CELEX: 62020CJ0272
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Euroopan keskuspankin (EKP) henkilöstö
Palkkaus
Kilpailu
Sisäisten ja ulkopuolisten hakijoiden yhdenvertainen kohtelu
Palkkatason määrittäminen

Sebastian Veit vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 2.4.2020 antaman tuomion Veit v. EKP (
T-474/18
, ei julkaistu,
EU:T:2020:140
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt hänen SEUT 270 artiklaan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 50 a artiklaan perustuvan vaatimuksensa yhtäältä 3.1.2018 annetun Euroopan keskuspankin (EKP) päätöksen (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamisesta siltä osin kuin siinä määritetään hänet palkkaluokassa F/G vain palkkatasolle 17 ja toisaalta hänen valituksensa hylkäämisestä 25.5.2018 tehdyn EKP:n päätöksen (jäljempänä 25.5.2018 tehty päätös) kumoamisesta.
Riita-asian tausta ja riidanalainen päätös
Riita-asian tausta, sellaisena kuin se ilmenee valituksenalaisen tuomion 1–11 kohdasta, on seuraavanlainen.
EKP otti kilpailun perusteella Sebastin Veitin 1.10.2015 palvelukseensa ajanjaksolle 1.10.2015–30.9.2018 valvonta-alan analyytikkona mikrovalvonnan pääosastolle (PO) IV. Valittajan sopimus oli määräaikainen sopimus, joka sen päättymisen yhteydessä voitiin muuntaa toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi.
Valittaja määritettiin hänen palvelukseen ottamisensa yhteydessä avointa virkaa koskevan ilmoituksen mukaisesti EKP:n palkkajärjestelmän mukaiseen E/F-palkkaluokkaan. Tässä palkkaluokassa EKP myönsi hänelle palkkatason 70 sillä perusteella, että hänellä oli Deutsche Bundesbankista (Saksan liittovaltion keskuspankki) noin 11 ja puolen vuoden pituinen aikaisempi ammatillinen kokemus, joka vakiintuneen hallintokäytännön mukaisesti – sellaisena kuin on vahvistettuna asiakirjassa, jonka otsikko on ”Salary Proposal Guidelines” (palkkaehdotuksia koskevat suuntaviivat) ja jonka EKP:n henkilöstöhallinnon PO laati 30.4.2012 (jäljempänä uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskeva vakiintunut hallintokäytäntö) – otettiin huomioon kuutena palkkatasona vuotta kohden sellaisen merkityksellisen aikaisemman ammatillisen kokemuksen perusteella, joka on hankittu kyseessä olevaa tointa vastaavalla tai ylemmällä tasolla, eli 6 x 11,6 = 69 palkkatasoa, jotka lisättiin palkkaluokan E/F ensimmäiseen palkkatasoon, mistä oli tuloksena palkkataso 70.
Valittajalle myönnettiin palkan ja palkkioiden vuosittaista tarkistusta koskevassa menettelyssä ajanjaksolle 1.9.2015–31.8.2016 neljä lisäpalkkatasoa, ja hän eteni siten palkkaluokan E/F tasolle 74.
EKP ylensi 27.2.2017 valittajan kilpailun johdosta tilapäisesti ylempään palkkaluokkaan ajanjaksolle 1.3.2017–30.9.2018 valvojaksi mikrovalvonta II PO:n merkittävien pankkien valvontaosastolle IX ja määritteli hänet palkkaluokan F/G palkkatasolle 17. Valittajan tähän perustuva sopimus oli määräaikainen sopimus, jota ei voitu muuntaa toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi.
EKP julkaisi 2.6.2017 kaksi kilpailuilmoitusta, joista toinen oli osoitettu sisäisille hakijoille ja toinen ulkopuolisille hakijoille ja joiden sisältö oli toisiinsa rinnastettavissa ja jotka koskivat mikrovalvonta I PO:ssa olevia pankkivalvojien toimia palkkaluokassa F/G. Tätä varten järjestetyssä kilpailussa (jäljempänä kyseessä oleva kilpailu) sisäiset ja ulkopuoliset hakijat osallistuivat samaan valintamenettelyyn.
Valittajan hakemus hyväksyttiin, ja EKP teki 3.1.2018 riidanalaisen päätöksen, jolla se siirsi valittajan 1.1.2018 alkaen valvojan virkaan mikrovalvonta I PO:n tärkeiden pankkien valvontaosastolle I ja ylensi tämän palkkaluokan F/G palkkatasolle 17.
Valittajan palkkaluokan F/G palkkatason 17 määrittäminen riidanalaisessa päätöksessä perustui ylennyksistä 19.7.2011 annetun hallinnollisen kiertokirjeen 2/2011 (jäljempänä kiertokirje 2/2011) 5 artiklan 1 kohtaan, jonka mukaan ylempään palkkaluokkaan ylennetyn sisäisen hakijan peruspalkka asettuu ylennyksen voimaantulohetkellä sen palkkaluokan ensimmäiselle palkkatasolle, johon uusi virka kuuluu, tai sitä korotetaan 3 prosentilla, suurempaa määrää soveltaen. Esillä olevassa asiassa valittajan peruspalkkaa, joka vastasi hänen analyytikon tointaan valvonta-alalla ja joka oli määritetty palkkaluokan E/F palkkatasolle 74, korotettiin 3 prosentilla, mikä vastaa palkkaluokan F/G palkkatasoa 17.
Valittaja pyysi 8.2.2018 lähettämällään sähköpostiviestillä riidanalaisen päätöksen oikeudenkäyntiä edeltävää uudelleentarkastelua. Hän vaati pääasiallisesti, että hänelle määritettäisiin palkkaluokan F/G taso 83.
EKP:n henkilöstöhallinnon pääosaston apulaispääjohtaja hylkäsi tämän pyynnön 27.2.2018 tekemällään päätöksellä.
Valittaja teki valituksen 6.4.2018 lähettämällään sähköpostiviestillä. Valitus hylättiin EKP:n pääjohtajan päätöksellä, joka saapui valittajalle 6.6.2018, eli 25.5.2018 tehdyllä päätöksellä.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.8.2018 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa hän vaati sekä riidanalaisen päätöksen että 25.5.2018 tehdyn päätöksen kumoamista.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla. Unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti, että sisäiset hakijat ja kyseisen kilpailun läpäisseet ulkopuoliset hakijat ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa palkkatason määrittämisen kannalta. Se totesi lisäksi, että erilaisten sääntöjen soveltaminen tässä tarkoituksessa – koska kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa on sovellettu valittajan kaltaisiin sisäisiin hakijoihin ja uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä ulkopuolisiin hakijoihin – voi johtaa erilaisiin tuloksiin, vaikka sisäisten ja ulkopuolisten hakijoiden merkityksellinen ammatillinen kokemus on sama. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että tämä erilainen kohtelu oli oikeutettua ja oikeasuhteista.
Osapuolten vaatimukset
Valittaja vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion sekä riidanalaisen päätöksen, sellaisena kuin se on täsmennettynä 25.5.2018 tehdyllä päätöksellä, ja
–
velvoittaa EKP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EKP vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
EKP väittää aluksi, että valitus on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta, koska valittajalla ei ole oikeussuojan tarvetta, sillä valituksenalaisen tuomion kumoaminen ei voi johtaa siihen, että hänen palkkaluokkansa F/G palkkatasoksi määritetään 83.
EKP väittää tältä osin, että valittajan väite, jonka mukaan EKP:lla oli velvollisuus määrittää hänen palkkaluokkansa F/G palkkatasoksi 83 eikä palkkatasoksi 17, perustuu virheelliseen oletukseen. Valittaja väittää, että sekä hänen aikaisempi toimintansa Deutsche Bundesbankissa tämän pankin toimihenkilöiden keskitasolla (gehobener Dienst), joka vastaa analyytikon tasoa ja joka oli otettu huomioon hänen E/F-palkkaluokkansa määrittämisessä, kun EKP otti hänet palvelukseensa valvonta-analyytikkona (Supervision Analyst) vuonna 2015, että hänen ammatillinen kokemuksensa, jonka hän oli hankkinut toimiessaan valvonta-analyytikkona (Supervision Analyst) EKP:ssä palkkaluokassa E/F, vastaavat täysin sitä toimintatasoa, jolla hän työskenteli pankkivalvojana (Banking Supervisor) palkkaluokassa F/G kyseessä olevan sisäisen kilpailun jälkeen. Valittaja katsoo näin ollen, että vaikka tämä ammatillinen kokemus on hankittu yksinomaan alemmassa palkkaluokassa, se on hänen ylennyksensä vuoksi otettava uudelleen huomioon hänen palkkaansa laskettaessa.
EKP:n mukaan tämä oletus on virheellinen. Asiakirja-aineistosta ilmenee ilman, että tosiseikkojen aineellinen toteaminen tai arviointi olisi tätä varten tarpeen, että ennen toimeen ottamista hankittu palkkaluokan E/F määrittämistä varten merkityksellinen ammatillinen kokemus ei periaatteessa vastaa palkkaluokan F/G määrittämistä varten merkityksellistä ammatillista kokemusta. Yksistään tästä syystä valvonta-analyytikkona (Supervision Analyst) EKP:ssä hankittua ammatillista kokemusta ei voida ottaa uudelleen huomioon valittajan palkkaluokan F/G määrittämiseksi. Tässä yhteydessä EKP viittaa uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaan vakiintuneen hallintokäytäntönsä peruskäsitteeseen, joka on vahvistettu palkkaehdotuksia koskevissa suuntaviivoissa (Salary Proposal Guidelines) ja jonka mukaan ”yleensä huomioon otetaan hoidettavaa tehtävää varten ja kyseisellä tasolla hankittu merkityksellinen kokemus”.
EKP väittää täsmällisemmin ensinnäkin sen väitteen osalta, jonka mukaan epäyhdenvertainen kohtelu ei ole perusteltua, että valittajan valituksessaan tekemä viittaus valituksenalaisen tuomion 61 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin ei täytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 169 artiklan 2 kohdan mukaisia vaatimuksia siitä, että oikeudellisissa perusteluissa ja perusteissa, joihin vedotaan, yksilöidään täsmällisesti ne unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun perustelujen kohdat, jotka on riitautettu.
Toiseksi perusteluilla, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon ammatillista kokemusta, jonka valittaja oli hankkinut ennen tuloaan EKP:n palvelukseen, viimeksi mainittu esittää EKP:n mukaan tosiseikkoja koskevia väitteitä, joiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat muutoksenhakuvaiheessa. Erityisesti väite, jonka mukaan Deutsche Bundesbankissa hankittu ammatillinen kokemus on myös ”merkityksellinen” asianomaisen henkilön palkan määrittämisen kannalta sen jälkeen, kun hänen hakemuksensa palkkaluokan F/G tarkastajan toimeen on hyväksytty, edellyttää tämän kokemuksen luokittelemista ”merkittäväksi” uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevassa vakiintuneessa hallintokäytännössä tarkoitetulla tavalla. Tämä luonnehdinta vastaa tosiseikkojen arviointia, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
Kolmanneksi valittajan väite, jossa hän moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa katsonut, että sovellettaessa nyt käsiteltävässä asiassa uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä on olemassa vaara, että sama ammatillinen kokemus otetaan huomioon kahteen kertaan, on jätettävä tutkimatta. Valittaja moittii siten unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut huomioon sitä, että hänen Deutsche Bundesbankissa hankkimansa ammatillinen kokemus olisi pitänyt ottaa ”merkityksellisenä” huomioon kahteen kertaan, sekä siinä yhteydessä, kun hänet otettiin palvelukseen palkkaluokkaan E/F että kun hänet otettiin kyseessä olevan kilpailun jälkeen palvelukseen palkkaluokkaan F/G.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin siltä osin kuin EKP väittää, ettei valittajalla ole oikeussuojan tarvetta, koska valituksenalaisen tuomion kumoaminen ei voi johtaa siihen, että hänet määritetään palkkaluokan F/G palkkatasolle 83, sen väite on hylättävä.
Tältä osin on todettava, että jotta valitus voitaisiin jättää tutkimatta EKP:n esittämästä syystä, olisi osoitettava, ettei valittajaa olisi sijoitettu korkeammalle palkkatasolle siinä tapauksessa, että häneen olisi kyseisen kilpailun jälkeen sovellettu uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä. Kuten lähinnä EKP itse väittää, kysymys siitä, voidaanko valittajan aikaisempaa ammatillista kokemusta pitää ”merkityksellisenä” tässä käytännössä tarkoitetulla tavalla, jonka mukaan hakijoille myönnetään kuusi palkkatasoa kutakin merkityksellistä aikaisempaa työkokemusvuotta kohden, joka on hankittu samalla tai ylemmällä tasolla kuin avoinna oleva toimi, on tosiseikkoja koskeva kysymys, jota unionin yleinen tuomioistuin ei ole arvioinut valituksenalaisessa tuomiossa ja jota unionin tuomioistuin ei voi tutkia valituksen yhteydessä.
Kuten valituksenalaisen tuomion 71 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on ainoastaan todennut, että ”ei ole poissuljettua”, että uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltaminen valittajan kaltaisiin sisäisiin hakijoihin olisi voinut johtaa ylempään palkkaluokkaan määrittämiseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklasta sekä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että muutosta voidaan hakea vain oikeudellisten kysymysten osalta. Ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä. Sitä tapausta lukuun ottamatta, että tämä tosiseikasto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole oikeudellinen kysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 26.3.2019, komissio v. Italia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei siis ole määrittää, olisiko valittaja tosiasiallisesti määritetty palkkaluokan F/G palkkatasolle 83 palkkatason 17 sijaan siinä tapauksessa, että valittajaan olisi sovellettu uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä.
Vaikka valittajan vaatimus siitä, että unionin tuomioistuin tekee tällaisen toteamuksen tai määrää EKP:n tekemään päätöksen, jolla määritetään hänet palkkatasolle 83, olisi tosiasiallisesti pitänyt jättää tutkimatta (ks. analogisesti tuomio 12.6.1984, Angelidis v. komissio,
17/83
,
EU:C:1984:267
,
–
kohta), tätä koskevilla väitteillään valittaja ei ole esittänyt tällaista vaatimusta vaan vain korostaa niitä seurauksia, jotka johtuvat siitä, että EKP ja unionin yleinen tuomioistuin ovat hänen mukaansa loukanneet yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Tällainen väite ei kuitenkaan voi johtaa valituksen tutkimatta jättämiseen, koska valituksessa vedotaan kyseiseen yleiseen periaatteeseen ja tuodaan siten esiin oikeudellinen kysymys.
Toiseksi tämän tuomion 20 kohdassa esitetyistä EKP:n perusteluista on aluksi huomautettava, että valituksen kohdassa, jossa on yleinen viittaus valituksenalaisen tuomion 61 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin, pyritään ainoastaan palauttamaan mieleen osa kyseisen tuomion sisällöstä. Jäljempänä valittaja yksilöi mainitun tuomion erityiset kohdat niiden väitteiden yhteydessä, joihin hän vetoaa mainittuja 61 kohtaa ja sitä seuraavia kohtia vastaan, eli saman tuomion 63–66, 68, 72, 73 ja 75 kohdan. On vielä lisättävä, että nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva valituksenalaisen tuomion osa eli unionin yleisen tuomioistuimen arviointi kyseessä olevan erilaisen kohtelun oikeuttamisperusteesta sisältää vain noin kaksikymmentä kohtaa, joten valittajan valituksessaan yksilöimien kyseisen tuomion erityisten kohtien avulla ei voida todeta mitään epäselvyyttä tämän tarkoittamien mainitun tuomion kohtien yksilöinnin osalta.
Siltä osin kuin valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei ottanut huomioon hänen ennen EKP:n palvelukseen tuloa hankkimansa ammatillisen kokemuksen arvoa, hän pyrkii osoittamaan, että kun otetaan huomioon EKP:n ulkopuoliset merkitykselliset pitkäaikaiset työskentelyjaksot ja hänen lyhyt työskentelyjaksonsa EKP:ssä, periaatetta, jonka mukaan avoimen kilpailun osallistujia on kohdeltava yhdenvertaisesti, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 15.1.1985 antamassaan tuomiossa Samara v. komissio (
266/83
,
EU:C:1985:9
), olisi pitänyt soveltaa häneen.
Näillä väitteillään valittaja ei siis vaadi unionin tuomioistuinta arvioimaan tosiseikkoja uudelleen vaan riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa merkityksellisestä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä tekemän tulkinnan. Mainittu väite on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Siltä osin kuin valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa katsonut, että sovellettaessa uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä nyt käsiteltävässä asiassa on olemassa riski, että otetaan kahteen kertaan huomioon sama ammatillinen kokemus, valittaja ei kyseenalaista unionin yleisen tuomioistuimen arviointia näistä tosiseikoista sellaisenaan. Hän riitauttaa sitä vastoin unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate ei edellytä, että sisäisen hakijan sama ammatillinen kokemus otetaan huomioon toisen kerran, vaikka tapauskohtaisesti tämän kokemuksen alkuperäinen huomioon ottaminen ei mahdollista kyseisen hakijan yhtä edullista palkkatason määrittämistä kuin joka olisi tuloksena ulkopuolisiin hakijoihin sovellettavien sääntöjen soveltamisesta. Valittajan tältä osin esittämät perustelut on näin ollen tutkittava.
Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ainoassa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 artiklassa, katsoessaan, että erilainen kohtelu, jonka se oli perustellusti tuonut esiin valituksenalaisen tuomion 52–55 kohdassa, oli oikeutettu objektiivisella ja kohtuullisella perusteella ja oli oikeassa suhteessa tällä erilaisella kohtelulla tavoiteltuun päämäärään nähden.
Valittaja väittää ensinnäkin oikeutuksen olemassaoloa koskevasta unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnista, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 61 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa jättänyt huomiotta Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 32 artiklan ja uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön välisen merkittävän eron. Kilpailun läpäisseiden ulkopuolisten hakijoiden aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus voidaan nimittäin ottaa huomioon käytännössä rajattomasti palkkaluokan osalta, mikä johtaa selvästi valittajan kaltaisille sisäisille hakijoille myönnettyä palkkatasoa korkeampaan palkkatasoon. Tämä merkittävä ero vaatii valittajan tilanteen kaltaisissa tilanteissa uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltamista. Valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa oleva unionin yleisen tuomioistuimen arviointi henkilöstösääntöjen 32 artiklan ja kyseisen käytännön vertailukelpoisuudesta ei ole vakuuttava nyt käsiteltävässä asiassa.
Valittaja katsoo, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, henkilöstösääntöjä koskevaa oikeuskäytäntöä ei pidä soveltaa nyt kyseessä olevan tilanteen kaltaisiin tilanteisiin, kun otetaan huomioon erityisesti se, että unionin virkamiehillä on eri asema kuin unionin henkilöstön niillä jäsenillä, jotka eivät ole virkamiehiä. Valittajan tapauksessa tämä erilainen asema käy selvästi ilmi siitä, että alun perin hänet otettiin palvelukseen vain määräajaksi. Henkilöstösääntöjen 46 artiklan oikeudellista logiikkaa, jolla pyritään varmistamaan virkaiän ja palkan kehityksen mahdollisimman suuri jatkuvuus, ei voida soveltaa niihin henkilöstön jäseniin, jotka eivät ole virkamiehiä, koska heihin sovelletaan eri henkilöstösääntöjä. Tämä kyseisen säännöksen tarkoitus on asianomaisten henkilöstön jäsenten kannalta puhtaasti taloudellinen seikka. Kyse ei missään tapauksessa ole perusoikeuskirjan 52 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta asianmukaisesta oikeuttamisperusteesta.
Koska niiden henkilöstön jäsenten, jotka ovat virkamiehiä, ja niiden henkilöstön jäsenten, jotka eivät ole tässä asemassa, tilanteet eivät ole toisiinsa rinnastettavissa, unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 64, 65 ja 68 kohdassa sekä sitä seuraavissa kohdissa aiheettomasti katsonut, että koulutuksen ja ammatillisen kokemuksen mikä tahansa huomioon ottaminen mahdollistaa sen, että sisäisiä hakijoita kohdellaan ulkopuolisia hakijoita epäedullisemmin.
Valittaja väittää lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon hänen merkityksellistä 11 ja puolen vuoden ammatillista kokemustaan, jonka hän oli hankkinut ennen kuin hän aloitti EKP:n palveluksessa, ja että hänet on ylennetty uuteen toimeen vain kahden palvelusvuoden jälkeen. Kun otetaan huomioon EKP:n ulkopuoliset merkitykselliset pitkäaikaiset aikaisemmat työskentelykaudet ja valittajan lyhyt työskentelykausi EKP:ssä, hänen tilanteensa olisi ollut pikemminkin rinnastettavissa ulkopuolisten hakijoiden tilanteeseen kuin sisäisten hakijoiden tilanteeseen. 15.1.1985 annettuun tuomioon Samara v. komissio (
266/83
,
EU:C:1985:9
,
kohta) perustuvasta oikeuskäytännöstä seuraa, että tällaisessa tapauksessa on asetettava etusijalle periaate, jonka mukaan avoimeen kilpailun osallistujia on kohdeltava yhdenvertaisesti.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka perustuu 29.1.1985 annettuun tuomioon Michel v. komissio (
273/83
,
EU:C:1985:31
,
kohta), johon unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa ja jonka mukaan se, että sisäisten ja ulkopuolisten hakijoiden, jotka ovat läpäisseet saman kilpailun kahdessa erillisessä järjestelmässä, ammatillinen kokemus otettiin huomioon, ei ole yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, jos nämä kaksi ryhmää ovat objektiivisesti erotettavissa toisistaan ja molemmat järjestelmät oli mukautettu kummankin erityistarpeisiin, ei ole sovellettavissa nyt käsiteltävänä olevaan asiaan. Viimeksi mainitun tuomion 40, 45 ja 51 kohdassa on katsottu, että saman kilpailun läpäisseet sisäiset ja ulkopuoliset hakijat olivat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa ainakin heidän palkkatasonsa palkkaluokan määrittämisen osalta. Olisi ristiriitaista katsoa, että kyseisten kahden ryhmän välillä olisi objektiivisia eroja.
Unionin yleinen tuomioistuin on myös virheellisesti katsonut valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että sovellettaessa nyt käsiteltävässä asiassa uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä on olemassa riski, että otetaan kahteen kertaan huomioon valittajan sama ammatillinen kokemus. Pitää tosin paikkansa, että otettaessa valittaja alun perin palvelukseen palkkaluokassa E/F, merkityksellinen ammatillinen kokemus otettiin huomioon hän palkkatasonsa 70 määrittämisessä. Ylemmän palkkaluokan F/G, joka vastaa tointa, johon valittaja ylennettiin, osalta ammatillisen kokemuksen huomioon ottaminen olisi kuitenkin johtanut paljon ylemmän palkkatason määrittämiseen. Aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus otettiin huomioon vain rajoitetusti alemman palkkatason 17 määrittämisessä.
Toiseksi valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa esittämän päätelmän, jonka mukaan riidanalainen päätös oli paitsi perusteltu myös oikeasuhteinen.
Unionin yleinen tuomioistuin on maininnut tältä osin kyseessä olevan erilaisen kohtelun tavoitteena olevan varmistaa EKP:n henkilöstön jäsenten urakehityksen ja palkan mahdollisimman suuri jatkuvuus. Se on todennut, että valittajan aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus oli muunnettu hänen palkkaluokkansa F/G palkkatason määrittämisessä kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa soveltaen.
Se, että – toisin kuin henkilöstösääntöjen 32 artiklassa säädetään – ulkopuolisten hakijoiden osalta aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus otetaan uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön mukaisesti huomioon käytännössä rajoituksetta, mutta se otetaan huomioon vain paljon vähäisemmässä määrin sisäisten hakijoiden osalta kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa soveltaen, on valittajan mukaan kuitenkin ristiriidassa kyseisen toimenpiteen oikeasuhtaisuuden kanssa. Epäedullisempi kohtelu, jota on sovellettu valittajaan määritettäessä hänet palkkaluokkaan F/G, merkitsee noin 15 prosentin suuruista tulonmenetystä verrattuna siihen tuloon, joka hänelle olisi myönnetty, jos hän olisi ollut ulkopuolisen hakijan asemassa palvelukseen ottamisensa yhteydessä.
EKP väittää, että valitus on perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on huomautettava, että valittaja ei valituksessaan riitauta unionin yleisen tuomioistuimen arviointeja, joiden mukaan yhtäältä sisäiset hakijat ja ulkopuoliset hakijat, jotka ovat läpäisseet kyseisen kilpailun, ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa palkkatason määrittämisen kannalta ja toisaalta erilaisten sääntöjen soveltaminen tähän – kun kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa on sovellettu valittajan kaltaisiin sisäisiin hakijoihin, ja uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä on sovellettu ulkopuolisiin hakijoihin – voi johtaa erilaisiin tuloksiin, vaikka sisäisten hakijoiden ja ulkopuolisten hakijoiden aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus on samanlainen.
Valittaja väittää sitä vastoin, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen tukeutuessaan unionin tuomioistuimen 15.1.1985 antamaan tuomioon Samara v. komissio (
266/83
,
EU:C:1985:9
) ja 29.1.1985 antamaan tuomioon Michel v. komissio (
273/83
,
EU:C:1985:31
) sekä unionin yleisen tuomioistuimen 28.9.1993 antamaan tuomioon Baiwir ym. v. komissio (
T-103/92 à T-105/92
,
EU:T:1993:79
) ja 14.12.2011 antamaan tuomioon De Luca v. komissio (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
), jotka koskevat henkilöstösääntöjä, ja katsoessaan, että tämä erilainen kohtelu on oikeutettua ja oikeasuhteista.
Kuten unionin tuomioistuin on katsonut, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jota sovelletaan unionin virkamiesoikeudessa, loukataan silloin, kun kahta henkilöryhmää, joiden tosiasialliset ja oikeudelliset tilanteet eivät eroa olennaisesti toisistaan, kohdellaan eri tavoin palvelukseen ottamisen yhteydessä ja kun tällaiselle erilaiselle kohtelulle ei ole objektiivisia perusteita (tuomio 4.3.2010, Angé Serrano ym. v. parlamentti,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Henkilöstösääntöjen niiden säännösten tulkinnasta, jotka koskevat avoimessa kilpailussa uuteen virkaan nimitetyn palveluksessa olevan virkamiehen palkkatason määrittämistä, unionin tuomioistuin on todennut, ettei henkilöstösääntöihin sisälly nimenomaisesti tätä määrittämistä koskevia säännöksiä. Puhtaasti sanamuodon mukaisen tulkinnan mukaan yhtäältä virassa olevan virkamiehen siirtyminen ura-alueelta toiselle ei ole henkilöstösääntöjen 32 artiklassa tarkoitettu palvelukseen ottaminen, koska kyseinen virkamies on jo aiemmin otettu palvelukseen, eikä tämä siirtymä toisaalta myöskään ole henkilöstösääntöjen 46 artiklassa tarkoitettu ”ylennys”, koska tällainen nimittäminen ei perustu menettelyihin, joista henkilöstösäännöissä säädetään virkamiesten ylentämistä varten. Oikeuskäytännössä on siis tulkittu näitä säännöksiä ottamalla huomioon niiden asiayhteys ja tavoite (ks. vastaavasti tuomio 15.1.2985, Samara v. komissio,
266/83
,
EU:C:1985:9
,
kohta ja tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on erityisesti todennut, että henkilöstösääntöjen 32 artiklalla pyritään muun muassa antamaan nimittävälle viranomaiselle mahdollisuus ottaa huomioon, vaikkakin melko tiukoissa rajoissa, hakijan ennen virkamiehenä palvelukseen ottamista hankkima koulutus ja ammatillisen kokemus (tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
kohta).
Henkilöstösääntöjen 46 artiklan tarkoituksena on sitä vastoin muun muassa varmistaa virkamiehen urakehityksen aikana hänen virkaikänsä ja palkkansa kehityksen mahdollisimman suuri jatkuvuus. Tällaisen säännöksen välttämättömyys johtuu muun muassa siitä, että peruspalkkataulukon mukaan palkkaluokan ylimmät palkkatasot ja ylemmän palkkaluokan alemmat palkkatasot kattavat toisensa osittain. Eri ura-alueiden välillä on kuitenkin sama osittainen päällekkäisyys. Jotta vältettäisiin se, että jonkin ura-alueen ylimmän palkkaluokan virkamies kärsisi – joskus huomattavankin – menetyksen palvelusaikansa ja palkkansa osalta suhteessa työtovereihinsa siirtyessään ylemmälle ura-alueelle, häneen on siis sovellettava henkilöstösääntöjen 46 artiklassa säädettyjä periaatteita (tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
ja
kohta).
Unionin tuomioistuin on siten vahvistanut periaatteen, jonka mukaan avoimessa kilpailussa ura-alueelta toiselle siirtyvän virkamiehen palkkatason määrittämisen on perustuttava henkilöstösääntöjen 46 artiklassa mainittuihin periaatteisiin eikä henkilöstösääntöjen 32 artiklan toisessa kohdassa mainittuihin periaatteisiin (tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myöntänyt, että tästä periaatteesta on poikkeuksia siltä osin kuin käsiteltävän asian tosiseikkojen perusteella on perusteltua rinnastaa asianomaisen virkamiehen nimittäminen henkilöstösääntöjen 32 artiklan mukaiseen palvelukseen ottamiseen. Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että tällaisissa olosuhteissa periaatteelle, jonka mukaan avoimeen kilpailuun osallistujia on kohdeltava yhdenvertaisesti, on annettava etusija siihen tarpeeseen nähden, että avoimen kilpailun hakijana olevaa virkamiestä ja jo palvelukseen otettuja muita virkamiehiä on kohdeltava yhdenvertaisesti (ks. vastaavasti tuomio 15.1.1985, Samara v. komissio,
266/83
,
EU:C:1985:9
,
ja
kohta ja tuomio 14.6.1988, Lucas v. komissio,
47/87
,
EU:C:1988:301
,
kohta).
Siltä osin kuin valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on soveltanut hänen tilanteeseensa henkilöstösääntöjä koskevaa unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, on muistutettava ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa todennut, että henkilöstösääntöjen säännöksiä ei voida soveltaa suoraan EKP:n henkilöstöön. Se on kuitenkin katsonut perustellusti kyseisen tuomion 66 kohdassa, että henkilöstösääntöjen 32 ja 46 artiklan välisen yhteyden taustalla olevat näkökohdat ovat rinnastettavissa perusteluihin, jotka ovat uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön ja kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan välisen yhteyden taustalla.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut kyseisessä 66 kohdassa, sekä henkilöstösääntöjen että nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien säännösten tapauksessa on määritettävä, sovelletaanko toimessa olevan henkilön, joka nimitetään uuteen toimeen avoimen kilpailun johdosta, palkkatason määrittämiseen palvelukseen ottamista koskevia säännöksiä eli henkilöstösääntöjen 32 artiklaa tai – kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa – uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevaa vakiintunutta hallintokäytäntöä, vai ylennystä koskevia säännöksiä eli henkilöstösääntöjen 46 artiklaa tai – kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa – kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa ilman, että valittaja olisi osoittanut oikeudellista virhettä tai tosiseikkojen taikka todisteiden tältä osin vääristynyttä huomioon ottamista, että kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan taustalla oleva tavoite on varmistaa EKP:n palveluksessa olevan toimihenkilön tavanomaisen urakehityksen aikana hänen palkkansa kehityksen mahdollisimman suuri jatkuvuus, mikä on näin ollen verrattavissa henkilöstösääntöjen 46 artiklan tavoitteeseen.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa perustellusti muistuttanut, unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen henkilöstösääntöjä koskevasta oikeuskäytännöstä johtuvat päätelmät ovat nyt käsiteltävässä asiassa merkityksellisiä siltä osin kuin ne koskevat perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun yleistä periaatetta, jota sovelletaan perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan nojalla kaikkiin unionin toimielimiin, elimiin ja laitoksiin, EKP mukaan lukien.
Toiseksi se seikka, että valittajalla ei ollut vielä EKP:n kanssa toistaiseksi voimassa olevaa työsopimusta, kun hän läpäisi kyseisen kilpailun, ei vaikuta siihen, että yhtäältä – kuten tämän tuomion 54 kohdassa on todettu – kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan taustalla oleva tavoite, joka on otettu huomioon riidanalaisessa päätöksessä valittajan palkkaluokan F/G palkkatason määrittämiseksi, merkitsee EKP:n virassa olevan toimihenkilön normaalin urakehityksen aikana hänen palkkansa kehityksen mahdollisimman suuren jatkuvuuden varmistamista, ja toisaalta tämä tavoite on rinnastettavissa unionin toimielimissä virassa oleviin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 46 artiklan tavoitteeseen.
Kolmanneksi henkilöstösääntöjen 32 artiklassa rajoitetaan tosin uusien palvelukseen otettujen henkilöiden aiemman kokemuksen mahdollinen huomioon ottaminen kahteen vuoteen, kun taas uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevassa vakiintuneessa hallintokäytännössä ei aseteta tällaista rajoitusta EKP:n henkilöstön uusien jäsenten aikaisemman merkityksellisen kokemuksen huomioon ottamiselle. Henkilöstösääntöjen 32 artiklan mukaisen ja kyseisen käytännön mukaisen aikaisemman ammatillisen kokemuksen huomioon ottamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen erot johtuvat kuitenkin näiden järjestelmien erityispiirteistä, joiden ei täydy olla kaikilta osin samanlaiset, jotta jotakin näistä järjestelmistä koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuvan oikeudellisen logiikan voitaisiin katsoa soveltuvan analogisesti toiseen järjestelmään.
Siltä osin kuin on kyse tavasta, jolla unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen henkilöstösääntöjä koskevaa oikeuskäytäntöä, erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 67, 69 ja 70 kohdassa suorittamasta asiakirja-aineiston sisältämien tietojen arvioinnista ilmenee – ilman, että valittaja olisi osoittanut tältä osin tosiseikkojen vääristyneellä tavalla huomioon ottamista –, että hänen aikaisempi ammatillinen kokemuksensa, johon hän on vedonnut ensimmäisessä oikeusasteessa – eli sekä hänen aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemuksensa että hänen EKP:n palvelukseen ottamisensa jälkeen hankkima ammatillinen kokemus –, on otettu kokonaisuudessaan huomioon määritettäessä hänen palkkaluokkansa F/G palkkatasoa kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohtaa soveltaen.
Kuten tämän tuomion 25 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on tosin myöntänyt valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa, ettei ole poissuljettua, että uusien henkilöstön jäsenten palkan laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltaminen valittajan kaltaisiin sisäisiin hakijoihin kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan sijaan olisi voinut johtaa ylemmälle palkkatasolle määrittämiseen.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on aivan oikein muistuttanut valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa, se, että huomioon otetaan sellaisten sisäisten hakijoiden ja ulkopuolisten hakijoiden ammatillinen kokemus, jotka ovat läpäisseet saman kilpailun kahden eri järjestelmän avulla, ei kuitenkaan ole yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, jos nämä kaksi ryhmää eroavat objektiivisesti toisistaan ja jos nämä kaksi järjestelmää soveltuvat kunkin ryhmän erityisiin tarpeisiin (tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
kohta).
Näin on muun muassa silloin, kun sisäisten hakijoiden ennen asianomaisen unionin toimielimen, elimen tai laitoksen palvelukseen tuloa hankkima ammatillinen kokemus on jo otettu huomioon heidän palvelukseen ottamisensa yhteydessä, ja heidän kyseisessä toimielimessä, elimessä tai elimessä hankkimansa ammatillinen kokemus on lisäksi otettu huomioon myös heidän palkkatasoilla etenemisensä tai ylennyksiensä yhteydessä. Tällaisessa tapauksessa ei ole mitenkään syrjivää arvottaa ulkopuolisten hakijoiden ammatillista kokemusta soveltamalla palvelukseen ottamista koskevia säännöksiä, kun taas sisäisten hakijoiden ammatillinen kokemus tunnustetaan soveltamalla säännöksiä, joilla varmistetaan palkan kehityksen jatkuvuus (ks. vastaavasti tuomio 29.1.1985, Michel v. komissio,
273/83
,
EU:C:1985:31
,
–
kohta).
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa, että yhtäältä valittajan kyseisen kilpailun läpäisseenä sisäisenä hakijana ja toisaalta niiden ulkopuolisten hakijoiden, jotka ovat läpäisseet sen, nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva erilainen kohtelu heidän palkkatasonsa määrittämiseksi on perusteltua kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan tavoitteen perusteella; sillä pyritään varmistamaan EKP:ssä toimessa olevan toimihenkilön normaalin urakehityksen aikana hänen urakehityksensä ja palkkansa mahdollisimman suuri jatkuvuus, ja se on oikeasuhtainen mainittuun tavoitteeseen nähden siltä osin kuin se merkityksellinen ammatillinen kokemus, johon valittaja nyt käsiteltävässä asiassa vetoaa, on otettu huomioon hänen palkkatasonsa määrittämiseksi palkkaluokassa F/G kiertokirjeen 2/2011 5 artiklan 1 kohdan soveltamisesta johtuvalla tavalla.
Valittajan tämän valituksen yhteydessä esittämillä muilla väitteillä ei voida kyseenalaistaa tätä arviointia.
Ensinnäkin valittaja väittää virheellisesti, että 15.1.1985 annettuun tuomioon Samara v. komissio (
266/83
,
EU:C:1985:9
) perustuvasta oikeuskäytännöstä seuraa, että hänen tapauksensa kaltaisessa tapauksessa on sovellettava periaatetta, jonka mukaan avoimeen kilpailuun osallistujien yhdenvertaisen kohtelun on oltava ensisijaista. Yhtäältä valittaja ei voi tehokkaasti tukeutua tätä varteen siihen väitettyyn tosiseikkaan, että hänen ennen hänen EKP:n palvelukseen tuloaan hankkimaansa 11 ja puolen vuoden ammatillista kokemusta oli pidettävä ”merkityksellisenä” uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön kannalta, koska tällainen tosiseikkojen arviointi kuuluu EKP:n harkintavaltaan, jos katsotaan, että sen olisi pitänyt tosiasiallisesti soveltaa tätä käytäntöä valittajan palkkatason määrittämiseksi kyseessä olevan kilpailun johdosta.
Toisaalta vaikka ennen EKP:n palvelukseen tuloa hankittua merkityksellistä kokemusta, johon valittaja vetoaa, olisi pidettävä ”merkityksellisenä” uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevassa vakiintuneessa hallintokäytännössä tarkoitetulla tavalla, valittajan tilanne eroaa 15.1.1985 annettuun tuomioon Samara v. komission (
266/83
,
EU:C:1985:9
) johtaneen asian kantajan tilanteesta. Kuten erityisesti kyseisen tuomion 15 kohdasta ilmenee, viimeksi mainitun nimittäminen uuteen toimeen ei ollut osa hänen normaalia urakehitystään, joten hänen aikaisemmin virkamiehenä hoitamansa konekirjoittajan tehtävän ja sihteerin tehtävän, johon hänet nimitettiin, väliset erot olivat omiaan oikeuttamaan sen, että hän vetosi aikaisempaan kokemukseensa tällä viimeksi mainitulla alalla.
Tästä seuraa, että sillä, että kausi, jonka valittaja oli ollut EKP:n palveluksessa ennen kyseisen kilpailun läpäisemistä, on lyhyt niihin työskentelykausiin nähden, jotka olivat täyttyneet ennen kuin hänet otettiin EKP:n palvelukseen, on merkitystä vain siinä tapauksessa, että hänen palvelukseen ottamistaan edeltävää ammatillista kokemustaan ei oteta lainkaan huomioon, mistä ei ole kyse.
Toiseksi pitää paikkansa, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 51 kohdassa, että sisäisten hakijoiden ja kyseisen kilpailun ulkopuolisten hakijoiden tilanteet olivat toisiinsa rinnastettavissa, vaikka se on myöhemmin kyseisen tuomion 72 kohdassa todennut erilaisen kohtelun oikeuttamista koskevan arviointinsa yhteydessä ja viitaten 29.1.1985 annettuun tuomioon Michel v. komissio (
273/83
,
EU:C:1985:31
) perustuvaan oikeuskäytäntöön, että nämä kaksi ryhmää eroavat objektiivisesti toisistaan.
Valituksenalaisen tuomion ja erityisesti sen 50, 51, 57 ja 66–72 kohdan lukemisesta yhdessä ilmenee kuitenkin, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kyseiset ryhmät ovat toisiinsa rinnastettavissa, koska kummankin ryhmän aikaisempi merkityksellinen ammatillinen kokemus on otettava huomioon samaan palkkaluokkaan kuuluvan palkkatason määrittämisessä, mutta että kun otetaan huomioon erityisesti kumpaankin näistä ryhmistä sovellettavien sääntöjen erilaiset tavoitteet, on perusteltua, että aikaisemman ammatillisen kokemuksen huomioon ottamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ovat erilaisia.
Kolmanneksi siltä osin kuin valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa todennut, että uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltaminen saattaisi johtaa siihen, että valittajan sama työkokemus otetaan kahteen kertaan huomioon, on riittävää todeta, että tämän tuomion 60 ja 66 kohdassa esitetyistä seikoista seuraa yhtäältä se, että vain silloin, kun aikaisempaa ammatillista kokemusta ei oteta huomioon, on perusteltua soveltaa analogisesti henkilöstösääntöjen 32 artiklaa ja toisaalta, että tämän kokemuksen huomioon ottaminen, mikä on tapauskohtaisesti epäedullisempaa asianosaiselle kuin henkilöstösääntöjen 32 artiklan soveltaminen, ei itsessään merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Neljänneksi ja viimeiseksi valittaja väittää, että suhteellisuusperiaatetta ei ole noudatettu, koska kyseessä olevan kilpailun ulkopuolisten hakijoiden aikaisempi ammatillinen kokemus otetaan huomioon käytännössä rajoituksetta, mutta se otetaan huomioon vain huomattavasti vähäisemmässä määrin tämän kilpailun sisäisten hakijoiden osalta.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että tällä väitteellä ei sinänsä voida kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen arviointia ja se on näin ollen tehoton, koska edellä esitetystä ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on voinut oikeudellista virhettä tekemättä katsoa yhtäältä, että kyseessä olevan kilpailun sisäisten hakijoiden ja ulkopuolisten hakijoiden aikaisemman ammatillisen kokemuksen huomioon ottamista koskevat eri yksityiskohtaiset säännöt olivat perusteltuja kumpaankin näihin ryhmään sovellettavien säännösten eri tavoitteiden vuoksi, ja toisaalta se, että uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltaminen on voinut tapauskohtaisesti johtaa ylemmälle palkkatasolle määrittämiseen, ei itsessään tarkoita yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Edellä todettujen seikkojen perusteella valittajan esittämä ainoa valitusperuste on hylättävä ja näin ollen valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EKP on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja valittaja on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan EKP:n oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Sebastian Veit velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Euroopan keskuspankin oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.