet no prasības pieteikumā minētajām 2002. gada 29. augusta, 2006. gada 22. decembra, 2008. gada 25. jūnija un 2010. gada 20. decembra sanāksmēm, kuru laikā tika minēti daudzi un dažādi alumīnija un/vai tantala elektrolītiskie kondensatori, kā arī no apspriedēm, kurās konkrēti bija runa par izstrādājumu pārdošanas cenas noteikšanu ietekmējošiem elementiem, piemēram, izejvielu izmaksu pieaugumu un valūtas kursu svārstībām (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 1417. un 1418. zemsvītras piezīmē minētās sanāksmes). Proti, šo apspriežu saturs bija vispārīgs un tās attiecās uz visiem alumīnija vai tantala elektrolītisko kondensatoru veidiem.
Otrām kārtām, apstrīdētā lēmuma 797. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki savos uzņēmuma paziņojumos nebija norādījuši nekādus ierobežojumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās aptverto alumīnija vai tantala elektrolītisko kondensatoru definīciju.
Trešām kārtām, šā lēmuma 798. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka lielākā daļa aizliegtās vienošanās dalībnieku pārstāvju ir atbildīgi par alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru, nevis konkrētu izstrādājumu klāsta, ražošanu un/vai pārdošanu.
Ņemot vērā šā sprieduma 84., 318. un 319. punktā atgādināto judikatūru, Komisija, ņemot vērā šos konstatējumus, pamatoti varēja uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visiem alumīnija un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem un ka līdz ar to šis vienotais un turpinātais pārkāpums attiecās uz visiem šiem izstrādājumiem.
Prasītājas argumenti šo secinājumu neatspēko.
Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka īstenībā Komisija uz četrām sanāksmēm atsaucas tikai tādēļ, lai apstrīdētā lēmuma 796. apsvērumā apgalvotu, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu. Tā vēl piebilst, ka neviens informācijas apmaiņas gadījums, kas minēts ar šo apsvērumu saistītajā 1417. un 1418. zemsvītras piezīmē, neattiecās uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu.
Taču prasītāja apstrīdēto lēmumu, konkrētāk, tā 796. apsvērumu interpretē kļūdaini. Proti, pirmkārt, Komisija, lai pamatotu savu secinājumu, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visiem alumīnija un tantala elektrolītiskajiem kondensatoriem, nevis tikai uz konkrētu kondensatoru apakšveidu, atsaucas uz vairāk nekā četriem pret konkurenci vērstās informācijas apmaiņas gadījumiem. Otrkārt, ar šo apsvērumu Komisija necentās pierādīt, ka katrā informācijas apmaiņas gadījumā apspriedēs runa būtu bijusi par visu kondensatoru pārdošanas apjomu, bet tikai pamatot savu secinājumu, kā piemēru minot 1417. un 1418. zemsvītras piezīmē norādīto informācijas apmaiņu. Tādēļ atliek vien šo argumentu noraidīt.
Otrām kārtām, prasītāja apgalvo – tas, ka ar iecietības programmu saistītajos paziņojumos nav norobežoti izstrādājumi, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, nav pietiekams pierādījums tam, ka pārkāpums attiecās uz visu elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjomu.
Taču, pirmkārt, kā jau atgādināts šā sprieduma 318. punktā, saskaņā ar judikatūru paši aizliegtās vienošanās dalībnieki nosaka, uz kuriem izstrādājumiem attiecas to apspriedes un saskaņotās darbības. Otrkārt, no iepriekšējiem punktiem izriet, ka Komisijas secinājums ir balstīts ne tikai uz uzņēmumu paziņojumiem saistībā ar iecietības programmu. Tādēļ šis arguments ir jānoraida.
Trešām kārtām, prasītāja apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma II pielikuma nav iespējams secināt, ka personas, kas piedalījās aizliegtās vienošanās darbībās, būtu vispārīgi atbildīgas par visiem elektrolītiskajiem kondensatoriem, jo, pirmkārt, šajā pielikumā esot norādīti tikai šo personu amata nosaukumi, bet neesot sniegta detalizēta informācija par to konkrētajiem pienākumiem, un, otrkārt, informācijas apmaiņa esot notikusi Japānā starp japāņu darbiniekiem, kuri parasti nebija atbildīgi par pārdošanu Eiropā.
Taču, pirmkārt, pietiek norādīt – tas, ka nav bijušas zināmas attiecīgo personu konkrētās atbildības jomas, neizslēdz to, ka viņas varēja veikt pienākumus saistībā ar visiem minētajiem produktiem, ko prasītāja turklāt nenoliedz. Otrkārt, lai gan parasti šīs personas nebūtu bijušas atbildīgas par pārdošanu Eiropā, nav izslēgts, ka dažkārt viņām šādi pienākumi varēja tikt uzticēti. Katrā ziņā ir jāatgādina, ka šajā sarakstā minētās personas bija aizliegtās vienošanās dalībnieku pārstāvji un līdz ar to viņas noteikti veica pienākumus saistībā ar konkrētajām precēm. Tādēļ šis arguments ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis iebildums ir jānoraida.
[..]
e)

Par ceturto pamatu, ar ko tiek apgalvotas acīmredzamas kļūdas vērtējumā saistībā ar soda noteikšanu
Ar šo pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija, uzlikdama tai naudas sodu 72901000 EUR apmērā, nav ievērojusi samērīguma,
ne bis in idem
un vienlīdzīgas attieksmes principus, kā arī nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
[..]
1)

Par pirmo daļu attiecībā uz naudas soda apmēra kļūdainu aprēķinu
Šī daļa sastāv no trim iebildumiem. Pirmais iebildums attiecas uz pārdošanas apjoma, par ko rēķini izrakstīti EEZ valstīs, vērtības kopsummas nepareizu izmantošanu naudas soda apmēra aprēķināšanā. Otrais iebildums attiecas uz tā reizinātāja noteikšanu, kas jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu. Trešais iebildums attiecas uz to, kā tika noteikta vērā ņemamā papildsumma.
i)

Par pirmo iebildumu attiecībā uz pārdošanas apjoma, par ko rēķini izrakstīti EEZ, vērtības kopsummas kļūdainu izmantošanu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija, naudas soda aprēķināšanā balstīdamās uz tā alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjoma vērtības kopsummu, par ko rēķini izrakstīti pēdējā gadā, kad tā piedalījās pārkāpumā, nav ievērojusi samērīguma principu.
Komisija prasītājas argumentiem nepiekrīt.
[..]
Sestām kārtām, ir jānoraida arguments, ka Komisija esot kļūdaini piemērojusi 2006. gada pamatnostādnes, naudas soda apmēra aprēķinu balstīdama uz pārdošanas apjoma, par ko rēķini izrakstīti EEZ valstīs, vērtības kopsummu, nevis uz EEZ nosūtītā pārdošanas apjoma vērtības kopsummu.
Pirmkārt, ir jānorāda – tāpat kā to darījusi Komisija –, ka 2006. gada pamatnostādņu 13. punktā nav minēts nedz “piegādātais pārdošanas apjoms”, nedz “pārdošanas apjoms, par kuru izrakstīti rēķini”. Tajā runa ir tikai par “pārdošanas apjomu [..] EEZ teritorijā”. No tā izriet, ka šīs pamatnostādnes – tāpat kā tās neprasa ņemt vērā EEZ teritorijā piegādāto produktu pārdošanas apjomu – tās neliedz Komisijai izmantot pārdošanas apjomu, par kuru ir izrakstīti rēķini EEZ, lai aprēķinātu katra uzņēmuma pārdošanas apjomu EEZ (spriedums, 2013. gada 17. maijs, Parker ITR un Parker‑Hannifin/Komisija,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
,
210.
punkts).
Otrkārt, no judikatūras gan izriet, ka, lai varētu izmantot pārdošanas apjomu, par kuru ir izrakstīti rēķini EEZ, šim kritērijam ir jāatspoguļo tirgus īstenība, proti, tam ir jābūt vispiemērotākajam kritērijam, lai konstatētu aizliegtās vienošanās radīto ietekmi uz konkurenci EEZ (spriedums, 2013. gada 17. maijs, Parker ITR un Parker‑Hannifin/Komisija,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
,
211.
punkts). Tomēr prasītāja neizskaidro, kādā veidā ar to, ka Komisija naudas soda apmēra aprēķināšanā ir ņēmusi vērā konkrētus pārdošanas apjomus, par kuriem rēķini izrakstīti klientiem EEZ teritorijā, bet kuri pēc tam piegādāti uz vietām ārpus šīs teritorijas, būtu neiespējami atspoguļot pārkāpuma ietekmi uz konkurenci EEZ.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav norādījusi nevienu apstākli, ar ko būtu iespējams pierādīt, ka apgrozījums pēdējā pilnajā gadā, kad tā piedalījās pārkāpumā, proti, viss alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru pārdošanas apjoms EEZ teritorijā – laikā, kad Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, – nebija uzskatāms par rādītāju, kas patiesi atspoguļotu tā lielumu, saimniecisko ietekmi tirgū un aplūkojamā pārkāpuma mērogu.
No tā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
[..]
iii)

Par trešo iebildumu attiecībā uz vērā ņemamās papildsummas noteikšanu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem jau bija uzlikti ievērojami naudas sodi trešās valstīs, saistībā ar kuriem bija ņemti vērā šā pārkāpuma globālie aspekti, kā arī preventīvo iedarbību, Komisija, piemērodama ne tikai pamatsummu, bet arī papildsummu, lai aizliegtās vienošanās dalībniekus atturētu no turpmākas piedalīšanās eventuālās, nelikumīgās aizliegtās vienošanās, nav ievērojusi
ne bis in idem
principu un samērīguma principu.
Komisija šiem prasītājas argumentiem nepiekrīt.
Vispirms, no apstrīdētā lēmuma 1009. apsvēruma izriet, ka Komisija ir norādījusi, ka, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus un 8.3.3.1. sadaļā norādītos kritērijus, lai nodrošinātu preventīvo iedarbību, šai papildsummai ir jāpiemēro 16 % likme.
Ir jāatgādina, ka
non bis in idem
princips, kas arī ir nostiprināts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 4. pantā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa (skat. spriedumu, 2006. gada 29. jūnijs, SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Princips
ne bis in idem
aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šā principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums, pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums (skat. spriedumu, 2006. gada 27. septembris, Roquette Frères/Komisija,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
,
278.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, ciktāl prasītāja apgalvo, ka, uzlikdama tai naudas sodu par dalību aizliegtas vienošanās darbībās, par kurām trešo valstu iestādes jau ir uzlikušas sodus, Komisija ir pārkāpusi
ne bis in idem
principu, ir jānorāda, ka principu
ne bis in idem
nevar piemērot tādā lietā kā šī, ja veiktajām procedūrām un sankcijām, kuras noteikusi Komisija, no vienas puses, un trešo valstu iestādes, no otras puses, nepārprotami nav izvirzīti vieni un tie paši mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 27. septembris, Roquette Frères/Komisija,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
,
280.
un
281.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Proti, pirmajā gadījumā runa ir par neizkropļotas konkurences nodrošināšanu EEZ ietvaros, savukārt otrajā gadījumā nodrošināmā aizsardzība attiecas uz trešo valstu tirgu. Tātad
ne bis in idem
principa piemērošanai nepieciešamais priekšnosacījums – aizsargāto tiesisko interešu identiskums – nav izpildīts.
Turklāt prasītāja nedz apgalvo, nedz pierāda, ka pastāvētu tiesību princips vai norma, vai starptautisko publisko tiesību princips, kas aizliegtu dažādu valstu pārvaldes iestādēm vai tiesām veikt kriminālvajāšanu un sodīt personu par tiem pašiem faktiem, kuru sekas izpaužas to teritorijā vai kompetences jomā. Tā kā trūkst pierādījumu par to, ka pastāvētu šāda norma vai vienošanās, kas būtu saistoša Savienībai un trešām valstīm un kas paredzētu šādu aizliegumu, Komisijai šāda pienākuma nav (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 29. jūnijs, SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
34.
punkts).
Līdz ar to prasītājas apgalvojums, ka Komisija nav ievērojusi
ne bis in idem
principu, ir jānoraida.
Otrām kārtām, ciktāl prasītāja apgalvo, ka Komisija, piemērojamās papildu procentuālās daļas noteikšanā neņemdama vērā to, ka naudas sodi, kurus tai uzlikušas citas valstis, jau ietver preventīvu elementu, nav ievērojusi samērīguma principu, ir jāatgādina, ka 2006. gada pamatnostādņu 25. punktā ir precizēts, ka “neatkarīgi no tā, cik ilgi uzņēmums piedalījies pārkāpuma izdarīšanā, Komisija iekļauj pamatsummā summu, kas līdzvērtīga 15 % līdz 25 % no pārdošanas apjoma, kas noteikts saskaņā ar A sadaļu, lai aizkavētu uzņēmumus pat noslēgt horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas ierobežošanu”.
Turklāt ir jānorāda, ka visi apsvērumi par trešo valstu iestāžu uzliktajiem naudas sodiem ir ņemami vērā tikai saistībā ar rīcības brīvību, kas Komisijai ir [piešķirta] naudas sodu noteikšanā par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem. Līdz ar to, lai arī nav izslēgts, ka Komisija ņem vērā naudas sodus, ko trešo valstu iestādes ir iepriekš uzlikušas, tomēr tai nav pienākuma to darīt. Proti, prevencijas mērķis, ko Komisijai ir tiesības ievērot, nosakot naudas sodu apmēru, ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro konkurences normas, ko nosaka LESD līgums to darbībām kopējā tirgū. Līdz ar to, novērtējot saistībā ar šo noteikumu pārkāpšanu uzliekamā naudas soda atturošo raksturu, Komisijai nav pienākuma ņemt vērā iespējamās sankcijas, kas piemērotas uzņēmumam trešās valsts konkurences normu pārkāpumu dēļ (skat. spriedumu, 2006. gada 29. jūnijs, SGL Carbon/Komisija,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
36.
un
37.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Līdz ar to prasītājas apgalvojums, ka nav ievērots samērīguma princips, ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
2)

Par otro daļu par atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā attiecībā uz prasītāju
[..]
i)

Par pirmo iebildumu attiecībā uz to, ka naudas soda apmērs nepietiekami atspoguļo to, ka prasītāja nepiedalījās MK sanāksmēs
Prasītāja būtībā apgalvo, ka tai par nepiedalīšanos
MK
sanāksmēs piemērotā samazinājuma summa neatbilst samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem.
Komisija šiem prasītājas argumentiem nepiekrīt.
Vispirms, no apstrīdētā lēmuma 1023. apsvēruma izriet, ka Komisija prasītājai ir piemērojusi uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājumu 3 % apmērā par atbildību mīkstinošiem apstākļiem – ar tādu pamatojumu, ka tās dalība
MK
sanāksmēs nav pierādīta un ka nekas neliecina, ka tā par tām būtu zinājusi.
Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka samazinājums, kas tai piemērots par nepiedalīšanos
MK
sanāksmēs, ir nepietiekams, ņemot vērā, cik svarīga ir bijusi šo sanāksmju loma pārkāpuma kvalificēšanā.
Saskaņā ar judikatūru naudas soda pamatsummas samazinājuma piemērošana par atbildību mīkstinošiem apstākļiem katrā ziņā ir atkarīga no konkrētās lietas apstākļiem, kuru dēļ Komisija šādu samazinājumu var nepiešķirt uzņēmumam, kas ir bijis prettiesiskas vienošanās (nolīguma) dalībnieks. Proti, atbildību mīkstinoša apstākļa atzīšana gadījumā, kad uzņēmums ir tādas acīmredzami prettiesiskas vienošanās dalībnieks, par kuru tas zina vai nevar nezināt un kura kvalificējama kā pārkāpums, tomēr nedrīkst neitralizēt uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un mazināt LESD 101. panta 1. punkta praktisko iedarbīgumu (skat. spriedumu, 2012. gada 2. februāris, Denki Kagaku Kogyo un Denka Chemicals/Komisija,
T‑83/08
, nav publicēts,
EU:T:2012:48
,
237.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan Komisija konkrētā gadījumā neapšaubāmi var ņemt vērā 2006. gada pamatnostādņu 29. punktā uzskaitītos apstākļus, tomēr tai šajā ziņā nav pienākuma automātiski piešķirt papildu samazinājumu, ja uzņēmums norāda uz kāda minētā apstākļa pastāvēšanu, un eventuāla naudas soda samazinājuma atbilstība atbildību mīkstinošu apstākļu gadījumā ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 2. februāris, Denki Kagaku Kogyo un Denka Chemicals/Komisija,
T‑83/08
, nav publicēts,
EU:T:2012:48
,
240.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, prasītāja piedalījās pārkāpumā gandrīz visā tā laikposmā, proti, gandrīz divpadsmit gadus no aizliegtās vienošanās pastāvēšanas 14 gadiem. Otrkārt, lai gan prasītāja nepiedalījās
MK
sanāksmēs, tā piedalījās 52 daudzpusējās sanāksmēs, tostarp arī
ECC
,
ATC
un
CUP
sanāksmēs, kā arī sešos divpusējos vai trīspusējos pasākumos. Treškārt, prasītāja nav noliegusi, ka
CUP
sanāksmes papildināja
MK
sanāksmes un ka aizliegtās vienošanās dalībnieki tās uzskatīja par “neoficiālām sanāksmēm”, kas notika paralēli
MK
sanāksmēm, jo tās parasti tika rīkotas vienu nedēļu pēc tam, un tajās galvenokārt piedalījās tie paši dalībnieki. Ceturtkārt, visa pret konkurenci vērstā informācijas apmaiņa bija daļa no viena un tā paša kopējā plāna ar vienotu saimniecisku mērķi. Turklāt no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka
MK
sanāksmēm salīdzinājumā ar pārējām sanāksmēm būtu bijusi īpašāka loma.
Turklāt attiecībā uz citās lietās piešķirtajiem samazinājumiem šā sprieduma 505. un 506. punktā ir atgādināts, ka Komisijas iepriekšējā lēmumpieņemšanas prakse nav uzskatāma par naudas sodu tiesisko regulējumu konkurences jomā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir konstatējams, ka, lai gan prasītāja nepiedalījās
MK
sanāksmēs, tai nav pamata apgalvot, ka tās dalība aizliegtās vienošanās darbībās bija ierobežota un ka tās dalības kaitīgums konkurencei attaisno lielāku naudas soda samazinājumu. Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu. Tādēļ prasītājas apgalvojums ir jānoraida.
Otrām kārtām, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā tai ir piešķīrusi tādu pašu samazinājumu, kāds piešķirts tiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuri nepiedalījās
CUP
sanāksmēs, lai gan to situācijas neesot salīdzināmas, ņemot vērā, ka pārkāpuma kvalificēšanā
MK
sanāksmēm bija lielāka loma nekā
CUP
sanāksmēm.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ietverts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā, prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, InnoLux/Komisija,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
77.
un
78.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu šim principam pretrunā ir tas, ka Komisija, piemērojot dažādas aprēķina metodes, savstarpēji diskriminē uzņēmumus, kas ir bijuši LESD 101. panta 1. punktam pretēja nolīguma vai aizliegtas vienošanās dalībnieki (skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, InnoLux/Komisija,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, kā konstatēts šā sprieduma 529. punktā, salīdzinājumā ar pārējām sanāksmēm
MK
sanāksmēm nebija nekādas īpašākas lomas. Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 1022. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka
Sanyo
,
NEC Tokin
un
Matsuo
ir pilnā mērā atbildīgi par vienoto un turpināto pārkāpumu, izņemot
CUP
sanāksmes, jo to dalība šajās sanāksmēs neesot pierādīta un nekas neliecinot par to, ka tās par tām būtu zinājušas.
No tā izriet, ka Komisija uzskata, ka šie uzņēmumi – tāpat kā prasītāja – ir atbildīgi par visu vienoto un turpināto pārkāpumu, izņemot vienu sanāksmju veidu, attiecībā uz kuru to dalība netika pierādīta.
Šādos apstākļos Komisija, visiem uzņēmumiem piešķirdama vienādu samazinājumu, ir ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas paredz, ka līdzīgas situācijas netiek risinātas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiek risinātas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma.
Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Tādēļ šis prasītājas apgalvojums ir jānoraida.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
[..]
2.

Par prasījumiem samazināt naudas soda apmēru
Ar prasījumu otro daļu prasītāja lūdz Vispārējo tiesu jebkurā gadījumā izmantot savu neierobežoto kompetenci, lai Komisijas vērtējumu attiecībā uz naudas soda apmēru aizstātu ar savu vērtējumu un līdz ar to samazinātu tai uzliktā naudas soda apmēru.
Vispirms ir jānorāda, ka šīs prasījumu daļas pamatošanai prasītāja atsaucas uz apsvērumiem saistībā ar ceturto pamatu par acīmredzamām kļūdām naudas soda apmēra noteikšanā.
Ir jāatgādina, ka tad, kad Savienības tiesa īsteno LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā paredzēto neierobežoto kompetenci, tā papildus vienkāršai sankcijas tiesiskuma kontrolei ir tiesīga, nosakot šīs sankcijas apmēru, Komisijas, kas ir tā tiesību akta autore, kurā šis apmērs sākotnēji tika noteikts, vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu. Līdz ar to Savienības tiesa, pat neatceļot apstrīdēto aktu, var to grozīt, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu uzlikto naudas sodu, un šī kompetence tiek īstenota, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus (skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Orange Polska/Komisija,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
,
106.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai izpildītu prasības par atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamo pārbaudi Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē saistībā ar naudas sodu, Savienības tiesai ir pienākums, īstenojot LESD 261. un 263. pantā paredzētās pilnvaras, pārbaudīt visus iebildumus attiecībā uz tiesību jautājumiem vai faktiem, kuri vērsti uz to, lai pierādītu, ka naudas soda apmērs neatbilst pārkāpuma smagumam un ilgumam (skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
,
180.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jāuzsver, ka kompetences par neierobežotu pārbaudi īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un ka Savienības tiesās notiek uz sacīkstes principu balstīta tiesvedība. Izņemot absolūtus pamatus, kas tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes, prasītājs tādējādi ir tas, kuram ir jāizvirza pamati pret apstrīdēto lēmumu un jāiesniedz pierādījumi, lai tos pamatotu (skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Repsol Lubricantes y Especialidades u.c./Komisija,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
,
85.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Vispārējo tiesu tās neierobežotās kompetences īstenošanā nesaista 2006. gada pamatnostādnes, kuras neietekmē Savienības tiesas veikto naudas soda novērtējumu. Faktiski, lai gan Komisijai, kad tā piemēro tiesību normas – tādas kā 2006. gada pamatnostādnes –, kuras tā ir pati sev noteikusi, ir pienākums ievērot tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, šis princips nevar būt tādā pašā veidā saistošs Savienības tiesām, ja vien tās, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nemēģina piemērot vienu specifisku naudas sodu aprēķina metodi, bet gan izvērtē katru atsevišķo to izskatīšanai nodoto situāciju, ņemot vērā visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas uz to attiecas (skat. spriedumu, 2014. gada 14. maijs, Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet arī tas, ka neierobežotas kompetences īstenošana, nosakot naudas sodu apmēru, nedrīkst radīt diskrimināciju to uzņēmumu starpā, kas ir bijuši Savienības konkurences tiesību normām pretēja nolīguma dalībnieki. Gadījumā, ja Vispārējā tiesa īpaši attiecībā uz kādu no šiem uzņēmumiem ir paredzējusi novirzīties no aprēķina metodes, ko ir izmantojusi Komisija un ko šī tiesa nav apšaubījusi, tai tas ir jāizskaidro savā spriedumā (skat. spriedumu, 2014. gada 14. maijs, Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad Vispārējai tiesai ir tiesības samazināt naudas soda apmēru uz mazāku summu nekā tā, kas var tikt noteikta, piemērojot 2006. gada pamatnostādnes, ja to attaisno tās izskatāmās lietas apstākļi. Tomēr prasītājam vēl ir arī jāatsaucas uz nozīmīgiem iemesliem, kuri var attaisnot šādu samazināšanu un tie jāpamato ar pierādījumiem (skat. spriedumu, 2014. gada 14. maijs, Donau Chemie/Komisija,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
310.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai ar prasītājas izvirzītajiem apstākļiem ir attaisnojams prasītājai ar apstrīdēto lēmumu uzliktā naudas soda apmēra samazinājums pat tad, ja Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu vai kļūdu vērtējumā.
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārdošanas apjoma vērtības aprēķinu ceturtā pamata pirmās daļas pirmā iebilduma pārbaudes ietvaros tika konstatēts, ka attiecīgo izstrādājumu pārdošanas apjoma vērtības kopsumma pēdējā pilnajā gadā, kad tā piedalījās aizliegtās vienošanās darbībās, uz kuru balstīts naudas soda aprēķins, varēja sniegt pareizu norādi par pārkāpuma mērogu attiecīgajā tirgū un par tā saimniecisko ietekmi uz aizliegtās vienošanās dalībnieku darbību.
Turklāt ir jānorāda, ka šajā ziņā izvirzītie prasītājas argumenti nav pietiekami precīzi, lai Vispārējai tiesai būtu iespējams saprast, kā prasītāja nosaka aprēķina bāzi un tās izmantotās alternatīvās aprēķināšanas metodes. Proti, prasītāja, balstoties uz neatkarīga biroja veiktā pētījumā iekļautu informāciju, uzskata, ka naudas soda apmērs būtu jāsamazina līdz 25 līdz 40 miljonu EUR diapazonam. Turklāt piedāvātā aprēķina bāze un aprēķināšanas metodes nebūt neliecina, ka ar tām būtu iespējams atspoguļot pārkāpuma mērogu attiecīgajā tirgū un tā saimniecisko ietekmi uz prasītājas darbību, kā arī nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu attiecībā pret aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
Turpinājumā, izvērtējot otrā pamata pirmās daļas pirmo iebildumu, tika konstatēts, ka prasītāja ir piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas nebija ierobežots nedz konkrētu elektrolītisko kondensatoru veidu – alumīnija vai tantala – ziņā, bet aptvēra plašu alumīnija un tantala elektrolītisko kondensatoru klāstu, nedz tikai atsevišķu klientu ziņā.
Visbeidzot, no šā sprieduma 482. punkta izriet, ka konkrētā uzņēmuma specifika, uz ko norāda prasītāja un kas attiecas uz tās pārdošanas struktūru, bija tikai izklāstīta tās komercdarbības stratēģijā, bet pati par sevi tā nebija uzskatāma par specifiku, kas pamatotu atšķirīgas aprēķināšanas metodes piemērošanu pārdošanas apjoma vērtības noteikšanā.
Otrām kārtām, attiecībā uz Komisijas piemērotā pārkāpuma smaguma koeficienta samazinājumu, uz ko prasītāja norāda ceturtā pamata pirmās daļas otrajā iebildumā, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītāja nav nedz izklāstījusi īpatnības, kas attaisnotu Komisijas piemērotās procentuālās likmes samazināšanu, nedz arī norādījusi procentuālu likmi, pēc kuras būtu nosakāms šis koeficients. Otrkārt, šā sprieduma 502. punktā ir norādīts, ka aplūkojamais pārkāpums pēc būtības ir viens no smagākajiem konkurences ierobežojumiem. Treškārt, šā sprieduma 367. punktā ir norādīts, ka prasītāja šajā pārkāpumā piedalījās gandrīz visā tā laikposmā, proti, gandrīz divpadsmit gadus no aizliegtās vienošanās pastāvēšanas 14 gadiem. Ceturtkārt, otrā pamata pirmās daļas otrā iebilduma izvērtējums liecina, ka šis pārkāpums skāra visu EEZ. Piektkārt, ciktāl prasītāja ar norādēm uz koeficientiem, kurus Komisija izmantojusi citos lēmumos, šajā lietā vēlējās pierādīt iespējamu diskrimināciju, ir jāatgādina, ka Vispārējai tiesai nav saistoša Komisijas lēmumpieņemšanas prakse (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
78.
punkts).
Trešām kārtām, attiecībā uz Komisijas noteiktās papildsummas samazinājumu, uz ko attiecas ceturtā pamata pirmās daļas trešais iebildums, pirmkārt, šā sprieduma 519. punktā ir norādīts, ka par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu uzlikta naudas soda preventīvo iedarbību nevar noteikt atkarībā no iespējamām sankcijām, kas uzņēmumam piemērotas trešo valstu konkurences tiesību normu pārkāpumu dēļ. Otrkārt, šajā lietā Komisija papildsummu ir noteikusi 16 % apmērā no pārdošanas apjoma vērtības, tātad, tā ir tikai par vienu procentpunktu lielāka par viszemāko procentuālo likmi, ko tā varēja noteikt, pamatojoties uz 2006. gada pamatnostādņu 25. punktu.
Ceturtām kārtām, attiecībā uz tai uzliktā naudas soda lielāku samazināšanu – atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ – šā sprieduma 531. punktā ir norādīts, ka, lai gan prasītāja nepiedalījās
MK
sanāksmēs, tai nebija pamata apgalvot, ka tās piedalīšanās aizliegtās vienošanās darbībās būtu bijusi ierobežota un mazāk kaitīga, kas attaisnotu šādu samazinājumu. Šā sprieduma 536. punktā ir arī norādīts, ka Komisija līdzīgu samazinājumu piešķīra visiem uzņēmumiem, kuri tika atzīti par atbildīgiem par visu pārkāpumu, izņemot vienu sanāksmju grupu, kurā to dalība netika pierādīta.
Piektām kārtām, šā sprieduma 546. punktā ir konstatēts, ka prasītāja nevarēja nezināt par savas rīcības sodāmību un ka līdz ar to tā nevarēja apgalvot, ka to varbūt varētu atzīt par atbildīgu tikai par pārkāpumu nolaidības dēļ.
Sestām kārtām, šā sprieduma 564. punktā ir konstatēts, ka prasītāja nevar atsaukties uz atbildību mīkstinošu apstākli, kas izrietētu no tās ietekmes uz konkurenci tirgū. Lietas materiālos nekas neliecina par to, ka prasītāja būtu rīkojusies atšķirīgi no pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem un būtu traucējusi aizliegtās vienošanās darbību.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka neviens no faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasītāja norādījusi, lai pamatotu tai uzliktā naudas soda samazināšanu, it īpaši ņemot vērā samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, neattaisno tādas aprēķināšanas metodikas izmantošanu šāda samazinājuma panākšanai, kura atšķirtos no Komisijas izmantotās. Līdz ar to Vispārējai tiesa šajā lietā nav nepieciešams izmantot savu neierobežoto kompetenci.
No tā izriet, ka prasītājas prasījums samazināt naudas soda apmēru ir jānoraida un līdz ar to ir jānoraida arī prasība kopumā.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Nichicon Corporation
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2021. gada 29. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti vienīgi tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.