CELEX: 62017CJ0043
Žalba
Arbitražna klauzula
Osoblje međunarodnih misija Europske unije
Nadležnost za odlučivanje o sporovima o ugovorima o radu
Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme
Arbitražne klauzule koje u posljednjem ugovoru predviđaju nadležnost sudova Unije, a u prethodnim ugovorima sudova u Bruxellesu (Belgija)
Odluka o neobnavljanju posljednjeg ugovora
Zahtjev za prekvalifikaciju svih ugovornih odnosa u ‚ugovor na neodređeno vrijeme’
Zahtjevi za naknadu štete zbog nezakonitog otkaza
Uzimanje u obzir ugovornih odnosa koji su prethodili posljednjem ugovoru
Nadležnost Općeg suda Europske unije

Svojom žalbom Liam Jenkinson zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 9. studenoga 2016., Jenkinson/Vijeće i dr. (T‑602/15, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2016:660
), kojim je on odbio njegovu tužbu kojom je, kao prvo, podnio zahtjev na temelju članka 272. UFEU‑a, s jedne strane, za prekvalifikaciju svih ugovornih odnosa L. Jenkinsona u „ugovor o radu na neodređeno vrijeme” te naknadu štete koju je navodno pretrpio zbog zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i zbog nezakonitog otkaza i, s druge strane, da se utvrdi da su Vijeće Europske unije, Europska komisija i Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) diskriminirali žalitelja te da im se slijedom toga naloži naknada štete i podredno zahtjev koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti europskih institucija.
Okolnosti spora
Okolnosti spora sažete su u točkama 1. do 6. pobijanog rješenja na sljedeći način:
„1
Tužitelj, Liam Jenkinson, irski državljanin, početno je bio zaposlen od 20. kolovoza 1994. do 5. lipnja 2002. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme u Promatračkoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2000/811/ZVSP od 22. prosinca 2000. o promatračkoj misiji Europske unije (
SL 2000., L 328., str. 53
.).
Zatim je od 17. lipnja 2002. do 31. prosinca 2009. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme bio zaposlen u Policijskoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2002/210/ZVSP od 11. ožujka 2002. o policijskoj misiji Europske unije (
SL 2002., L 70., str. 1
.).
Konačno, tužitelj je od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. bio zaposlen u Misiji Eulex Kosovo, na temelju jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. Misija Eulex Kosovo je uspostavljena Zajedničkom akcijom Vijeća 2008/124/ZVSP od 4. veljače 2008. o Misiji Europske unije za uspostavu vladavine prava na Kosovu, Eulex Kosovo (
SL 2008., L 42, str. 92
.). Zajedničko stajalište je produljeno u nekoliko navrata. Produljeno je do 14. lipnja 2016. Odlukom Vijeća 2014/349/ZVSP od 12. lipnja 2014. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (
SL 2014., L 174, str. 42
.), primjenjivom na činjenice slučaja.
Naposljetku je Zajedničko stajalište produljeno do 14. lipnja 2018. Odlukom Vijeća 2016/947/ZVSP od 14. lipnja 2016. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (
SL 2016., L 157, str. 26
.).
Tijekom izvršenja ugovora o radu za razdoblje od 15. lipnja do 14. listopada 2014. tužitelj je pismom voditelja Misije Eulex Kosovo od 26. lipnja 2014. obaviješten o završetku svoje misije i neobnavljanju svojeg ugovora o radu nakon 14. studenoga 2014.
Potonji ugovor o radu na određeno vrijeme su sklopili [Misija] Eulex Kosovo i tužitelj za razdoblje od 15. listopada do 14. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme) i on nije obnovljen. Taj posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme u članku 21. za sve sporove koji se odnose na ugovor predviđa nadležnost Suda Europske unije na temelju članka 272. UFEU‑a.”
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 23. listopada 2015. žalitelj je pokrenuo postupak protiv Vijeća, Komisije, ESVD‑a i Misije Eulex Kosovo, u kojem je zahtijevao od Općeg suda da:
–
primarno, promijeni njegov ugovorni odnos u „ugovor o radu na neodređeno vrijeme”, utvrdi povredu ugovornih obveza koju su počinili tuženici i dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, utvrdi da je njegov otkaz bio nezakonit te im posljedično naloži da naknade štetu pretrpljenu zlouporabom uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, povredom obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora i nezakonitim otkazom;
–
primarno, utvrdi da su ga Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tijekom službe u okviru međunarodnih misija Europske unije (u daljnjem tekstu: misije) u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih pogodnosti, utvrdi da su ga trebali zaposliti kao člana privremenog osoblja jednog od njih i posljedično im naloži naknadu štete te
–
podredno, naloži tuženicima, na temelju njihove izvanugovorne odgovornosti, da naknade štetu koja proizlazi iz povreda njihovih obveza.
Pobijanim rješenjem Opći sud proglasio se očito nenadležnim za odlučivanje o dvama primarnim tužbenim zahtjevima te je odbacio podredni tužbeni zahtjev kao očito nedopušten. Posljedično, odbio je tužbu u cijelosti i naložio L. Jenkinsonu snošenje troškova.
Zahtjevi stranaka
L. Jenkinson zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
prihvati tužbu i
–
naloži tuženicima snošenje troškova obaju postupaka.
Vijeće i Komisija zahtijevaju odbijanje žalbe i nalaganje L. Jenkinsonu snošenja troškova.
ESVD i Misija Eulex Kosovo zahtijevaju od Suda da:
–
primarno, proglasi se nenadležnim za odlučivanje o žalbi;
–
podredno, odbije žalbu i
–
naloži L. Jenkinsonu snošenje troškova.
Osim toga, Vijeće i ESVD zahtijevaju od Suda da, u slučaju da odluči da je žalba osnovana, odbaci žalbu i tužbu kao nedopuštene u dijelu koji se odnosi na njih.
O žalbi
Svojom žalbom L. Jenkinson zahtijeva od Suda da na temelju prvog dijela njegova žalbenog zahtjeva ukine pobijano rješenje i na temelju drugog dijela njegova žalbenog zahtjeva prihvati tužbu.
ESVD i Misija Eulex Kosovo osporavaju nadležnost Suda za ispitivanje žalbe. Usto, Misija Eulex Kosovo osporava dopuštenost žalbe u cijelosti, dok Komisija osporava samo dopuštenost drugog dijela žalbenog zahtjeva.
Nadležnost Suda
ESVD i Misija Eulex Kosovo u biti tvrde da je Sud nenadležan za ispitivanje ove žalbe jer L. Jenkinson svoju argumentaciju temelji na ugovorima o radu koji su prethodili posljednjem ugovoru o radu na neodređeno vrijeme i da su na temelju arbitražnih klauzula u tim ugovorima za odlučivanje o takvom sporu nadležni jedino sudovi u Bruxellesu. Nadalje, tvrde da je L. Jenkinson u međuvremenu podnio u biti istovjetnu tužbu pred Tribunalom du travail francophone de Bruxelles (Radni sud na francuskom jeziku u Bruxellesu, Belgija).
U tom smislu valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 256. stavkom 1. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 56. Statuta Suda Europske unije, potonji nadležan za odlučivanje o žalbama protiv odluka Općeg suda iz članka 256. stavka 1. prvog podstavka UFEU‑a. Nije sporno da je pobijano rješenje odluka iz potonje odredbe.
Nadalje, valja utvrditi da pitanje nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o osnovanosti tvrdnji L. Jenkinsona u prvom stupnju, s obzirom na sadržaj pobijanog rješenja i tvrdnje L. Jenkinsona pred Sudom, ulazi u meritorna pitanja koja se ističu ovom žalbom.
U tim je okolnostima Sud nadležan za odlučivanje o ovoj žalbi.
Prvi dio žalbenog zahtjeva
U prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva, kojim se zahtijeva ukidanje pobijanog rješenja, L. Jenkinson u biti ističe četiri žalbena razloga, od kojih se prvi odnosi na ocjenu Općeg suda opsega nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o ugovornom aspektu spora. Svojim drugim žalbenim razlogom poziva se na svoje ugovorne odnose s Vijećem, Komisijom i ESVD‑om. Treći i četvrti žalbeni razlog temelje se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud navodno počinio prilikom ocjene zahtjeva u pogledu izvanugovorne odgovornosti institucija i podjele troškova.
Vijeće, ESVD i Misija Eulex Kosovo osporavaju, među ostalim, dopuštenost argumentacije na kojoj se temelji taj prvi dio žalbenog zahtjeva.
Dopuštenost prvog dijela žalbenog zahtjeva
Vijeće i ESVD smatraju da je žalba u odnosu na njih nedopuštena. S jedne strane, oni nisu bili stranke posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme i ne mogu se smatrati „poslodavcima” L. Jenkinsona, što je Opći sud utvrdio u točki 40. pobijanog rješenja i što nije bilo osporavano u ovom žalbenom postupku. S druge strane, L. Jenkinson nije precizirao nikakav akt koji bi uzrokovao njihovu izvanugovornu odgovornost.
Nadalje, Misija Eulex Kosovo tvrdi da žalba nije dovoljno jasna ni precizna kako bi ona mogla pripremiti svoju obranu i kako bi Sud mogao odlučivati.
Što se tiče prigovora Vijeća i ESVD‑a, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 171. Poslovnika Suda, žalba dostavlja ostalim strankama u postupku pred Općim sudom. Nije sporno da su Vijeće i ESVD bili stranke u postupku pred Općim sudom.
Nadalje, valja utvrditi da se argumentacija Vijeća i ESVD‑a u prilog navodnoj nedopuštenosti žalbe u odnosu na njih temelji na argumentima koji ulaze u meritum spora, tj. nadležnost Općeg suda za odlučivanje o tvrdnjama L. Jenkinsona u odnosu na njih, a ne u dopuštenost ove žalbe.
Što se tiče argumentacije Misije Eulex Kosovo koja se temelji na prigovoru
obscuri libelli
, valja navesti da, iako je ta misija u tom smislu pružila konkretnu argumentaciju u pogledu argumentacije L. Jenkinson o drugom dijelu njegova žalbenog zahtjeva, isto ne vrijedi za onu iznesenu u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva.
Nadalje, valja utvrditi da u četirima žalbenim razlozima istaknutima u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva L. Jenkinson precizno navodi točke obrazloženja pobijanog rješenja koje osporava, tako da je argumentacija koju u tom pogledu iznosi dovoljno jasna i precizna kako bi tuženici mogli pripremiti svoju obranu, kako to potvrđuju i njihovi odgovori na žalbu. Posljedično, Sud može odlučivati o četirima žalbenim razlozima istaknutima u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva.
Iz toga slijedi da prigovore o dopuštenosti prvog dijela žalbenog zahtjeva koje su iznijeli Vijeće, ESVD i Misija Eulex Kosovo treba odbiti kao neosnovane.
Prvi i drugi žalbeni razlog
Prvi žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela, od kojih najprije valja ispitati treći dio, zajedno s drugim žalbenim razlogom.
–
Argumentacija stranaka
Trećim dijelom prvog žalbenog razloga L. Jenkinson tvrdi da je u točki 39. pobijanog rješenja Opći sud ocijenio da ne može odlučiti o učincima prethodno zaključenih ugovora o radu jer je nadležan samo za posljednji ugovor na određeno vrijeme. Međutim, prekvalifikacija svih ugovornih odnosa s tuženicima u ugovor na neodređeno vrijeme ne može se ni u kojem slučaju odvojiti od postojanja posljednjeg ugovora na određeno vrijeme i od prestanka tog ugovora. Naime, njemu bi bilo nemoguće ostvariti prekvalifikaciju svojih ugovornog odnosa djelomično pred sudovima u Bruxellesu, a djelomično pred sudovima Unije. Opći sud time je u pobijano rješenje unio pogrešku koja se tiče prava.
Svojim drugim žalbenim razlogom L. Jenkinson ističe, među ostalim, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točki 40. pobijanog rješenja odbio svoju nadležnost za odlučivanje o zahtjevima za proglašavanje Vijeća, Komisije i ESVD‑a odgovornima za diskriminirajuće postupanje koje je on pretrpio u pogledu plaće, mirovinskih prava i drugih povlastica. U tom smislu L. Jenkinson ističe da su njegovi ugovorni odnosi s drugim misijama koje nisu Misija Eulex Kosovo bili okončani odlukama dotičnih institucija, a u svakom slučaju Vijeća, i iz toga zaključuje da je došlo do subrogacije prava i obveza s tih misija na te institucije. One stoga moraju odgovarati za posljedice ugovornih obveza koje su te misije imale prema svojem osoblju.
Komisija podsjeća na to da, s obzirom na argumente iznesene osobito u okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga, predmet spora ne može ispitivati nenadležni sudac jer pitanje nadležnosti prethodi onomu o meritumu.
Što se tiče drugog žalbenog razloga, Komisija smatra da su argumenti L. Jenkinsona bespredmetni jer on nije osporavao točke 30., 31. i 35. pobijanog rješenja i jer je Opći sud naveo da je posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme bio sklopljen isključivo s Misijom Eulex Kosovo „u svojstvu poslodavca”, tako da se jedino potonja, koja ima pravnu sposobnost za sklapanje takvih ugovora, može smatrati poslodavcem. Argumenti o navodnoj subrogaciji s dotičnih triju institucija na misije s kojima je žalitelj radio ne mogu dovesti u pitanje navedena razmatranja Općeg suda.
Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Vijeće navodi da trajanje posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ne može utjecati na žaliteljeva prava na ostvarivanje željene prekvalifikacije njegova položaja pred belgijskim sudovima i ističe da L. Jenkinson nije dokazao da odredbe o nadležnosti iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme poništavaju odredbe sadržane u prethodnim ugovorima koji su dali nadležnost belgijskim sudovima ni da je to bila volja ugovornih stranaka.
Što se tiče drugog žalbenog razloga, Vijeće ističe da ono nije bilo stranka nijednog ugovora koji je sklopio L. Jenkinson i navodi da odluke o uspostavi misija kao ni strateški smjer za koji je zaduženo Vijeće ne sadržavaju nikakav element o posebnim ugovorima koji se sklapaju s osobljem zaposlenim u misijama. Točno je da je Vijeće nadležno za odlučivanje o smanjenju veličine misije za upravljanje krizom, za njezino eventualno ukidanje i za organizacijski raspored misije, no o ugovornim uvjetima zaposlenja i njihovoj provedbi ne odlučuje Vijeće. Dakle, o spornom konkretnom postupanju nije odlučilo Vijeće i njegovi akti nisu sporni. Naime, nije sporno da Misija Eulex Kosovo ima pravnu sposobnost i da je odgovorna za svaku pritužbu i obvezu koja proizlazi iz provedbe njezine zadaće.
Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, ESVD smatra da iz tužbe i argumenata L. Jenkinsona proizlazi da on svoje zahtjeve temelji na svim svojim radnim odnosima s Misijom Eulex Kosovo i, konkretno, na neobnavljanju svojeg zaposlenja koje mu je bilo priopćeno tijekom ugovora koji je prethodio posljednjem ugovoru o radu na određeno vrijeme. Posljedično, spor se ne odnosi na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, nego na prethodni ugovorni odnos. Međutim, budući da nije sporno da su svi prethodni ugovori o radu sadržavali odredbu o dodjeli sudske nadležnosti belgijskim sudovima, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava. Nadalje, L. Jenkinson nije objasnio na kojem je temelju posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme izmijenio njegove prethodne ugovore.
Što se tiče drugog žalbenog razloga, ESVD odgovara da je Opći sud pravilno presudio da on nije bio ugovorna stranka posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme.
Što se tiče trećeg dijela prvog žalbenog razloga, Misija Eulex Kosovo smatra da, s obzirom na to da je jedino posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme sadržavao odredbu o dodjeli nadležnosti sudovima Unije i da takve arbitražne klauzule treba usko tumačiti, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad se proglasio nenadležnim u pogledu zahtjeva L. Jenkinsona koji su se temeljili na njegovim prethodnim ugovorima. Ništa ne može
ex post
dovesti u pitanje pristanak L. Jenkinsona na odredbe o dodjeli nadležnosti belgijskim sudovima koje su se nalazile u prethodnim ugovorima.
–
Ocjena Suda
Budući da L. Jenkinson argumentacijom u okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga i u okviru drugog žalbenog razloga u biti osporava ocjenu Općeg suda da njegova nadležnost ne može obuhvaćati ugovore koji su prethodili posljednjem ugovoru o radu na određeno vrijeme, valja podsjetiti na to da je Opći sud u točkama 23., 26. i 38. do 40. pobijanog rješenja presudio sljedeće:
„23
[…] [S] obzirom na to da je ova tužba podnesena na temelju članka 272. UFEU‑a, Opći sud nadležan [je] samo za posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, na temelju arbitražne klauzule koju sadržava. Opći je sud očito nenadležan za odlučivanje u sporovima koji bi mogli dovesti do izvršenja tužiteljevih ugovora o radu sklopljenih prije posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji izričito dodjeljuju nadležnost belgijskim sudovima i, prema tome, za razmatranje ove tužbe u dijelu u kojem se odnosi na učinke tih ugovora.
[…]
Doseg klauzule kojom se Sudu Europske unije dodjeljuje nadležnost izričito je ograničena na sporove koji se odnose na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme i ne može se proširiti na prethodne ugovore koji su predviđali nadležnost drugih sudova.
[…]
Opći je sud na temelju članka 272. UFEU‑a nadležan samo u pogledu posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme koji su sklopili tužitelj i Misija Eulex Kosovo.
Kao prvo, iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud očito nenadležan za odlučivanje o prvom dijelu primarnog tužbenog zahtjeva. Prvi tužbeni zahtjev koji se odnosi na promjenu svih ugovornih odnosa između tužitelja i različitih misija koje su bile njegovi poslodavci u ugovor na neodređeno vrijeme pretpostavlja uzimanje u obzir učinaka prethodnih ugovora o radu sklopljenih između tih misija i tužitelja, koji izričito dodjeljuju nadležnost belgijskim sudovima. Budući da je nadležnost Općeg suda ograničena na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, on ne može odlučivati o tom tužbenom zahtjevu. Opći je sud očito nenadležan za uzgredne zahtjeve kojima se traži utvrđenje da su tuženici povrijedili obvezu dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, te da je njegov otkaz bio nezakonit. Međutim, Opći je sud također očito nenadležan za odlučivanje o uzgrednim zahtjevima za naknadu štete kojim se traži popravljanje štete proizašle iz zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, povrede obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, te nezakonitog otkaza.
Kao drugo, Opći je sud očito nenadležan za odlučivanje o drugom dijelu primarnog tužbenog zahtjeva jer se njime zahtijeva da se utvrdi da su Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tužitelja tijekom službe u okviru misija u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih beneficija, da utvrdi da su ga trebali zaposliti kao člana privremenog osoblja i da im naloži naknadu nastale štete. Naime, taj je tužbeni zahtjev upravljen protiv Vijeća, Komisije i ESVD‑a koji nisu stranke posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme i prema tome se odnosi na prethodne ugovorne odnose za koje Opći sud nije nadležan.”
U skladu s člankom 274. UFEU‑a, sporovi u kojima je Unija jedna od stranaka nisu na osnovi toga izuzeti iz nadležnosti sudova država članica, osim kada je nadležnost dodijeljena Sudu Ugovorima.
U skladu s člankom 272. UFEU‑a, Sud je nadležan donositi presude na temelju svake arbitražne klauzule sadržane u ugovoru sklopljenom od strane Unije ili u njezino ime, bez obzira na to radi li se o javnopravnom ili privatnopravnom ugovoru.
Članak 256. stavak 1. UFEU‑a propisuje da je Opći sud nadležan za provođenje postupka i odlučivanje u prvom stupnju u slučaju predmeta i postupaka iz članka 272. UFEU‑a.
S obzirom na te odredbe, nadležnost Općeg suda koja se temelji na arbitražnoj klauzuli odstupa od općeg prava pa se mora usko tumačiti (presuda od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek,
426/85
,
EU:C:1986:501
, t.
11.
).
Nadalje, iako u okviru arbitražne klauzule ugovorene na temelju članka 272. UFEU‑a Opći sud može biti pozvan odlučiti o sporu na temelju nacionalnog prava primjenjivog na ugovor, njegova se nadležnost za odlučivanje o sporu koji se odnosi na taj ugovor ocjenjuje samo na temelju odredaba tog članka i odredaba arbitražne klauzule te na to ne mogu utjecati odredbe nacionalnog prava koje navodno isključuju njegovu nadležnost (presuda od 26. veljače 2015., Planet/Komisija,
C‑564/13 P
,
EU:C:2015:124
, t.
21.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da Opći sud može odlučivati samo o zahtjevima koji proizlaze iz ugovora koji je sklopila Unija i koji sadržava arbitražnu klauzulu ili koji se izravno odnose na obveze koje proizlaze iz tog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek,
426/85
,
EU:C:1986:501
, t.
11.
).
Posljedično, valja provjeriti dodjeljuju li, suprotno ocjeni Općeg suda, arbitražne klauzule u predmetnim ugovorima o radu nadležnost Općem sudu za odlučivanje o zahtjevima koje je L. Jenkinson istaknuo u okviru tužbe koju je podnio Općem sudu.
U tom smislu, kao što je to istaknuo Opći sud u točkama 21. i 22. pobijanog rješenja, nije sporno da svi prethodni ugovori o radu koje su sklopili misije i žalitelj sadržavaju klauzulu koja izričito predviđa da sporovi koji proizlaze iz tih ugovora ili u vezi s njima ulaze u nadležnost sudova u Bruxellesu i da jedino posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme u članku 21. izričito predviđa da sporovi koji proizlaze iz tog ugovora ili u vezi s njime ulaze u nadležnost Suda na temelju članka 272. UFEU‑a.
Iz toga proizlazi da je, s obzirom na to da je tužba podnesena na temelju članka 272. UFEU‑a, Opći sud u načelu nadležan samo za zahtjeve koji proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ili koji imaju izravnu vezu s obvezama koje proizlaze iz tog ugovora.
Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, u pogledu jednog radnog odnosa koji je bio sličan ovomu – po tome što se odnosio na niz uzastopnih ugovora o radu koji su bili sklapani u razdoblju od 15 godina i od kojih su samo posljednja četiri sadržavala arbitražnu klauzulu o dodjeli nadležnosti Sudu za odlučivanje o svim sporovima o valjanosti, tumačenju ili provedbi tih ugovora – Sud je presudio da činjenica da se ista klauzula ne nalazi u prethodnim ugovorima i da, što se tiče prvih godina, ne postoje čak ni pisani ugovori ne može biti prepreka tomu da Sud prilikom ocjene odnosa koji su postojali između stranaka uzme u obzir sve prošle ugovore (presuda od 1. srpnja 1982., Porta/Komisija,
109/81
,
EU:C:1982:253
, t.
10.
).
Iz toga slijedi da, za razliku od onoga što je Opći sud presudio u točkama 23., 26. i 38. do 40. pobijanog rješenja, njegova nadležnost može obuhvaćati prethodne ugovore o radu koji su predviđali nadležnost sudova u Bruxellesu, pod uvjetom da tužba koju je podnio L. Jenkinson sadržava zahtjeve koji proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme ili koji imaju izravnu vezu s obvezama koje iz njega proizlaze.
U tom smislu, kao što to proizlazi iz točke 10. pobijanog rješenja, primarnim tužbenih zahtjevom L. Jenkinson u biti je zahtijevao od Općeg suda da sve njegove ugovorne odnose prekvalificira u ugovor o radu na neodređeno vrijeme i da mu dodijeli prava koja, prema njegovu mišljenju, mogu proizići iz takve prekvalifikacije.
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, s obzirom na to da su zahtjevi L. Jenkinsona povezani s postojanjem jedinstvenog i neprekinutog radnog odnosa koji se temeljio na uzastopnim ugovorima o radu na određeno vrijeme, oni imaju za cilj prekvalifikaciju svih sklopljenih ugovora i temelje se na svim tim ugovorima, uključujući posljednji.
Posljedično, valja utvrditi da tužba koju je podnio L. Jenkinson sadržava zahtjeve koji također proizlaze iz posljednjeg ugovora o radu na određeno vrijeme.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je Opći sud u točkama 39. i 40. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava kad se proglasio očito nenadležnim za odlučivanje o primarnom tužbenom zahtjevu, uz obrazloženje da zahtjevi L. Jenkinsona podrazumijevaju uzimanje u obzir učinaka prethodnih ugovora o radu.
Naime, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 44. ove presude, u ovom je slučaju bilo na Općem sudu da provjeri je li i, prema potrebi, u kojoj mjeri prilikom svoje ocjene zahtjeva L. Jenkinsona mogao uzeti u obzir prethodne ugovore o radu.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti treći dio prvog žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog koji su istaknuti u prilog prvom dijelu žalbenog zahtjeva i, prema tome, ukinuti pobijano rješenje, bez potrebe ispitivanja ostalih dijelova prvog žalbenog razloga i trećeg i četvrtog žalbenog razloga koji su istaknuti u prilog tom dijelu žalbenog zahtjeva, a koji se odnose na ocjenu Općeg suda podredne argumentacije i na podjelu troškova u prvostupanjskom postupku.
Drugi dio žalbenog zahtjeva
Drugim dijelom svojeg žalbenog zahtjeva L. Jenkinson zahtijeva od Suda da prihvati tužbu koju je podnio Općem sudu.
U tom smislu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, taj sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
Međutim, za razliku od onoga što smatra L. Jenkinson, stanje postupka ne dopušta konačno odlučivanje.
Naime, budući da je Opći sud odlučio samo o svojoj nadležnosti i o dopuštenosti tužbe a da nije razmatrao meritum predmeta, valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da stanje postupka ne dopušta konačno odlučivanje o meritumu tužbe podnesene Općem sudu kad je potonji odbio tužbu kao nedopuštenu prihvativši prigovor o nedopuštenosti a da njegovo ispitivanje nije odgodio do odluke o meritumu (presuda od 17. prosinca 2009., Preispitivanje M/EMEA,
C‑197/09 RX‑II
,
EU:C:2009:804
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
Točno je da je pod određenim uvjetima moguće meritorno odlučiti o tužbi iako se postupak u prvom stupnju ograničio na prigovor nedopuštenosti koji je Opći sud prihvatio. To može biti slučaj kad, s jedne strane, ukidanje pobijane presude ili rješenja nužno podrazumijeva određeno rješenje u pogledu merituma predmetne tužbe ili, s druge strane, ispitivanje merituma tužbe za ukidanje počiva na argumentima koje su stranke razmijenile u okviru žalbenog postupka na temelju obrazloženja prvostupanjskog suda (presuda od 17. prosinca 2009., Preispitivanje M/EMEA,
C‑197/09 RX‑II
,
EU:C:2009:804
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u ovom slučaju, kao što to pravilno ističe Komisija, ne postoje takve posebne okolnosti koje bi Sudu omogućile da sam odluči o meritumu tužbe.
Iz toga slijedi da ovaj predmet treba vratiti Općem sudu na ponovno suđenje i da drugi dio žalbenog zahtjeva treba odbiti.
Troškovi
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima će se odlučiti naknadno.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 9. studenoga 2016., Jenkinson/Vijeće i dr. (
T‑602/15
,
EU:T:2016:660
).

2.
Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno suđenje.

3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski