CELEX: 62021CJ0686
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Právo ochranných známok
Smernica 89/104/EHS
Smernica (EÚ) 2015/2436
Nariadenie (ES) č. 40/94
Nariadenie (EÚ) 2017/1001
Výlučné práva majiteľa ochrannej známky
Ochranná známka patriaca viacerým osobám
Podmienky väčšiny vyžadované medzi spolumajiteľmi na udelenie a zrušenie licencie ich ochrannej známky

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2015/2436  zo  16. decembra  2015 o aproximácii  právnych  predpisov  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok  (Ú. v. EÚ L 336,  2015,  s. 1) a nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2017/1001  zo  14. júna  2017 o ochrannej  známke  Európskej  únie  (Ú. v. EÚ L 154,  2017,  s. 1).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporov  na jednej strane medzi VW a SW,  CQ a ET  a spoločnosťou Legea  Srl, ako aj na druhej strane medzi Legea Srl a VW,  SW,  CQ a ET  vo  veci  údajného  nezákonného  používania  ochranných  známok  tvorených  označením  „Legea“.

Právny rámec

Nariadenia
o
ochrannej

známke

Európskej

únie
Nariadenie  Rady  (ES) č. 40/94 z 20. decembra  1993 o ochrannej  známke  Spoločenstva  (Ú. v. ES L 11,  1994,  s. 1;  Mim.  vyd.  17/001,  s. 146),  zmenené  nariadením  Rady  (ES) č. 422/2004 z 19. februára  2004  (Ú. v. EÚ L 70,  2004,  s. 1;  Mim.  vyd.  17/002,  s. 3)  (ďalej  len  „nariadenie č. 40/94“),  bolo  zrušené a nahradené  nariadením  Rady  (ES) č. 207/2009 z 26. februára  2009 o ochrannej  známke  Európskej  únie  (Ú. v. EÚ L 78,  2009,  s. 1),  ktoré  nadobudlo  účinnosť  13. apríla  2009.  Toto  posledné  uvedené  nariadenie  bolo s účinnosťou  od  1. októbra  2017  zrušené a nahradené  nariadením  2017/1001.
Článok 5 nariadenia č. 40/94,  nazvaný  „Osoby,  ktoré  môžu  byť  majiteľmi  ochranných  známok  spoločenstva“,  stanovoval:
„Majiteľmi  ochranných  známok  spoločenstva  môže  byť  každá  fyzická  alebo  právnická  osoba  vrátane  verejnoprávnych  subjektov.“
Článok 9 tohto  nariadenia s názvom  „Práva z ochrannej  známky  Spoločenstva“  vo  svojom  odseku  1  stanovoval:
„K ochrannej  známke  spoločenstva  vzniká  majiteľovi  výhradné  právo.  Majiteľ  je  oprávnený  zabrániť  všetkým  tretím  stranám,  ktoré  nemajú  jeho  súhlas,  používať v obchodnom  styku:
a)      akékoľvek  označenie,  ktoré  je  zhodné s ochrannou  známkou  spoločenstva,  pokiaľ  ide o tovary  alebo  služby,  ktoré  sú  zhodné s tovarmi  alebo  službami,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  spoločenstva  zapísaná;
b)      akékoľvek  označenie,  kde  vzhľadom  na  jeho  zhodnosť  alebo  podobnosť s ochrannou  známkou  Spoločenstva a zhodnosť  alebo  podobnosť s tovarmi  alebo  službami,  ktoré  sú  chránené  ochrannou  známkou  Spoločenstva a označením,  existuje  pravdepodobnosť  zámeny  verejnosťou;  pravdepodobnosť  zámeny  zahŕňa  pravdepodobnosť  asociácie  označenia s ochrannou  známkou;
c)      akékoľvek  označenie,  ktoré  je  zhodné  alebo  podobné  ochrannej  známke  spoločenstva,  pokiaľ  ide o tovary  alebo  služby,  ktoré  nie  sú  podobné  tým  tovarom  alebo  službám,  pre  ktoré  je  zapísaná  ochranná  známka  spoločenstva,  pokiaľ  ide o ochrannú  známku,  ktorá  má v rámci  [Európskeho]  spoločenstva  dobré  meno a pokiaľ  by  používanie  tohto  označenia  bez  náležitého  dôvodu  neprávom  využívalo  rozlišovaciu  spôsobilosť  alebo  dobré  meno  ochrannej  známky  spoločenstva.“
Článok 16  uvedeného  nariadenia s názvom  „Nakladanie s ochrannými  známkami  spoločenstva  ako s národnými  ochrannými  známkami“  znel  takto:
„1.      Pokiaľ články 17  až  24  neustanovujú  inak, s ochrannou  známkou  spoločenstva  ako s predmetom  vlastníctva  sa  nakladá v jej  celistvosti, a na  celom  území  spoločenstva,  ako s národnou  ochrannou  známkou  zapísanou v členskom  štáte, v ktorom v súlade s registrom  ochranných  známok  spoločenstva,
a)      majiteľ  má  svoje  sídlo  alebo  svoje  trvalé  bydlisko k príslušnému  dátumu,
alebo
b)      tam,  kde  neplatí  pododsek  a)  [pokiaľ  sa  neuplatní  písmeno  a) –
neoficiálny  preklad
],  majiteľ  má k príslušnému  dátumu  firmy  (podniky)  [k príslušnému  dátumu  prevádzkareň –
neoficiálny  preklad
].
2.      V prípadoch,  ktoré  nie  sú  stanovené  [upravené –
neoficiálny  preklad
]  odsekom  1,  členským  štátom  uvedeným v tomto  odseku  je  ten  členský  štát, v ktorom  sa  nachádza  sídlo  [Úradu  pre  harmonizáciu  vnútorného  trhu  (ochranné  známky a vzory)].
3.      Ak  sú v registri  ochranných  známok  spoločenstva  uvádzané  ako  spolumajitelia  dve  alebo  viaceré  osoby,  odsek  1  sa  bude  uplatňovať  na  spolumajiteľa  uvedeného  ako  prvého;  ak  to  nebude  možné,  tak  sa  bude  uplatňovať  na  nasledujúcich  spolumajiteľov v takom  poradí, v akom  sú  uvedení.  Tam,  kde  odsek  1  neplatí  pre  [Pokiaľ  sa  odsek  1  nevzťahuje  na –
neoficiálny  preklad
]  žiadneho  zo  spolumajiteľov,  bude  sa  uplatňovať  odsek  2.“
Článok 21  toho  istého  nariadenia,  nazvaný  „Konkurzné  konanie“,  vo  svojich  odsekoch  1 a 2  stanovoval:
„1.      Jediným  konkurzným  konaním,  do  ktorého  môže  byť  zahrnutá  ochranná  známka  spoločenstva,  je  konkurzné  konanie  začaté v členskom  štáte,  na  území  ktorého  má  dlžník  centrum  svojich  hlavných  záujmov.
…
2.      V prípade  spolumajiteľstva  ochrannej  známky  spoločenstva  sa  odsek  1  vzťahuje  na  podiel  spolumajiteľa.“
Článok 22  nariadenia č. 40/94,  nazvaný  „Licencie“, v odsekoch  1 a 2  stanovuje:
„1.      Na  ochrannú  známku  spoločenstva  možno  udeliť  licenciu  pre  niektoré  alebo  všetky  tovary  alebo  služby,  pre  ktoré  je  zapísaná, a pre  celé  spoločenstvo  alebo  len  pre  časť  spoločenstva.  Licencia  môže  byť  výlučná  alebo  nevýlučná.
2.      Majiteľ  ochrannej  známky  spoločenstva  sa  môže  dovolávať  práv z ochrannej  známky  voči  držiteľovi  licencie,  ktorý  poruší  ktorékoľvek  ustanovenia  svojej  licenčnej  zmluvy,  pokiaľ  ide o obdobie  jej  trvania,  podobu, v akej  možno  ochrannú  známku  používať,  rozsah  tovarov  alebo  služieb,  na  ktoré  sa  licencia  udeľuje,  územie,  na  ktorom  sa  ochranná  známka  môže  používať,  alebo  kvalitu  tovarov  vyrábaných  alebo  služieb  poskytovaných  na  základe  tejto  licencie.“
Tieto  ustanovenia článkov 5,  9,  16,  21 a 22  nariadenia č. 40/94  sú  podobné  zodpovedajúcim  ustanoveniam článkov 5,  9,  19,  24 a 25  nariadenia  2017/1001.

Smernice
o
aproximácii

právnych

predpisov

členských

štátov
v
oblasti

ochranných

známok
Prvá  smernica  Rady  89/104/EHS z 21. decembra  1988 o aproximácii  právnych  predpisov  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok  (Ú. v. ES L 40,  1989,  s. 1;  Mim.  vyd.  17/001,  s. 92)  bola  zrušená a nahradená s účinnosťou  od  28. novembra  2008  smernicou  Európskeho  parlamentu a Rady  2008/95/ES z 22. októbra  2008 o aproximácii  právnych  predpisov  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok  (Ú. v. EÚ L 299,  2008,  s. 25).  Táto  posledná  uvedená  smernica  bola  zrušená a nahradená  smernicou  2015/2436 s účinnosťou  od  15. januára  2019 v súlade s jej článkom 55.
Tretie a šieste  odôvodnenie  prvej  smernice  89/104  uvádzali:
„keďže  sa  nezdá,  že  by  bolo v súčasnosti  potrebné  urobiť  aproximáciu  právnych  predpisov  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok v plnom  rozsahu, a keďže  postačí  aproximácia  obmedzená  na  tie  ustanovenia  vnútroštátnych  právnych  predpisov,  ktoré  najvýraznejšie  ovplyvňujú  fungovanie  vnútorného  trhu;
…
keďže  táto  smernica  nevylučuje  možnosť  uplatniť  na  ochranné  známky  ustanovenia  iných  predpisov  členských  štátov,  než  sú  predpisy o ochranných  známkach,  ako  napríklad  ustanovení  týkajúcich  sa  nekalej  súťaže,  občianskoprávnej  zodpovednosti  alebo  ochrany  spotrebiteľa“.
Článok 5 tejto  smernice,  nazvaný  „Práva z ochrannej  známky“,  vo  svojom  odseku  1  stanovoval:
„Zapísaná  ochranná  známka  dáva  svojmu  majiteľovi  výlučné  práva.  Majiteľ  bude  mať  právo  zabrániť  všetkým  tretím  stranám,  ktoré  nemajú  jeho  súhlas,  aby v obchodnom  styku  používali:
a)      akékoľvek  označenie,  ktoré  je  zhodné s ochrannou  známkou  pre  tovary  alebo  služby,  ktoré  sú  zhodné s tými,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  zapísaná;
b)      akékoľvek  označenia,  ktoré  je  zhodné s ochrannou  známkou  alebo  je  jej  natoľko  podobné, a zároveň  sú  si  natoľko  podobné  príslušné  tovary  alebo  služby,  že  existuje  pravdepodobnosť  zámeny  zo  strany  verejnosti,  vrátane  pravdepodobnosti  asociácie  medzi  označením a ochrannou  známkou.“
Článok 8 uvedenej  smernice,  nazvaný  „Licencie“,  stanovoval:
„1.      Na  ochrannú  známku  možno  udeliť  licenciu.  Táto  licencia  sa  môže  vzťahovať  na  niektoré  alebo  na  všetky  tovary  alebo  služby,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  zapísaná.  Môže  sa  vzťahovať  na  celý  príslušný  členský  štát  alebo  na  jeho  časť.  Licencia  môže  byť  výlučná  alebo  nevýlučná.
2.      Majiteľ  ochrannej  známky  môže  uplatniť  svoje  práva z tejto  ochrannej  známky  proti  majiteľovi  licencie,  ktorý  porušil  akékoľvek  ustanovenie  licenčnej  zmluvy,  pokiaľ  ide o jej  trvanie,  formu, v ktorej  možno  ochrannú  známku  používať, o rozsah  tovarov  alebo  služieb,  na  ktoré  sa  licencia  poskytuje, o územie,  na  ktorom  možno  používať  ochrannú  známku,  alebo o kvalitu  tovarov,  ktoré  majiteľ  licencie  vyrobil  alebo  kvalitu  služieb,  ktoré  majiteľ  licencie  poskytol.“
Tieto  ustanovenia článkov 5 a 8  prvej  smernice  89/104  sú  podobné  zodpovedajúcim  ustanoveniam článkov 10 a 25  smernice  2015/2436.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
VW,  SW,  CQ a ET  sú  rovnakým  dielom  spolumajitelia  národnej  ochrannej  známky a ochrannej  známky  Európskej  únie  LEGEA  zapísaných  pre  športové  potreby  (ďalej  spoločne  len  „dotknuté  ochranné  známky“).
V priebehu  roka  1993  sa  VW,  SW,  CQ a ET  rozhodli  udeliť  spoločnosti  Legea  výhradnú  bezplatnú  licenciu  na  dobu  neurčitú  na  používanie  ochranných  známok,  ktorých  sú  spolumajiteľmi  (ďalej  len  „licenčná  zmluva“).
Koncom  roka  2006  VW  vyjadril  nesúhlas s ďalším  trvaním  tejto  licenčnej  zmluvy.
Dňa  16. novembra  2009  Legea  podala  proti  VW  žalobu  na  Tribunale  di  Napoli  (súd  v Neapole,  Taliansko),  ktorou  sa  domáhala  vyhlásenia  neplatnosti  ochranných  známok  obsahujúcich  označenie  „Legea“,  ktoré  dal  VW  zapísať.  VW  podal  protinávrh,  ktorým  na  jednej  strane  žiadal  vyhlásenie  neplatnosti  ochranných  známok  zapísaných  spoločnosťou  Legea a na  druhej  strane  určenie  protiprávneho  používania  predmetných  ochranných  známok  touto  spoločnosťou.
Rozsudkom z 11. júna  2014  Tribunale  di  Napoli  (súd  v Neapole)  konštatoval,  že  Legea,  ktorá  konala  so  súhlasom  všetkých  spolumajiteľov,  legitímne  používala  predmetné  ochranné  známky  do  31. decembra  2006.  Tento  súd  sa  naopak  domnieval,  že  po  tomto  dátume  bolo  toto  používanie z dôvodu  námietky  VW  proti  ďalšiemu  plneniu  licenčnej  zmluvy  protiprávne.
Rozsudkom z 11. apríla  2016  Corte  d’appello  di  Napoli  (Odvolací  súd  Neapol,  Taliansko)  čiastočne  zmenil  tento  rozsudok.  Keďže  sa  tento  súd  domnieval,  že  na  udelenie  licencie k ochrannej  známke  tretej  osobe  sa  nevyžaduje  jednomyseľnosť  spolumajiteľov,  rozhodol,  že  vôľa  troch  zo  štyroch  spolumajiteľov  predmetných  ochranných  známok  postačuje  na  to,  aby  sa  po  31. decembri  2006  naďalej  plnila  licenčná  zmluva  bez  ohľadu  na  námietku  VW.
Vnútroštátny  súd,  ktorý  rozhoduje o opravnom  prostriedku  proti  tomuto  rozsudku z 11. apríla  2016,  sa  pýta  na  spôsoby  individuálneho  výkonu  výlučného  práva,  ktoré  spoločne  vlastnia  spolumajitelia  ochrannej  známky,  vzhľadom  na  ustanovenia  práva  Únie a v tejto  súvislosti  odkazuje  na článok 10  smernice  2015/2436,  ako  aj  na články 9 a 25  nariadenia  2017/1001.
Za  týchto  podmienok  Corte  suprema  di  cassazione  (Najvyšší  kasačný  súd,  Taliansko)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa  pravidlá  práva  Únie  [stanovené v článku 10  smernice  2015/2436,  ako  aj v článkoch 9 a 25  nariadenia  2017/1001],  ktoré  stanovujú  výlučné  práva  majiteľa  ochrannej  známky  Európskej  únie a súčasne  aj  možnosť,  aby  ochranná  známka  bola v podielovom  spoluvlastníctve  viacerých  osôb,  vykladať v tom  zmysle,  že o udelení  výlučnej  licencie  na  bezodplatné a časovo  neobmedzené  používanie  spoločnej  ochrannej  známky  tretím  osobám  možno  rozhodnúť  väčšinou  hlasov  spolumajiteľov,  alebo  je  naopak  potrebný  ich  jednomyseľný  súhlas?
2.      V prípade  druhej  hypotézy  pri  národných  ochranných  známkach a ochranných  známkach  Únie,  ktoré  sú v bezpodielovom  spoluvlastníctve  viacerých  osôb,  zodpovedá  zásadám  práva  Únie  taký  výklad, z ktorého  vyplýva  nemožnosť  jedného  zo  spolumajiteľov  ochrannej  známky,  na  ktorej  bezodplatné a časovo  neobmedzené  používanie  bola  udelená  licencia  tretím  osobám  jednomyseľným  rozhodnutím,  jednostranne  odstúpiť  od  takéhoto  rozhodnutia,  alebo  sa  má  naopak  považovať  za  zodpovedajúci  zásadám  práva  Únie  opačný  výklad,  čiže  výklad,  ktorý  vylučuje,  aby  bol  spolumajiteľ  ochrannej  známky  natrvalo  viazaný  pôvodným  prejavom  vôle, v dôsledku  čoho  môže  od  tohto  prejavu  vôle, t. j. od  licenčnej  zmluvy  účinne  odstúpiť?“

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
SW,  CQ a ET  spochybňujú  prípustnosť  prvej  prejudiciálnej  otázky z dôvodu,  že  vzhľadom  na  to,  že  licenčná  zmluva  bola  uzavretá  spolumajiteľmi  predmetných  ochranných  známok  jednomyseľne,  nie  je  relevantné,  či  väčšina  stačila  na  prijatie  takéhoto  rozhodnutia.  Legea  tvrdí,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je  neprípustný,  keďže  podmienky  vytvorenia  súhlasu  spolumajiteľov  ochrannej  známky, a to  tak  na  účely  udelenia  licencie  na  používanie  treťou  osobou,  ako  aj  na  jej  zrušenie,  nie  sú  upravené  právom  Únie.
Treba  pripomenúť,  že v rámci  konania  podľa  článku 267 ZFEÚ,  ktoré  je  založené  na  jasnom  rozdelení  úloh  medzi  vnútroštátnymi  súdmi a Súdnym  dvorom,  má  výlučne  vnútroštátny  súd  právomoc  zistiť a posúdiť  skutkový  stav  veci,  ako  aj  vykladať a uplatňovať  vnútroštátne  právo.  Rovnako  prislúcha  výlučne  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  vec  prejednáva a ktorý  musí  prevziať  zodpovednosť  za  rozhodnutie  sporu,  aby s prihliadnutím  na  osobitosti  konkrétneho  prípadu  posúdil  potrebu,  ako  aj  relevantnosť  otázok,  ktoré  kladie  Súdnemu  dvoru  (rozsudok  zo  6. októbra  2022,  Contship  Italia, C‑433/21 a C‑434/21,  EU:C:2022:760, bod 23).
Súdny  dvor  môže  odmietnuť  návrh  predložený  vnútroštátnym  súdom  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nijako  nesúvisí s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  ak  ide o hypotetický  problém  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými a právnymi  podkladmi  nevyhnutnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  sa  mu  položili  (rozsudok z 3. júna  2021,  BalevBio, C‑76/20,  EU:C:2021:441, bod 46 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci  vnútroštátny  súd  dostatočne  jasne  vysvetlil  právny a skutkový  kontext a dôvody,  ktoré  ho  viedli k otázke  týkajúcej  sa  výkladu  určitých  ustanovení  práva  Únie,  ktoré  považuje  za  nevyhnutné  na  to,  aby  mohol  vydať  svoj  rozsudok.  Nie  je  zjavné,  že  by  požadovaný  výklad  nesúvisel  so  sporom  vo  veci  samej  alebo  že  by  nastolený  problém  mal  hypotetickú  povahu.
Tento  záver  nie  je  spochybnený  tvrdením,  ktoré  uvádza  Legea,  pretože  otázka,  či  právo  Únie  upravuje  spôsoby  prijímania  rozhodnutia o udelení  licencie  na  používanie  ochrannej  známky  jej  spolumajiteľmi,  patrí  do  meritórneho  preskúmania  prejudiciálnych  otázok.  Okrem  toho,  na  rozdiel  od  toho,  čo  tvrdia  SW,  CQ a ET,  prvá  prejudiciálna  otázka  je  relevantná  pre  výsledok  sporu  vo  veci  samej,  keďže  ak  väčšina  spolumajiteľov  stačí  na  prijatie  rozhodnutia  udeliť  licenciu  na  používanie  ochrannej  známky,  odňatie  menšinovým  spolumajiteľom  súhlasu,  ktorý  pôvodne  dal  na  udelenie  takejto  licencie,  by v každom  prípade  mohlo  zostať  bez  následkov.
Z toho  vyplýva,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je  prípustný.

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej otázke
Na  úvod  treba  uviesť,  že  vzhľadom  na  dátum  skutkových  okolností  sporu  vo  veci  samej  sa  na  tento  spor  vzťahuje,  pokiaľ  ide o ochranné  známky  Európskej  únie,  nariadenie č. 40/94 a pokiaľ  ide o národné  ochranné  známky,  prvá  smernica  89/104.  Ustanovenia článkov 9 a 25  nariadenia  2017/1001,  ako  aj článku 10  smernice  2015/2436,  na  ktoré  odkazuje  vnútroštátny  súd,  zodpovedajú  ustanoveniam,  ktoré  sa  nachádzali v článkoch 9 a 22  nariadenia č. 40/94,  ako  aj v článku 5 prvej  smernice  89/104.  Preto  je  potrebné  preformulovať  položené  otázky s odkazom  na  tieto  ustanovenia.
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  prvá  smernica  89/104 a nariadenie č. 40/94  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  udelenie  alebo  zrušenie  licencie  na  používanie  národnej  ochrannej  známky  alebo  ochrannej  známky  Európskej  únie  vlastnenej v spoluvlastníctve  vyžaduje  rozhodnutie  prijaté  jednomyseľne  spolumajiteľmi  alebo  väčšinou  týchto  spolumajiteľov.
Je  potrebné  pripomenúť,  že  podľa článku 5 prvej  smernice  89/104 a článku 9 nariadenia č. 40/94  priznáva  ochranná  známka  svojmu  majiteľovi  výlučné  právo. Článok 5 tohto  nariadenia  spresňuje,  že  majiteľom  ochrannej  známky  Európskej  únie  môže  byť  každá  fyzická  alebo  právnická  osoba,  vrátane  verejnoprávnych  subjektov.
Okrem  toho z článku 8 ods. 1  prvej  smernice  89/104 a článku 22 ods. 1  nariadenia č. 40/94  vyplýva,  že  tak  na  národnú  ochrannú  známku,  ako  aj  na  ochrannú  známku  Európskej  únie  sa  môžu  vzťahovať  výlučné  alebo  nevýlučné  licencie  pre  všetky  alebo  niektoré  tovary  alebo  služby,  pre  ktoré  je  zapísaná.
Z článku 16 ods. 3 a článku 21 ods. 2  nariadenia č. 40/94,  ktoré  odkazujú  na  „spolumajiteľov“ a „spoluvlastníkov“  ochrannej  známky  Európskej  únie,  vyplýva,  že  takáto  ochranná  známka  môže  patriť  viacerým  osobám.
Hoci  je  pravda,  že  prvá  smernica  89/104  neodkazuje  na  spoluvlastníctvo  národnej  ochrannej  známky,  ako v podstate  uviedol  generálny  advokát v bodoch 47 a 48  svojich  návrhov,  toto  opomenutie  neznamená,  že  spoluvlastníctvo  takejto  ochrannej  známky  je  vylúčené,  ale  že  sa  riadi  vnútroštátnym  právom,  ktoré  upravuje  spôsob,  akým  spolumajitelia  vykonávajú  práva  vyplývajúce z ochrannej  známky,  vrátane  práva  rozhodnúť o udelení  alebo  zrušení  licencie  na  jej  používanie.
Napokon,  ako  vyplýva z tretieho a šiesteho  odôvodnenia  prvej  smernice  89/104,  hoci  cieľom  tejto  prvej  smernice  je  aproximovať  právne  predpisy  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok s cieľom  odstrániť  existujúce  rozdiely,  ktoré  môžu  brániť  voľnému  pohybu  tovaru a slobodnému  poskytovaniu  služieb,  jej  cieľom  nie  je  úplná  aproximácia  uvedených  právnych  predpisov  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 21. novembra  2002,  Robelco, C‑23/01,  EU:C:2002:706, bod 33).
Pokiaľ  ide o nariadenie č. 40/94,  toto  nariadenie  síce  uznáva  spoluvlastníctvo  ochrannej  známky  Európskej  únie,  ale  neobsahuje  žiadne  ustanovenie  upravujúce  podmienky  výkonu  práv z tejto  ochrannej  známky  spolumajiteľmi  takejto  ochrannej  známky,  vrátane  práva  rozhodnúť o udelení  alebo  zrušení  licencie  na  používanie.
Z článku 16 ods. 1  nariadenia č. 40/94  pritom  vyplýva,  že  ochranná  známka  Európskej  únie  ako  predmet  vlastníctva  sa  považuje  za  národnú  ochrannú  známku  zapísanú v členskom  štáte  určenom  podľa  pravidiel  stanovených v tomto  článku. Z toho  vyplýva,  že v prípade  neexistencie  ustanovenia  tohto  nariadenia,  upravujúceho  spôsoby  prijatia  spolumajiteľmi  ochrannej  známky  Európskej  únie  rozhodnutia o udelení  alebo  zrušení  licencie  na  jej  používanie,  sa  tieto  spôsoby  riadia  právom  tohto  členského  štátu.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že  prvá  smernica  89/104 a nariadenie č. 40/94  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  otázka,  či  udelenie  alebo  zrušenie  licencie  na  používanie  národnej  ochrannej  známky  alebo  ochrannej  známky  Európskej  únie  vlastnenej v spoluvlastníctve  vyžaduje  rozhodnutie  prijaté  jednomyseľne  spolumajiteľmi  alebo  väčšinou  týchto  spolumajiteľov,  patrí  do  pôsobnosti  uplatniteľného  vnútroštátneho  práva.

O
druhej otázke
Vzhľadom  na  odpoveď,  ktorá  je  poskytnutá  na  prvú  otázku,  netreba  odpovedať  na  druhú  otázku.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (desiata  komora)  rozhodol  takto:
Prvá  smernica  Rady  89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii  právnych  predpisov  členských  štátov v oblasti  ochranných  známok a nariadenie  Rady  (ES) č. 40/94  z 20. decembra  1993 o ochrannej  známke  spoločenstva
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
otázka, či udelenie alebo zrušenie licencie na používanie národnej ochrannej známky alebo ochrannej známky Európskej únie vlastnenej v spoluvlastníctve vyžaduje rozhodnutie prijaté jednomyseľne spolumajiteľmi alebo väčšinou týchto spolumajiteľov, patrí do pôsobnosti uplatniteľného vnútroštátneho práva.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.