CELEX: 62014TJ0331
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini
Zamrzavanje financijskih sredstava
Popis osoba, subjekata i tijela na koje se primjenjuju mjere zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora
Uvrštavanje tužiteljeva imena
Dokaz osnovanosti tog uvrštavanja na popis

Okolnosti spora
Tužitelj Mikola Janovič Azarov bio je predsjednik vlade Ukrajine od 11. ožujka 2010. do 28. siječnja 2014.
Dana 5. ožujka 2014. Vijeće Europske unije na temelju članka 29. UEU‑a donijelo je Odluku 2014/119/ZVSP o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL L 66, str. 26
.).
Članak 1. stavci 1. i 2. Odluke 2014/119 određuje:
„1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
2.   Fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu ne daju se na raspolaganje niti u njihovu korist, izravno ili neizravno, nikakva sredstva ni gospodarski izvori.“
Načini provođenja mjera ograničavanja definirani su u idućim stavcima istog članka.
Vijeće je istoga dana, na temelju članka 215. stavka 2. UFEU‑a, donijelo Uredbu (EZ) br. 208/2014 o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL L 66, str. 1
.).
U skladu s Odlukom 2014/119, Uredbom br. 208/2014 donesene su mjere ograničavanja o kojima je riječ i načini provođenja navedenih mjera ograničavanja definirani su u biti na isti način kao i u navedenoj odluci.
Imena osoba iz Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 nalaze se na popisu iz Priloga navedenoj odluci i Priloga I. navedenoj uredbi (u daljnjem tekstu: popis) s, među ostalim, obrazloženjem njihova uvrštavanja.
Tužiteljevo ime nalazilo se na popisu zajedno s identifikacijskim podacima „[P]redsjednik Vlade Ukrajine do siječnja 2014.“ i sljedećim obrazloženjem: „Osoba koja podliježe istrazi u Ukrajini za sudjelovanje u zločinima u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine“.
Dana 6. ožujka 2014. Vijeće je u
Službenom listu Europske unije
objavilo Obavijest namijenjenu osobama na koje se odnose mjere ograničavanja iz Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Ukrajini (
SL C 66, str. 1
.). U skladu s tom obaviješću, „[d]otične osobe mogu Vijeću podnijeti zahtjev, zajedno s popratnom dokumentacijom da se ponovno razmotri odluka o njihovu uvrštavanju na gore spomenuti popis“. Dotične osobe također se obavještavaju „o mogućnosti osporavanja odluke Vijeća pred Općim sudom [...], u skladu s uvjetima iz članka 275. stavka 2. i članka 263. stavaka 4. i 6. [UFEU‑a]“.
Odluka 2014/119 izmijenjena je Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/143 od 29. siječnja 2015. (
SL L 24, str. 16
.), koja je stupila na snagu 31. siječnja 2015. Glede kriterija za određivanje osoba na koje se odnose predmetne mjere ograničavanja, iz članka 1. potonje odluke proizlazi da se članak 1. stavak 1. Odluke 2014/119 zamjenjuje sljedećim tekstom:
„1.   Sva sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju ili su u vlasništvu, u posjedu ili pod kontrolom osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava i osoba odgovornih za kršenja ljudskih prava u Ukrajini te fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela povezanih s njima, kako je navedeno u Prilogu, zamrzavaju se.
Za potrebe ove Odluke, osobe za koje je utvrđeno da su odgovorne za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava uključuju i osobe koje su predmetom istrage ukrajinskih vlasti:
(a)
zbog zloupotrebe ukrajinskih javnih sredstava ili imovine ili zbog sudioništva u tome; ili
(b)
zbog toga što su kao nositelji javnih dužnosti zloupotrijebili službeni položaj radi pribavljanja nepripadajuće koristi sebi ili trećoj osobi te time nanijeli štetu ukrajinskim javnim sredstvima ili imovini, ili zbog sudioništva u tome.“
Uredba Vijeća (EU) 2015/138 od 29. siječnja 2015. o izmjeni Uredbe br. 208/2014 (
SL L 24, str. 1
.) izmijenila je potonju u skladu s Odlukom 2015/143.
Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 naknadno su izmijenjene Odlukom Vijeća (ZVSP) 2015/364 od 5. ožujka 2015. o izmjeni Odluke 2014/119 (
SL L 62, str. 25
.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2015/357 od 5. ožujka 2015. o provedbi Uredbe br. 208/2014 (
SL L 62, str. 1
.). Odlukom 2015/364 izmijenjen je članak 5. Odluke 2014/119 na način da su mjere ograničavanja u odnosu na tužitelja obnovljene do 6. ožujka 2016. Provedbena uredba 2015/357 zamijenila je tako Prilog I. Uredbi br. 208/2014.
Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 tužiteljevo ime zadržano je na popisu s identifikacijskim podacima „[P]redsjednik vlade Ukrajine do siječnja 2014.“ i sa sljedećim novim obrazloženjem: „Osoba koja podliježe kaznenom postupku koji provode ukrajinske vlasti zbog zloupotrebe javnih sredstava ili imovine“.
Tužitelj je protiv Odluke 2015/364 i Provedbene uredbe 2015/357 Općem sudu 29. travnja 2015. podnio novu tužbu (predmet T‑215/15, Azarov/Vijeće).
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. svibnja 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Podnio je i zahtjev za ubrzani postupak u skladu s člankom 76.a Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.
Odlukom od 5. lipnja 2014. Opći sud odbio je zahtjev za provođenje ubrzanog postupka.
Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda, redom, 28. kolovoza 2014. i 2. rujna 2014. Europska komisija i Republika Poljska zatražile su intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevu Vijeća. Predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju rješenjima od 7. studenoga 2014. Republika Poljska podnijela je intervencijski podnesak, a tužitelj se na njega očitovao u za to određenim rokovima. Komisija se odrekla prava na podnošenje intervencijskog podneska.
Dana 19. prosinca 2014. Vijeće je, u skladu s člankom 18. stavkom 4. podstavkom drugim Uputa za tajnika Općeg suda, podnijelo obrazloženi zahtjev kojim je zatražilo da se sadržaj jednog priloga odgovoru na repliku ne navede u dokumentima koji se odnose na taj predmet, a koji su dostupni javnosti.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 25. ožujka 2015. tužitelj je prilagodio svoj tužbeni zahtjev kako bi također ishodio poništenje Odluke 2015/143 i Uredbe 2015/138 u dijelu u kojem se odnose na njega.
Odlukom predsjednika devetog vijeća Općeg suda od 7. kolovoza 2015., nakon što su stranke saslušane, ovaj predmet i predmet T‑332/14, Azarov/Vijeće, u skladu s člankom 68. Poslovnika Općeg suda, spojeni su u svrhu usmenog postupka.
Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda saslušani su na raspravi održanoj 30. rujna 2015.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi Odluku 2014/119 i Uredbu br. 208/2014 kao i Odluku 2015/143 i Uredbu br. 2015/138 u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega;
—
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće, koje podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
odbije prilagodbu tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na Odluku 2015/143 i Uredbu 2015/138 zbog nenadležnosti Općeg suda ili nedopuštenosti;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Republika Poljska u biti zahtijeva da se tužba odbije.
Pravo
Tužbeni zahtjev za poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja
Daljnje postojanje tužiteljeva pravnog interesa
Kao što je to navedeno u gornjim točkama 12. i 13., Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 izmijenjen je razlog za uvrštavanje tužiteljeva imena na popis te je primjena mjera ograničavanja u dijelu u kojem se odnose na tužitelja produljena do 6. ožujka 2016.
U očitovanju na podnesak o prilagodbi tužbenog zahtjeva Vijeće je izrazilo sumnju u daljnje postojanje tužiteljeva pravnog interesa kad je riječ o tužbenom zahtjevu za poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega te je odluku o tom pitanju prepustilo ocjeni Općeg suda.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, predmet spora, kao i tužiteljev pravni interes, mora postojati sve do proglašenja sudske odluke, da ne bi došlo do obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti presudu od 6. lipnja 2013., Ayadi/Komisija,
C‑183/12 P
,
EU:C:2013:369
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da, iako se priznavanjem nezakonitosti pobijanog akta kao takvim ne može naknaditi materijalna šteta ili šteta uzrokovana povredom privatnog života, njime se, međutim, odnosna osoba može rehabilitirati ili ono može činiti oblik naknade za štetu koju je pretrpjela zbog takve nezakonitosti i tako opravdati daljnje postojanje njezina pravnog interesa (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013.Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
, Zb.,
EU:C:2013:331
, t.
70.
do
72.
).
U ovom slučaju treba utvrditi, kao što je to tužitelj naveo u podnesku o prilagodbi tužbenog zahtjeva i na raspravi, da tužiteljevo javno označavanje kao osobe protiv koje se vodi kazneni postupak u Ukrajini u vezi s pronevjerom državnih sredstava može štetiti, među ostalim, njegovu ugledu kao političara i poslovnog čovjeka.
Treba istaknuti, kao što je to tužitelj naglasio na raspravi, da priznanje nezakonitosti Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 može predstavljati temelj za naknadno podnošenje tužbe za naknadu štete pretrpljene zbog tih akata tijekom razdoblja njihove primjene, to jest od 5. ožujka 2014. do 6. ožujka 2015. (vidjeti u tom smislu i slično činjeničnom stanju presudu Vijeće i Komisija, t. 28.
supra
,
EU:C:2013:331
, t.
82.
).
U tom pogledu, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, okolnost da Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 više nisu na snazi, zato što su Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357 izmijenjene u dijelu u kojem se odnose na tužitelja, ne može biti jednaka mogućem poništenju prvotno donesenih akata koje je izvršio Opći sud utoliko što ta izmjena nije priznanje njihove nezakonitosti (vidjeti u tom smislu i slično činjeničnom stanju presudu od 11. lipnja 2014., Syria International Islamic Bank/Vijeće,
T‑293/12
,
EU:T:2014:439
, t.
36.
do
41.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga treba zaključiti da tužiteljev pravni interes i dalje postoji, unatoč izmjeni Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnose na njega Odlukom 2015/364 i Provedbenom uredbom 2015/357, protiv kojih je, uostalom, podnesena nova tužba (vidjeti gornju t. 14.).
Osnovanost tužbenog zahtjeva za poništenje Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja
U potporu tužbi tužitelj navodi pet tužbenih razloga. Prvi se temelji na povredi obveze obrazlaganja. Drugi se temelji na povredi temeljnih prava. Treći se temelji na zloporabi ovlasti. Četvrti se temelji na povredi načela dobre uprave, a peti na očitoj pogrešci u ocjeni.
Opći sud smatra svrhovitim najprije ispitati peti tužbeni razlog.
U prilog petom tužbenom razlogu tužitelj u biti navodi da mjere ograničavanja koje su donesene protiv njega nemaju dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu.
Prema tužiteljevu mišljenju, Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 sadržavaju tek vrlo kratka obrazloženja uvrštavanja njegova imena na popis, u kojima se navodi samo da podliježe istrazi u Ukrajini za sudjelovanje u kaznenim djelima u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine. Konkretnije, tužitelj ističe da je Vijeće, jasno se pozvavši radi opravdanja navedenog uvrštavanja samo na činjenicu da je obnašao političku dužnost u Ukrajini, iako čak nije podlijegao istrazi u Ukrajini zbog sudjelovanja u navedenim kaznenim djelima, počinilo očitu pogrešku u ocjeni. Osim toga, jedini razlog koji je naveden za opravdanje tog uvrštavanja nejasan je i općenit, pri čemu ono za što se tereti nije pobliže navedeno ni kad je riječ o vremenu, ni mjestu, ni o tome u čemu se sastojalo njegovo sudjelovanje u spornim zločinima.
Tužitelj u replici osporava argument Vijeća da je svrha mjera ograničavanja o kojima je riječ sprečavanje nezakonite uporabe državnih sredstava jer, s jedne strane, one nemaju preventivni učinak i, s druge strane, takav cilj u svakom slučaju ne može opravdati uvrštavanje tužiteljeva imena na popis. Tužitelj također tvrdi da dopis Ureda glavnog državnog odvjetnika Ukrajine upućen visokoj predstavnici Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku od 3. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: dopis od 3. ožujka 2014.) ne predstavlja dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu.
U odgovoru na argument koji je Republika Poljska iznijela u svojem intervencijskom podnesku tužitelj navodi da u trenutku slanja dopisa od 3. ožujka 2014. nije bio u tijeku nikakav postupak zbog pronevjere državnih sredstava. To potvrđuju dopisi Ureda glavnog državnog odvjetnika Ukrajine od 8. srpnja i 10. listopada 2014. U prvome se, naime, navode druga kaznena djela, a drugi se odnosi na postupak koji je pokrenut isključivo nakon donošenja mjera ograničavanja o kojima je riječ.
Vijeće na to odgovara da iz uvodnih izjava Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014 kao i iz općeg okvira u kojem su ti akti doneseni proizlazi da su im ciljevi, među ostalim, bili konsolidacija i podrška vladavini prava, uključujući pomoć ukrajinskim vlastima u borbi protiv korupcije i pronevjere državnih sredstava. Među tim je ciljevima i sprečavanje nezakonite uporabe državnih sredstava osoba koje obnašaju ili su obnašale funkcije koje su u vezi s politikom u Ukrajini.
Razlozi za uvrštavanje tužiteljeva imena na popis stoga se temelje na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi te su u skladu sa sudskom praksom. Ti se razlozi, naime, temelje na dopisu od 3. ožujka 2014. kojim je Vijeće obaviješteno da se vode istrage čiji su predmet sudjelovanje, među ostalim, tužitelja u zločinima u vezi s pronevjerom državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine, što se podudara s obrazloženjem u pogledu tužitelja u Odluci 2014/119 i Uredbi br. 208/2014.
Stroži uvjeti, osim toga, mogli bi naštetiti učinkovitosti mjera ograničavanja donesenih nakon pronevjere državnih sredstava. Vijeće smatra da treba razlikovati, s jedne strane, istrage koje su u tijeku u Ukrajini, u okviru kojih će tužitelj moći osporiti ono za što se sumnjiči u skladu s odredbama ukrajinskog kaznenog postupka i, s druge strane, mjere ograničavanja donesene na razini Europske unije, koje su vremenski ograničene i koje se mogu povući. U tom su kontekstu nužne hitne mjere kad je riječ o zamrzavanju financijskih sredstava zbog pronevjere državnih sredstava jer bi u suprotnom postojala opasnost od prijenosa tih sredstava izvan područja Unije te zbog toga cilj navedenih mjera više ne bi bio postignut.
Republika Poljska u biti iznosi argumente koji se u većoj mjeri podudaraju s onima na koje se poziva Vijeće. Osobito smatra da je Vijeće u ovom slučaju imalo dovoljno konkretnih dokaza o postojanju kaznenog postupka protiv tužitelja i da, s obzirom na predočene dokaze, nije bilo sumnje u točnost iznesenih činjenica.
Treba podsjetiti da, iako Vijeće ima široku diskrecijsku ovlast u pogledu općih kriterija koje treba uzeti u obzir pri donošenju mjera ograničavanja, učinkovitost sudskog nadzora koju jamči članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima zahtijeva da se, u okviru nadzora nad zakonitošću razloga na kojima je utemeljena odluka o uvrštenju imena neke osobe na popis osoba koje podliježu mjerama ograničavanja, sud Unije uvjeri da se ta odluka, koja tu osobu osobno pogađa, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenutu odluku, tako da sudski nadzor nije ograničen na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelji ta odluka, dovoljno precizno i konkretno dokazani (vidjeti presudu od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće,
C‑605/13 P
, Zb.,
EU:C:2015:248
, t.
41.
i
45.
i sudsku praksu).
U ovom slučaju kriterij propisan člankom 1. stavkom 1. Odluke 2014/119 određuje da se mjere ograničavanja donose u pogledu osoba za koje je utvrđeno da su odgovorne za pronevjeru državnih sredstava. Nadalje, iz uvodne izjave 2. navedene odluke proizlazi da je Vijeće donijelo ove mjere „s ciljem konsolidacije i podrške vladavini prava [...] u Ukrajini“.
Tužiteljevo ime uvršteno je na popis s obrazloženjem da je „[o]soba koja podliježe istrazi u Ukrajini za sudjelovanje u zločinima u vezi s pronevjerom ukrajinskih državnih sredstava i njihovim nezakonitim prijenosom izvan Ukrajine“. Iz toga proizlazi da je Vijeće smatralo da je tužitelj zbog svoje navodne uključenosti u pronevjeru državnih sredstava bio predmet istrage ili predistražnog postupka koji nije (ili još nije) nije rezultirao formalnom optužnicom.
U prilog razlogu za tužiteljevo uvrštavanje na popis Vijeće se poziva na dopis od 3. ožujka 2014. kao i na druge dokaze iz razdoblja nakon Odluke 2014/119 i Uredbe br. 208/2014.
U prvom dijelu dopisa od 3. ožujka 2014. navodi se da su „ukrajinska tijela kaznenog progona“ pokrenula niz kaznenih postupaka za istraživanje kaznenih djela koja su počinili bivši visoki dužnosnici, čija se imena navode u nastavku, u pogledu kojih je provedena istraga u vezi s prethodno spomenutim kaznenim djelima omogućila da se utvrde pronevjere državnih sredstava u velikim iznosima i ilegalni naknadni nezakonit prijenos izvan Ukrajine.
U drugom dijelu dopisa od 3. ožujka 2014. dodaje se da je „istragom potvrđeno sudjelovanje drugih visokih dužnosnika koji predstavljaju bivšu vlast u istoj vrsti kaznenih djela“ te da je predviđeno da će ih se u kratkom roku izvijestiti o otvaranju te istrage. Imena tih drugih visokih dužnosnika, među kojima i tužiteljevo, također su navedena u nastavku.
Uzimajući u obzir spis predmeta, dopis od 3. ožujka 2014. jedini je među dokazima koje je Vijeće podnijelo u ovom postupku koji prethodi Odluci 2014/119 i Uredbi br. 208/2014. Zakonitost tih akata stoga se mora ocijeniti samo s obzirom na taj dokaz.
Dakle, treba provjeriti je li dopis od 3. ožujka 2014. dostatan dokaz da bi se na njemu temeljio zaključak da je za tužitelja utvrđeno „da [je] odgovor[an] za zloupotrebu ukrajinskih državnih sredstava“ u smislu članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119.
Iako, kao što to ističe Vijeće, potječe od visokog pravosudnog tijela treće zemlje, odnosno Ureda glavnog državnog odvjetnika Ukrajine, dopis od 3. ožujka 2014. sadržava samo općenitu tvrdnju kojom se tužiteljevo ime, među onima drugih bivših visokih dužnosnika, povezuje s istragom kojom je u biti utvrđena pronevjera državnih sredstava. Dopisom se, naime, ne daje nikakvo objašnjenje o utvrđenim činjenicama koje se istragom koju provode ukrajinske vlasti upravo provjeravaju, a još manje o navodnoj osobnoj odgovornosti u pogledu njih.
Točno je, kao što Vijeće tvrdi, da je sud Unije, u kontekstu primjene mjera ograničavanja, utvrdio da označavanje osobe kao odgovorne za kazneno djelo ne znači nužno osudu za takvo djelo (vidjeti u tom smislu presude od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće,
C‑220/14 P
, Zb.,
EU:C:2015:147
, t.
72.
i od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
, Zb.,
EU:T:2014:93
, t.
57.
do
61.
).
Međutim, u kontekstu predmeta iz kojih je citirana sudska praksa u gornjoj točki 52., proizlazi da je u odnosu na tužitelje bio izdan nalog glavnog državnog odvjetnika treće zemlje za pljenidbu njihove imovine koji je odobrio kazneni sud (presuda Ezz i dr./Vijeće, t. 52.
supra
,
EU:T:2014:93
, t.
132.
). Slijedom toga, primjena mjera ograničavanja na predmetne tužitelje u tim predmetima temeljila se na konkretnim činjeničnim elementima, s kojima se Vijeće upoznalo.
U ovom slučaju valja utvrditi, s jedne strane, da Vijeće nije imalo podatke o činjenicama ili specifičnom tužiteljevu ponašanju koje mu ukrajinske vlasti stavljaju na teret i, s druge strane, da dopis od 3. ožujka 2014., na koji se poziva, čak i ako ga se ne ispituje izdvojeno, nego u kontekstu u kojem se pojavljuje, ne može predstavljati dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu u smislu sudske prakse navedene u gornjoj točki 43. za uvrštavanje tužiteljeva imena na popis s obrazloženjem da je za njega utvrđeno „da [je] odgovor[an]“ za pronevjeru državnih sredstava.
Bez obzira na stadij postupka čiji je predmet tužitelj trebao biti, Vijeće protiv njega nije moglo donijeti mjere ograničavanja ako ne raspolaže podacima o postupcima pronevjere državnih sredstava za koje ga konkretno terete ukrajinske vlasti. Naime, Vijeće je samo raspolažući podacima o tim postupcima moglo utvrditi, s jedne strane, da ih se može okvalificirati kao pronevjeru javnih sredstava i, s druge strane, da mogu dovesti u pitanje vladavinu prava u Ukrajini, konsolidacija i podrška kojoj, kao što je to navedeno u gornjoj točki 44., predstavljaju ciljeve koje se želi ostvariti donošenjem mjera ograničavanja o kojima je riječ.
Osim toga, na nadležnom je tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe koje se to tiče, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
, Zb.,
EU:C:2013:518
, t.
120.
i
121.
i od 28. studenoga 2013., Vijeće/Fulmen i Mahmoudian,
C‑280/12 P
, Zb.,
EU:C:2013:775
, t.
65.
i
66.
).
S obzirom na sve navedeno, uvrštavanje tužiteljeva imena na popis ne poštuje kriterije za određivanje osoba na koje se odnose mjere ograničavanja iz Odluke 2014/119.
Stoga tužbu treba prihvatiti u dijelu u kojem se njome zahtijeva poništenje Odluke 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja a da nije potrebno odlučiti o drugim tužbenim razlozima koje je potonji istaknuo ni o njegovu zahtjevu za donošenje mjera upravljanja postupkom.
Zbog istih razloga Uredbu br. 208/2014 treba poništiti u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
Tužbeni zahtjev za poništenje Odluke 2015/143 i Uredbe 2015/138 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja
U podnesku o prilagodbi tužbenog zahtjeva tužitelj također u biti zahtijeva poništenje Odluke 2015/143 i Uredbe 2015/138 u dijelu u kojem se njima mijenjaju, redom, članak 1. stavak 1. Odluke 2014/119 i članak 3. Uredbe br. 208/2014.
U svojem očitovanju na podnesak o prilagodbi tužbenog zahtjeva Vijeće, s jedne strane, tvrdi da Opći sud, s obzirom na članak 275. UFEU‑a, nije nadležan odlučivati o tužbi protiv Odluke 2015/143, koja je, među ostalim, donesena na temelju članka 29. UEU‑a, i, s druge strane, da je proširenje tužbenog zahtjeva na tu odluku kao i na Uredbu 2015/138 nedopušteno zbog nepostojanja tužiteljeve aktivne procesne legitimacije. Nadalje, Vijeće, koje podupire Komisija, tvrdi da tužiteljev zahtjev na sadržava nikakav prikaz tužbenih razloga u smislu članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 44. stavka 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
Kad je, prije svega, riječ o pitanju nadležnosti suda Unije, treba podsjetiti da članak 275. stavak drugi UFEU‑a, odstupajući od odredbi stavka prvog tog članka, izričito propisuje da je sud Unije nadležan za „odlučivanje u postupcima pokrenutima u skladu s uvjetima utvrđenima u članku 263. stavku četvrtom [UFEU‑a] u kojima se ocjenjuje zakonitost odluka kojima se predviđaju mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba koje je Vijeće usvojil[o] na temelju glave V. poglavlja 2. Ugovora o [EU‑u]“. Ta se odredba stoga, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, primjenjuje na sve odluke Vijeća o mjerama ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba iz glave V. poglavlja 2. Ugovora o EU‑u a da ne pravi razliku ovisno o tome radi li se o odlukama opće primjene ili pojedinačnim odlukama. Ona osobito ne isključuje mogućnost, u okviru podneska o prilagodbi tužbenog zahtjeva, osporavanja zakonitosti odredbe opće primjene u prilog tužbi za poništenje podnesenoj protiv pojedinačne mjere ograničavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2015., NIOC i dr./Vijeće,
T‑577/12
, u žalbenom postupku,
EU:T:2015:596
, t.
93.
i
94.
).
Stoga, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, Opći je sud nadležan ispitati zakonitost Odluke 2015/143 u dijelu u kojem se njome mijenja članak 1. stavak 1. Odluke 2014/119.
Što se, nadalje, tiče zapreke vođenju postupka u vezi s nepostojanjem tužiteljeve aktivne procesne legitimacije, treba istaknuti da su Odluka 2014/119 i Uredba br. 208/2014 izmijenjene Odlukom 2015/143 i Uredbom 2015/138 samo u mjeri u kojoj su pojašnjeni kriteriji za određivanje zamrzavanja financijskih sredstava osoba odgovornih za pronevjeru ukrajinskih državnih sredstava.
U Odluci 2015/143 i Uredbi 2015/138 tužitelj se ne navodi poimence niti su one donesene nakon ponovnog razmatranja popisâ osoba protiv kojih se donose mjere ograničavanja. Ti se akti, naime, odnose samo na opće kriterije za uvrštavanje koji se primjenjuju na objektivno utvrđene situacije i imaju pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba, a ne na uvrštenje tužiteljeva imena na popis. Posljedično, oni se ni izravno ni osobno ne odnose na tužitelja te potonjem nije dopušteno, kao što je to istaknulo Vijeće, prilagoditi svoj tužbeni zahtjev kako bi zahtijevao njihovo poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2013., Bank Refah Kargaran/Vijeće,
T‑24/11
, Zb.,
EU:T:2013:403
, t.
50.
).
Nadalje, izmjene općeg kriterija za uvrštavanje izvršene Odlukom 2015/143 i Uredbom 2015/138 nisu relevantne za ocjenu zakonitosti uvrštavanja tužiteljeva imena na popis, koje je Vijeće izvršilo na temelju jedinog kriterija iz članka 1. stavka 1. Odluke 2014/119 (vidjeti gornju t. 44.).
S obzirom na sve prethodno navedeno, tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem se odnosi na Odluku 2015/143 i Uredbu 2015/138 a da nije potrebno odlučiti o drugoj apsolutnoj zapreci vođenju postupka koju su istaknuli Vijeće i Komisija.
Vremenski učinci djelomičnog poništenja Odluke 2014/119
Vijeće smatra potrebnim, u slučaju da Opći sud poništi Odluku 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja, da njezini učinci u pogledu potonjeg ostanu na snazi, u skladu s člankom 264. stavkom drugim UFEU‑a, do stupanja na snagu djelomičnog poništenja Uredbe br. 208/2014, kako bi se zajamčila pravna sigurnost kao i dosljednost i jedinstvo pravnog poretka.
Tužitelj se protivi toj argumentaciji.
Treba podsjetiti da je Odluka 2014/119 izmijenjena Odlukom 2015/364, kojom je počevši od 7. ožujka 2015. zamijenjen popis i, kad je riječ o tužitelju, primjena mjera ograničavanja produljena do 6. ožujka 2016. Nakon tih izmjena tužiteljevo ime zadržano je na popisu s novim razlogom za uvrštavanje (vidjeti gornje t. 12. i 13.).
Stoga se na tužitelja u ovom trenutku primjenjuje nova mjera ograničavanja. Iz toga slijedi da poništenje Odluke 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja nema za posljedicu brisanje uvrštavanja njegova imena s popisa.
Posljedično, nije potrebno održati na snazi učinke Odluke 2014/119 u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 2. Poslovnika, ako više stranaka ne uspije u postupku, Opći sud odlučuje o podjeli troškova.
U ovom slučaju, s obzirom na to da Vijeće nije uspjelo u postupku kad je riječ o zahtjevu za poništenje podnesenom u tužbi, valja mu naložiti snošenje troškova u vezi s tim zahtjevom, u skladu s tužiteljevim zahtjevom. S obzirom na to da tužitelj nije uspio u postupku kad je riječ o zahtjevu za poništenje podnesenom u podnesku o prilagodbi tužbenog zahtjeva, valja mu naložiti snošenje troškova u vezi s tim zahtjevom, u skladu sa zahtjevom Vijeća.
Nadalje, na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Republika Poljska i Komisija stoga će snositi vlastite troškove.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Odluka Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini i Uredba Vijeća (EU) br. 208/2014 od 5. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini poništavaju se u dijelu u kojem se odnose na Mikolu Janoviča Azarova.

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
Vijeću Europske unije nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova M. J. Azarova kad je riječ o zahtjevu za poništenje podnesenom u tužbi.

4.
M. J. Azarovu nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Vijeća kad je riječ o zahtjevu za poništenje podnesenom u podnesku o prilagodbi tužbenog zahtjeva.

5.
Republika Poljska i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

Berardis
Czúcz
Popescu
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. siječnja 2016.
Potpisi
(
*1
)   Jezik postupka: njemački