CELEX: 62021CJ0422
Преюдициално запитване
Кандидати за международна закрила
Директива 2013/33/ЕС
Член 20, параграфи 4 и 5
Поведение, свързано с прояви на сериозно насилие
Право на държавите членки да определят приложимите санкции
Обхват
Отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 20, параграфи 4 и 5 от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (
ОВ L 180, 2013 г., стр. 96
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Ministero dell’Interno (Министерство на вътрешните работи, Италия) и TO по повод на искане на последния за отмяна на решение на Prefettura di Firenze (Префектура на Флоренция, Италия), с което му се отнема възможността да се ползва от материалните условия на приемане.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно член 1 от Директива 2013/33 тя има за цел да определи стандарти за приемането в държавите членки на кандидати за международна закрила (наричани по-нататък „кандидатите“).
Член 2 от тази директива, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящата директива:
[…]
е)
„условия на приемане“ означава съвкупността от мерките, взети от държавите членки в полза на кандидатите, в съответствие с настоящата директива;
ж)
„материални условия на приемане“ означава условията на приемане, които включват жилище, храна и облекло, предоставени в натура или под формата на финансова помощ или на бонове, или като комбинация от трите, както и помощ за дневни разходи;
[…]
и)
„център за настаняване“ означава всяко място, което служи за колективно жилище на кандидатите;
[…]“.
Член 8 от посочената директива, озаглавен „Задържане“, предвижда в параграф 3:
„Кандидат може да бъде задържан единствено:
[…]
д)
когато това се налага с цел защита на националната сигурност или на обществения ред;
[…]“.
Член 17 от същата директива, озаглавен „Общи правила относно материалните условия на приемане и медицинските грижи“, предвижда в параграфи 1—4:
„1.   Държавите членки гарантират, че материалните условия на приемане са на разположение за кандидатите, когато те подават молбата си за международна закрила.
2.   Държавите членки гарантират, че материалните условия на приемане осигуряват подходящ стандарт на живот за кандидатите, което осигурява тяхната прехрана, а също и физическото и психичното им здраве.
Държавите членки гарантират, че стандартът на живот е гарантиран в специфичния случай на уязвими лица в съответствие с член 21, както и в случай на задържани лица.
3.   Държавите членки могат да подчинят предоставянето на всички или на част от материалните условия на приемане и на медицинските грижи на условието кандидатите да не разполагат с достатъчно средства, за да имат стандарт на живот, отговарящ на тяхното здравословно състояние, и за осигуряване на прехраната им.
4.   Държавите членки могат да изискват от кандидатите да поемат разходите за материалните условия на приемане и здравното обслужване, предвидени в настоящата директива, или да участват в разходите за тях, в съответствие с параграф 3, ако те имат достатъчно средства, например ако са работили разумен срок.
Ако се окаже, че кандидатът разполага с достатъчно средства, за да покрие разходите за материалните условия на приемане и медицинските грижи в момента, когато тези основни нужди са били покрити, държавите членки могат да поискат от кандидата възстановяването им“.
Член 18 от Директива 2013/33, озаглавен „Разновидности на материалните условия на приемане“, гласи в параграф 1:
„Когато настаняването е предоставено в натура, то трябва да бъде под една от следните форми или да ги съчетава:
a)
помещения за настаняване на кандидатите докато трае разглеждането на молбата за международна закрила подадена на границата или в транзитната зона;
б)
центрове за настаняване, които предлагат достатъчно добър стандарт на живот;
в)
къщи, апартаменти, хотели или други помещения, приспособени за настаняване на кандидатите“.
Член 20 от тази директива, който е единствената разпоредба в глава III, е озаглавен „Ограничаване или отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане“. Този член гласи следното:
„1.   Държавите членки могат да ограничават или в изключителни и надлежно обосновани случаи да отнемат възможността да се ползват материалните условия на приемане, когато даден кандидат:
a)
напусне мястото на пребиваване, определено от компетентния орган, без да го е уведоми за това, или ако се изисква разрешение за тази цел, без да го е получил, или
б)
не спазва задължението да се явява пред органите, не отговаря на исканията за предоставяне на информация или не се явява на личните интервюта относно процедурата за предоставяне на убежище в разумен срок, определен от националното право, или
в)
е подал последваща молба, както е предвидено в член 2, буква р) от Директива 2013/32/ЕС [на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (
ОВ L 180, 2013 г., стр. 60
)].
По отношение на случаите в букви а) и б) когато кандидатът бъде намерен или се яви доброволно пред компетентния орган, едно мотивирано по съответния начин решение, основано на причините за неговото изчезване, се взима по отношение на възстановяването на правото да ползва някои или всички материални условия на приемане, които са били отнети или ограничени;
2.   Държавите членки могат също да ограничат възможността да се ползват материалните условия на приемане, когато са в състояние да установят, че кандидатът без основателна причина не е подал молба за международна закрила в обичайния разумен срок след пристигането му в съответната държава членка.
3.   Държавите членки могат да ограничават или да отнемат възможността да се ползват материалните условията на приемане, когато даден кандидат е укрил финансови средства и следователно, без да има право, се е ползвал от материалните условия на приемане.
4.   Държавите членки могат да определят приложимите санкции в случай на сериозни нарушения на правилника на центровете за настаняване или на поведение, свързано с прояви на сериозно насилие.
5.   Решенията за ограничаване или отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане или санкциите, посочени в параграфи 1, 2, 3 и 4 от настоящия член, се постановяват за всеки конкретен случай поотделно, обективно и безпристрастно и са мотивирани. Те се основават на особеното положение на съответното лице, особено по отношение на лицата, посочени в член 21, като се държи сметка за принципа на пропорционалност. Държавите членки осигуряват при всякакви обстоятелства достъпа до медицински грижи в съответствие с член 19 и осигуряват достоен стандарт на живот за всички кандидати.
6.   Държавите членки гарантират, че материалните условия на приемане не се отнемат или ограничават, преди да бъде взето решение в съответствие с параграф 5“.
Член 21 от Директива 2013/33, озаглавен „Общ принцип“, предвижда, че държавите членки отчитат в националното право за прилагане на тази директива специфичното положение на уязвимите лица, по-специално на ненавършилите пълнолетие и на непридружените ненавършили пълнолетие лица.
Италианското право
Член 14 от decreto legislativo n
o
142 — Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (Законодателен декрет № 142 за прилагане на Директива 2013/33/ЕС за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила, както и на Директива 2013/32/ЕС относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила) от 18 август 2015 г. (GURI бр. 214 от 15 септември 2015 г., стр. 1) в редакцията му, приложима към фактите в главното производство (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 142/2015“), гласи:
„1.   Кандидат, който е подал молба [за признаване на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила] и който не разполага с достатъчно средства за поддържане на подходящ стандарт на живот, с който да може да осигури прехрана за себе си и за членовете на своето семейство, има достъп заедно с членовете на семейството си до предвидените в настоящия декрет мерки по приемане.
[…]
3.   За да получи достъп до предвидените в настоящия декрет мерки по приемане, към момента на подаване на молбата кандидатът декларира, че не разполага с достатъчно средства за издръжка. Оценката за недостатъчността на посочените в параграф 1 средства за издръжка се извършва от префектурата — териториална правителствена служба, чрез съпоставка с годишния размер на социалната помощ.
[…]“.
Член 23 от този законодателен декрет предвижда:
„1.   С мотивиран декрет префектът на провинцията, в която се намират центровете [за първоначално настаняване], разпорежда отнемането на мерките по приемане в следните случаи:
[…]
e)
сериозно или повторно нарушение от страна на търсещото убежище лице на правилника на центъра, в който е настанено, включително умишлено увреждане на движимо или недвижимо имущество, или поведение, свързано с прояви на сериозно насилие.
2.   Решението за отнемане се приема, като се взема предвид положението на кандидата, по-специално що се отнася до условията [на приемане на лица със специални потребности].
[…]
4.   В случая по параграф 1, буква е) управителят на центъра изпраща на префектурата — териториална правителствена служба, доклад за фактите, които могат да доведат до евентуално отнемане, в срок от три дни от настъпването им.
5.   Решението за отнемане на мерките по приемане влиза в сила от момента на съобщаването му […]. Решението се съобщава и на управителя на центъра. Решението за отнемане подлежи на обжалване пред компетентния регионален административен съд.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
В качеството си на кандидат за международна закрила TO се ползва от предвидените в Законодателен декрет № 142/2015 материални условия на приемане и е настанен в център за временно настаняване.
От доклад от 28 юни 2019 г., изпратен от компетентния полицейски орган до префектурата на Флоренция, става ясно, че на железопътна гара TO заедно с друг кандидат за международна закрила е нападнал вербално и физически служител на железниците и двама служители на общинската полиция във Флоренция. Тримата са получили такива наранявания, че е трябвало да потърсят лечение в местната служба за спешна помощ.
След като приканва TO да представи становище, което той не прави, префектурата на Флоренция приема решение, с което на основание член 14, параграф 3 и член 23, параграф 1, буква е) от Законодателен декрет № 142/2015 отнема възможността TO да се ползва от материалните условия на приемане.
TО обжалва това решение пред Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Регионален административен съд Тоскана, Италия). Посоченият съд уважава жалбата и отменя решението на префектурата на Флоренция. По същество той приема, че член 23, параграф 1, буква e) от Законодателен декрет № 142/2015 противоречи на правото на Съюза, както е тълкувано от Съда в решението му от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), тъй като тази разпоредба предвижда отнемането на възможността за ползване на материалните условия на приемане като единствената възможна санкция при фактически обстоятелства като тези в главното производство.
Министерство на вътрешните работи обжалва решението на Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Регионален административен съд Тоскана) пред Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), с мотива че посоченият съд е приложил неправилно както националното право, така и правото на Съюза, както е тълкувано от Съда в решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Запитващата юрисдикция посочва, че изпитва съмнения относно направеното от Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Регионален административен съд Тоскана) тълкуване на решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
В това отношение запитващата юрисдикция припомня, че съгласно член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 държавите членки могат да определят приложимите санкции в случай на сериозни нарушения на правилника на центровете за настаняване или на поведение, свързано с прояви на сериозно насилие. Нямало никакво съмнение обаче, че понятието „санкции“ по смисъла на тази разпоредба по принцип включва и отнемането и ограничаването на възможността да се ползват материалните условия на приемане, както впрочем Съдът признал в решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin(
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Запитващата юрисдикция посочва, че ако не може да се отнеме възможността за ползване на материалните условия на приемане, дори в случаите на особено тежки и укорими деяния, включващи физическо насилие или продажба на наркотични вещества, е възможно да се стигне до злоупотреби. За такива деяния по-леки санкции като настаняването на съответното лице в отделна част от центъра за настаняване или в друго жилище могат да се окажат неефективни.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че съгласно приложимото италианско законодателство чуждестранните граждани не могат да получат разрешение за пребиваване за работа като заети или самостоятелно заети лица, ако са били осъдени за престъпления, считани за особено тежки и укорими. Не било разумно да се приеме, че извършителите на също толкова укорими деяния могат да избегнат най-строги санкции, когато са кандидати за международна закрила, които — за разлика от жалбоподателя в главното производство по делото, по което е постановено решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) — не попадат в категорията „уязвими лица“ по член 21 от Директива 2013/33. Всъщност според запитващата юрисдикция разширяването на произтичащите от това решение принципи, така че да обхванат такива лица, би означавало да се третират еднакво различни положения.
Освен това тълкуването на член 20, параграф 4 от Директива 2013/33, на което се е основал Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (Регионален административен съд Тоскана), не отчитало съображението, изложено в точка 44 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), че щом държавите членки могат да вземат мерки относно материалните условия на приемане, за да се защитят от риска от злоупотреба със системата за приемане, те трябва да разполагат с тази възможност и в случай на сериозни нарушения на правилника на центровете за настаняване или на поведение, свързано с прояви на сериозно насилие.
Що се отнася до зачитането на човешкото достойнство, на което Съдът набляга в решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), запитващата юрисдикция посочва, че то би могло да се гарантира чрез стриктно спазване на процесуалните гаранции, и по-специално на задължението за провеждане на пълно разследване и на задължението за мотивиране на административните актове. Тези гаранции имали за цел да предотвратят посочения в точка 46 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), риск — отнемането на възможността за ползване на материалните условия на приемане да лиши съответното лице от възможността да задоволява най-основните си потребности, например от дом, храна, облекло и лична хигиена, което би довело до несъвместимо с достойния стандарт на живот влошаване на положението му.
Накрая, запитващата юрисдикция иска да установи също дали „поведение[то], свързано с прояви на сериозно насилие“, което може да бъде санкционирано по силата на член 20, параграф 4 от Директива 2013/33, обхваща и деянията, извършени извън център за настаняване.
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допуска ли член 20, параграфи 4 и 5 от Директива [2013/33] национална правна уредба, която предвижда отмяна на мерките по приемане спрямо пълнолетен кандидат, който не попада в категорията на „уязвимите лица“, когато се счита, че този кандидат е извършител на действия, свързани със сериозно насилие, осъществени извън центъра за настаняване, които се изразяват в употреба на физическо насилие срещу длъжностни лица и/или обществени служители с причиняване на такива наранявания на пострадалите, които налагат те да се обърнат за лечение в местната служба за спешна помощ?“.
По преюдициалния въпрос
Преюдициалният въпрос се състои от две части, които следва да се разгледат отделно.
По първата част от преюдициалния въпрос
С първата част от въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към поведение, свързано с прояви на сериозно насилие извън център за настаняване.
В това отношение следва да се припомни, че член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 дава право на държавите членки „да определят приложимите санкции в случай на сериозни нарушения на правилника на центровете за настаняване или на поведение, свързано с прояви на сериозно насилие“.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само текстът ѝ, но и нейният контекст и целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част (решение от 28 януари 2020 г., Комисия/Италия (Директива за борба със забавянето на плащане),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до текста на член 20, параграф 4 от Директива 2013/33, от него следва, че „сериозните нарушения на правилника на центровете за настаняване“ и „поведението, свързано с прояви на сериозно насилие“ представляват две отделни хипотези, всяка от които е достатъчна, за да обоснове налагането на санкция.
При липсата обаче на изрично ограничение в обратния смисъл в текста на посочената разпоредба и предвид необходимостта разпоредбите на правото на Съюза да се тълкуват по такъв начин, че да се запази полезното им действие (вж. в този смисъл решение от 21 март 2019 г., Falck Rettungsdienste и Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
, т.
и цитираната съдебна практика), трябва да се приеме, че изразът „поведение, свързано с прояви на сериозно насилие“, обхваща всяко поведение от такова естество независимо от мястото, на което се проявява.
Всъщност, ако намерението на законодателя на Съюза е било в член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 да се визира само поведение, свързано с прояви на сериозно насилие от страна на кандидат за международна закрила в център за настаняване, нямаше да е необходимо да се посочва специално хипотезата на такова поведение, тъй като в център за настаняване това поведение със сигурност би представлявало сериозно нарушение на правилника на центъра и следователно би попаднало в първата хипотеза, предвидена в тази разпоредба, а втората хипотеза би била безпредметна.
Горните съображения се потвърждават както от контекста, в който се вписва член 20, параграф 4 от Директива 2013/33, така и от целта, преследвана с тази разпоредба.
Що се отнася до контекста, достатъчно е да се констатира, че параграфи 1—3 от посочения член 20 предвиждат хипотези, които могат да обосноват ограничаването или отнемането, в зависимост от случая, на възможността за ползване на материалните условия на приемане, които нямат връзка с поведението, възприето в центъра за настаняване.
Що се отнася до преследваната цел, тъй като целта на член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 е да позволи на държавите членки да санкционират по подходящ начин поведение, свързано с прояви на сериозно насилие от страна на кандидат за международна закрила, предвид опасността, която подобно поведение може да представлява за обществения ред, както и за безопасността на хората и имуществото (вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, т.
), не е оправдано тази възможност да се ограничи само до поведение, свързано с прояви на сериозно насилие в център за настаняване.
С оглед на гореизложените съображения на първата част от поставения въпрос следва да се отговори, че член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към поведение, свързано с прояви на сериозно насилие извън център за настаняване.
По втората част от преюдициалния въпрос
С втората част от въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 20, параграфи 4 и 5 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска на кандидат за международна закрила, който е имал поведение, свързано с прояви на сериозно насилие спрямо длъжностни лица, да бъде наложена санкция, която се състои в отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане по смисъла на член 2, букви е) и ж) от тази директива.
В това отношение в точка 44 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), Съдът констатира, че член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 не изключва изрично възможността дадена санкция да обхваща материалните условия на приемане.
В същата точка той добавя, че щом държавите членки имат възможност да вземат мерки относно тези условия, за да се защитят от риск от злоупотреба със системата за приемане, те трябва да разполагат с тази възможност и в случай на сериозни нарушения на правилника на центровете за настаняване или на поведение, свързано с прояви на сериозно насилие, тъй като такива действия всъщност могат да нарушат обществения ред, както и безопасността на хората и имуществото.
Съдът обаче приема, че налагането на санкция — само на базата на основание, посочено в член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 — която се състои в отнемане, макар и временно, на възможността за ползване на всички материални условия на приемане или на материалните условия на приемане във връзка с дома, храната или облеклото, е несъвместимо с произтичащото от член 20, параграф 5, трето изречение от тази директива задължение да се осигури достоен стандарт на живот на кандидата, тъй като би го лишило от възможността да задоволява най-основните си потребности, например от дом, храна, облекло и лична хигиена (решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, т.
).
Освен това такава санкция би довела до неспазване на изискването за пропорционалност, закрепено в член 20, параграф 5, второ изречение от Директива 2013/33, доколкото дори и най-строгите санкции, целящи наказателно преследване на нарушенията или на проявите, посочени в член 20, параграф 4 от тази директива, не могат да лишат кандидата от възможността да задоволява най-основните си потребности (решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, т.
).
Предвид тези съображения посоченото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че е възможно поведението, което трябва да бъде санкционирано, да е особено тежко и укоримо, не може да доведе до различен извод.
По същата причина не може да се направи никакъв паралел между положението на кандидат за международна закрила, който не може да посрещне най-основните си потребности, и положението на гражданин на трета страна, на когото е отказано разрешение за пребиваване за работа като заето или самостоятелно заето лице.
В точка 52 от решение от 12 ноември 2019 г.Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), Съдът обаче е подчертал, че в случаите по член 20, параграф 4 от Директива 2013/33 държавите членки могат, в зависимост от обстоятелствата в конкретния случай и при спазване на изискванията по член 20, параграф 5 от тази директива, да налагат санкции, които не водят до лишаване на кандидата от възможността да ползва материалните условия на приемане, като поставянето му в отделна част на центъра за настаняване, наред със забрана за осъществяване на контакт с някои пребиваващи в центъра лица, или преместването му в друг център за настаняване или в друго жилище по смисъла на член 18, параграф 1, буква в) от посочената директива.
В същата точка Съдът посочва също, че член 20, параграфи 4 и 5 от Директива 2013/33 не изключва мярка за задържане на кандидата по силата на член 8, параграф 3, буква д) от тази директива, стига да са изпълнени условията, предвидени в членове 8—11 от посочената директива.
Що се отнася до процесуалните гаранции, приложими съгласно националното право към решение за отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане, прието по отношение на кандидат за международна закрила, който е имал поведение, свързано с прояви на сериозно насилие, трябва да се отбележи, че тези гаранции, колкото и да са важни, не позволяват да се изключи опасността поради това отнемане съответният кандидат да не може да задоволява най-основните си потребности, например от дом, храна, облекло и лична хигиена, на които се позовава Съдът в точка 46 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Следва също така да се подчертае, че съображенията, изложени в точки 46—52 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), и възпроизведени по същество в точки 39—45 от настоящото решение, важат, както ясно следва от тези точки и от самия текст на тълкуваните в тях разпоредби, за всеки кандидат за международна закрила, а не само за кандидатите, които имат качеството „уязвимо лице“ по смисъла на член 21 от Директива 2013/33, за които става въпрос в точки 53—55 от решение от 12 ноември 2019 г., Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
С оглед на гореизложените съображения на втората част от поставения въпрос следва да се отговори, че член 20, параграфи 4 и 5 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска на кандидат за международна закрила, който е имал поведение, свързано с прояви на сериозно насилие спрямо длъжностни лица, да бъде наложена санкция, която се състои в отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане по смисъла на член 2, букви е) и ж) от тази директива, свързани с настаняване, храна или облекло, когато това би довело до лишаване на кандидата от възможността да задоволява най-основните си потребности. Налагането на други санкции на основание на посочения член 20, параграф 4 трябва при всички обстоятелства да отговаря на условията, посочени в параграф 5 от този член, по-специално на условията относно зачитането на принципа на пропорционалност и на човешкото достойнство.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Член 20, параграф 4 от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към поведение, свързано с прояви на сериозно насилие извън център за настаняване.

2)
Член 20, параграфи 4 и 5 от Директива 2013/33 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска на кандидат за международна закрила, който е имал поведение, свързано с прояви на сериозно насилие спрямо длъжностни лица, да бъде наложена санкция, която се състои в отнемане на възможността за ползване на материалните условия на приемане по смисъла на член 2, букви е) и ж) от тази директива, свързани с настаняване, храна или облекло, когато това би довело до лишаване на кандидата от възможността да задоволява най-основните си потребности. Налагането на други санкции на основание на посочения член 20, параграф 4 трябва при всички обстоятелства да отговаря на условията, посочени в параграф 5 от този член, по-специално на условията относно зачитането на принципа на пропорционалност и на човешкото достойнство.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.