CELEX: 62006TJ0056
Решение на Първоинстанционния съд
22 април 2016

Обстоятелства, предхождащи спора

Спорното освобождаване
Двуалуминиевият триоксид (или алуминиев оксид) представлява бял прах, използван главно в леярните за производство на алуминий.
Той се извлича от боксит чрез процес на рафиниране, който завършва с калциниране. Над 90 % от калцинирания двуалуминиев триоксид
се използва за топенето на алуминия. Остатъкът се преработва отново и се използва в химически приложения. Съществуват два
отделни продуктови пазара, а именно този на металургичния двуалуминиев триоксид и този на химическия двуалуминиев триоксид.
За производството на двуалуминиев триоксид могат да се използват като гориво минерални масла.
В Ирландия, в Италия и във Франция има само по един производител на двуалуминиев триоксид. Във Франция това е Alcan Inc.,
установено в района на Гардан. Производители на двуалуминиев триоксид има също в Германия, Испания, Гърция, Унгария и Обединеното
кралство.
От 1997 г. Френската република освобождава от акциз минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев
триоксид в района на Гардан (наричано по-нататък „спорното освобождаване“). Спорното освобождаване е въведено във френското
право с член 6 от Loi № 97‑1239, du 29 décembre 1997, portant loi de finances rectificative pour 1997 (Закон № 97‑1239 от
29 декември 1997 г. за изменение на Закона за финансите за 1997 г.) (JORF от 30 декември 1997 г., стр. 19101).
До 31 декември 1998 г. прилагането на френското освобождаване в района на Гардан е разрешено с Решение 97/425/ЕО на Съвета
от 30 юни 1997 година относно разрешаване на държавите членки да приложат или да продължат да прилагат съществуващите намаления
на акцизни ставки или освобождавания от акциз по отношение на определени минерални масла, използвани за специални цели, в
съответствие с предвидената в Директива 92/81/ЕИО процедура (ОВ L 182, стр. 22). Впоследствие то е продължено от Съвета на
Европейския съюз до 31 декември 1999 г. с Решение 1999/255/ЕО от 30 март 1999 година относно разрешаване на определени държави
членки да приложат или да продължат да прилагат намаления на акцизни ставки или освобождавания от акциз по отношение на определени
минерални масла в съответствие с Директива 92/81/ЕИО и за изменение на Решение 97/425 (ОВ L 99, стр. 26). То е продължено
отново от Съвета до 31 декември 2000 г. с Решение 1999/880/ЕО от 17 декември 1999 година относно разрешаване на държавите
членки да приложат или да продължат да прилагат съществуващите намаления на акцизни ставки или освобождавания от акциз по
отношение на определени минерални масла, използвани за специални цели, в съответствие с предвидената в Директива 92/81/ЕИО
процедура (ОВ L 331, стр. 73).
Решение 2001/224/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно намалени ставки на акцизите и освобождаване от акцизи на определени
минерални масла при използването им за специални цели (ОВ L 84, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9,
том 2, стр. 46), а именно последното решение относно спорното освобождаване, продължава освобождаването до 31 декември 2006 г.
Съгласно съображение 5 от това решение последното „не засяга изхода от процедурите в случай на смущения във функционирането
на единния пазар, които биха могли да бъдат предприети, по специално в съответствие с член 87 [ЕО] и член 88 [ЕО]“ и „[т]о
не отменя изискването държавите членки да нотифицират Комисията в случаите на потенциални държавни помощи съгласно член 88
[ЕО]“.

Административно производство
С писмо от 2 юни 1998 г. Комисията на Европейските общности иска сведения от френските власти, за да провери дали спорното
освобождаване попада в приложното поле на членове 87 ЕО и 88 ЕО. След като на 10 юли 1998 г. иска удължаване на срока за отговор,
което се предоставя на 24 юли 1998 г., Френската република отговаря с писмо от 7 август 1998 г.
С писмо от 17 юли 2000 г. Комисията иска от Френската република да я уведоми за спорното освобождаване. С писмо от 4 септември
2000 г. френските власти отговарят, че според тях спорното освобождаване не представлява държавна помощ и съответно за нея
не трябва да се отправя уведомление. С писмо от 27 септември 2000 г. Комисията приканва Френската република да предостави
допълнителна информация. След като на 20 ноември 2000 г. Комисията припомня искането си, френските власти отговарят на 8 декември
2000 г.
С Решение C(2001) 3295 от 30 октомври 2001 г. Комисията започва предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура по отношение
на спорното освобождаване (наричана по-нататък „официалната процедура по разследване“). С писмо от 5 ноември 2001 г. това
решение е съобщено на Френската република, а на 2 февруари 2002 г. е публикувано в
Официален вестник на Европейските общности
(ОВ C 30, стр. 21).
С писма от 26 и 28 февруари и от 1 март 2002 г. Комисията получава становищата съответно на Aughinish Alumina Ltd, Eurallumina
SpA, Alcan и Европейската асоциация в областта на алуминия. Становищата са съобщени на Френската република на 26 март 2002 г.
След като с писмо от 21 ноември 2001 г. иска удължаване на срока за отговор, което се предоставя на 29 ноември 2001 г., Френската
република представя становището си с писмо от 12 февруари 2002 г.

Решение „Двуалуминиев триоксид I“
На 7 декември 2005 г. Комисията приема Решение 2006/323/ЕО относно освобождаването от акциз на минералните масла, използвани
като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в района на Гардан, в района на Шанън и в Сардиния, прилагано съответно
от Франция, Ирландия и Италия (ОВ L 119, 2006 г., стр. 12, наричано по-нататък „решение „Двуалуминиев триоксид I“).
Решение „Двуалуминиев триоксид I“ се отнася за периода преди 1 януари 2004 г., на която дата приложима става Директива 2003/96/EО
на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамката на Общността за данъчно облагане на енергийните
продукти и електроенергията (ОВ L 283, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 98), с
която от 31 декември 2003 г. се отменят Директива 92/81/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за хармонизиране на структурата
на акциза върху минералните масла (ОВ L 316, стр. 12) и Директива 92/82/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за сближаване
на акцизните ставки върху минералните масла (ОВ L 316, стр. 19) (съображение 57). Решението обаче разширява официалната процедура
по разследване по отношение на периода след 31 декември 2003 г. (съображение 92).
Диспозитивът на решение „Двуалуминиев триоксид I“ по-специално гласи:
„Член 1
Прилаганите от Франция, Ирландия и Италия освобождавания от акциз на тежките минерални масла, използвани в производството
на двуалуминиев триокис до 31 декември 2003 г., представляват държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 [ЕО].
Член 2
Доколкото е несъвместима с общия пазар, предоставената през периода от 17 юли 1990 г. до 2 февруари 2002 г. помощ не се възстановява,
тъй като възстановяването ѝ би противоречало на общите принципи на общностното право.
Член 3
Помощта, която се има предвид в член 1, предоставена през периода 3 февруари 2002 г. — 31 декември 2003 г., е съвместима с
общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 [ЕО], ако получателите ѝ заплатят акциз в размер на поне 13,01 EUR за 1000 kg
тежко минерално масло.
Член 4
Помощта[…], предоставена в периода от 3 февруари 2002 г. до 31 декември 2003 г., е несъвместима с общия пазар по смисъла на
член 87, параграф 3 [ЕО], доколкото получателите не са платили акциз в размер на поне 13,01 EUR за 1000 kg тежко минерално
масло.
Член 5
1.      Франция, Ирландия и Италия предприемат всички необходими мерки за възстановяване на посочената в член 4 несъвместима помощ
от нейните получатели.
[…]
5.      Франция, Ирландия и Италия нареждат на получателите на посочената в член 4 несъвместима помощ да възстановят незаконната помощ
заедно с лихвата в двумесечен срок от съобщаването на това решение“ [неофициален превод].

Производство и искания на страните
На 17 февруари 2006 г. Френската република подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд, която е регистрирана под номер
T‑56/06.
На основание член 14 от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1991 г. и по предложение на втори състав, след като изслушва
страните, в съответствие с член 51 от същия правилник Общият съд решава да препрати настоящото дело за разглеждане от разширен
съдебен състав.
След като изслушва страните, с определение от 24 май 2007 г. председателят на втори разширен състав на Общия съд съединява
дело T‑56/06 и дела T‑50/06, T‑60/06, T‑62/06 и T‑69/06 (наричани по-нататък „делата „Двуалуминиев триоксид I“) за целите
на устната фаза на производството в съответствие с член 50 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г.
С решение от 12 декември 2007 г., Ирландия и др./Комисия (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 и T‑69/06, EU:T:2007:383), Общият
съд съединява делата „Двуалуминиев триоксид I“ за целите на съдебното решение, отменя решение „Двуалуминиев триоксид I“, а
по дело T‑62/06 отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
На 26 февруари 2008 г. Комисията подава жалба срещу това решение на Общия съд.
С решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др. (C‑89/08 P, Сб., EU:C:2009:742), Съдът отменя решение Ирландия и др./Комисия,
точка 17 по-горе (EU:T:2007:383), в частта, в която Общият съд е отменил решение „Двуалуминиев триоксид I“, връща делата „Двуалуминиев
триоксид I“ за ново разглеждане от Общия съд и не се произнася по съдебните разноски.
След постановяването на решение Комисия/Ирландия и др., точка 19 по-горе (EU:C:2009:742), и в съответствие с член 118, параграф 1
от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са разпределени на втори разширен състав с решение
на председателя на Общия съд от 18 декември 2009 г.
В съответствие с член 119, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. страните представят писмените си становища,
съответно Френската република на 16 февруари 2010 г., а Комисията на 28 април 2010 г. Предвид решение Комисия/Ирландия и др.,
точка 19 по-горе (EU:C:2009:742), в писменото си становище Френската република посочва, че оттегля второто основание в жалбата,
изведено от нарушаване на задължението за мотивиране.
С определение на председателя на втори разширен състав от 1 март 2010 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са съединени за
целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение. С решение на председателя на Общия съд от 20 септември
2010 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са преразпределени на четвърти разширен състав.
С решение от 21 март 2012 г., Ирландия/Комисия (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV и T‑69/06 RENV, Сб.,
EU:T:2012:134) Общият съд отменя решение „Двуалуминиев триоксид I“, доколкото в него се констатира или то почива на констатацията,
че освобождаванията от акцизи върху минералните масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид,
прилагани от Френската република, от Ирландия и от Италианската република до 31 декември 2003 г. (наричани по-нататък „освобождаванията
от акциз“), представляват държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО и доколкото с него се разпорежда на Френската
република, на Ирландия и на Италианската република да предприемат всички необходими мерки, за да се възстановят посочените
освобождавания от техните бенефициери, тъй като последните не са заплатили акциз от поне 13,01 EUR на 1000 kg тежки минерални
масла.
На 1 юни 2012 г. Комисията подава жалба срещу това решение на Общия съд.
С решение от 10 декември 2013 г., Комисия/Ирландия и др. (C‑272/12 P, Сб., EU:C:2013:812), Съдът отменя решение Ирландия/Комисия,
точка 23 по-горе (EU:T:2012:134), връща делата „Двуалуминиев триоксид I“ за ново разглеждане от Общия съд и не се произнася
по съдебните разноски.
След постановяването на решение Комисия/Ирландия и др., точка 25 по-горе (EU:C:2013:812), делата „Двуалуминиев триоксид I“
са разпределени на първи състав с решения на председателя на Общия съд от 21 януари и 10 март 2014 г.
В съответствие с член 119, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г. страните представят писмените си становища,
съответно Френската република на 20 февруари 2014 г., а Комисията на 8 април 2014 г. Предвид решение Комисия/Ирландия и др.,
точка 25 по-горе (EU:C:2013:812), в писменото си становище Френската република посочва, че оттегля първото основание в жалбата,
изведено от нарушение във връзка с понятието за държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, и свежда исканията в
посочената жалба до отмяната на член 5 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ — в частта, в която ѝ се разпорежда да осигури
възстановяването на несъвместимата държавна помощ, предоставена от нея между 3 февруари 2002 г. и 31 декември 2003 г. въз
основа на спорното освобождаване (наричана по-нататък „спорната помощ“) — и до осъждането на Комисията да заплати съдебните
разноски. Комисията взема това предвид в писменото си становище.
С решение на председателя на Общия съд от 30 септември 2014 г. делата „Двуалуминиев триоксид I“ са преразпределени на първи
разширен състав в съответствие с член 118, параграф 1 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд решава да започне устната фаза на производството.
В съдебното заседание от 6 март 2015 г. са изслушани устните състезания на страните и техните отговори на поставените от Общия
съд устни въпроси.
Френската република по същество иска от Общия съд:
–        да отмени член 5 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ в частта, в която се предвижда възстановяване на спорната помощ (наричано
по-нататък „обжалваното решение“), и
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Общия съд:
–        да отхвърли жалбата и
–        да осъди Френската република да заплати съдебните разноски.

От правна страна
В подкрепа на настоящата жалба понастоящем Френската република изтъква само едно основание, съответстващо на третото основание
в жалбата, твърдейки, че с приемането на спорното решение Комисията е нарушила принципите на защита на оправданите правни
очаквания, на правна сигурност и на спазване на разумен срок.
На първо място, в подкрепа на основанието си — изведено от нарушаване на принципите на защита на оправданите правни очаквания,
на правна сигурност и на спазване на разумен срок — Френската република се позовава на съображения 98 и 99 от решение „Двуалуминиев
триоксид I“, където Комисията признава наличието на изключителни обстоятелства, които съгласно член 14, параграф 1 от Регламент
(EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88 ЕО] (ОВ L 83,
стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) и постоянната съдебна практика са пречка за
възстановяването на спорната помощ.
На второ място, според Френската република Решение 2001/224, с което ѝ е разрешено да продължи да прилага спорното освобождаване
до 31 декември 2006 г., и член 18, параграф 1 от Директива 2003/96, потвърждаващ последното решение, не позволяват Комисията
да приеме, че публикуването на решението за започване на официалната процедура по разследване в Официален вестник на 2 февруари
2002 г. е сложило край на оправданите правни очаквания на получателя на спорната помощ, а именно Alcan, относно правомерността
на тази помощ.
На трето място, Френската република изтъква оправданите правни очаквания на Alcan относно правомерността на спорната помощ
в резултат на забавянето на Комисията при приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, което станало едва на 7 декември
2005 г., при положение че публикувала решението за започване на официалната процедура по разследване и получила последните
становища от страните през февруари 2002 г. и че принципите на правна сигурност и на спазване на разумен срок не допускат
Комисията неограничено да отлага упражняването на правомощията си в областта на държавните помощи.
На четвърто място, Френската република твърди, че Комисията не може да обоснове този срок за разследване от близо четири години
с особената сложност на преписката, тъй като не пояснила защо преценката на съвместимостта на освобождаванията от акциз с
член 87 ЕО, и по-специално с насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда от 1994 г. и от 2001 г.,
да създава значителни трудности, както и предвид това, че Комисията вече отдавна знаела за освобождаванията от акциз.
На пето място, Френската република се позовава на съдебната практика, която дава възможност на съдилищата на Европейския съюз
да преценяват дали продължителността на официалната процедура по разследване на Комисията е разумна, при това дори след влизането
в сила на Регламент № 659/1999. Според Френската република не е възможно член 15 от Регламент № 659/1999, с който се въвежда
десетгодишен давностен срок за възстановяването на помощ, да се тълкува в смисъл, че разрешава на Комисията да проведе разследването
по съвместимостта на помощта в същия срок, без да се нарушава изрично предвиденият в член 15 от същия регламент инструктивен
срок за разследване от 18 месеца.
Комисията оспорва това основание.
Най-напред трябва да се припомни, че съгласно член 14, параграф 1 от Регламент № 659/1999 Комисията не може да изисква възстановяване
на държавна помощ, ако това противоречи на общ принцип на правото на Съюза.
В разглеждания случай Френската република счита именно че обжалваното решение е в противоречие с принципите на защита на оправданите
правни очаквания и на правна сигурност, както и със спазването на принципа на разумен срок.
В това отношение най-напред трябва да се припомни, че принципът на защита на оправданите правни очаквания, който е основен
принцип на правото на Съюза (решение от 14 октомври 1999 г., Atlanta/Европейска общност, C‑104/97 P, Rec, EU:C:1999:498, т. 52),
позволява на всеки икономически оператор, у когото дадена институция е породила основателни очаквания, да се позове на тях
(решения от 11 март 1987 г., Van den Bergh en Jurgens и Van Dijk Food Products (Lopik)/ЕИО, 265/85, Rec, EU:C:1987:121, т. 44,
от 24 март 2011 г., ISD Polska и др./Комисия, C‑369/09 P, Сб., EU:C:2011:175, т. 123 и от 27 септември 2012 г., Producteurs
de légumes de France/Комисия, T‑328/09, EU:T:2012:498, т. 18). Същевременно, ако предпазлив и съобразителен икономически оператор
може да предвиди приемането от институциите на акт, който може да засегне неговите интереси, той не може да се позове на този
принцип, ако мярката бъде приета (вж. решения от 1 февруари 1978 г., Lührs, 78/77, Rec, EU:C:1978:20, т. 6 и от 25 март 2009 г.,
Alcoa Trasformazioni/Комисия, T‑332/06, EU:T:2009:79, т. 102). Правото на позоваване на оправдани правни очаквания предполага
наличието на три кумулативни условия. Първо, съответната институция трябва да е предоставила на заинтересованото лице конкретни,
безусловни и непротиворечиви уверения, произтичащи от оправомощени и достоверни източници. Второ, тези уверения трябва да
могат да породят легитимно очакване в съзнанието на този, до когото са адресирани. Трето, дадените уверения трябва да бъдат
съобразени с приложимите норми (вж. решение Producteurs de légumes de France/Комисия, посочено по-горе, EU:T:2012:498, т. 19
и цитираната съдебна практика).
По-нататък, що се отнася по-специално до приложимостта на принципа на защита на оправданите правни очаквания в областта на
държавните помощи, трябва да се припомни, че държава членка, чиито органи са предоставили помощ в нарушение на предвидените
в член 88 ЕО процедурни правила, може да се позове на оправданите правни очаквания на предприятието получател, за да оспори
преди съда на Съюза валидността на решение на Комисията, с което ѝ се разпорежда да осигури възстановяването на помощта, но
не и за да се освободи от задължението да вземе необходимите мерки за изпълнението му (вж. решение от 14 януари 1997 г., Испания/Комисия,
C‑169/95, Rec, EU:C:1997:10, т. 48 и 49 и цитираната съдебна практика). Освен това съгласно съдебната практика, предвид съществената
функция, която изпълнява задължението за уведомяване за осигуряването на ефективността на императивния по своя характер контрол
на Комисията върху държавните помощи, получателите на помощ по принцип могат да имат оправдани правни очаквания относно правомерността
на тази помощ само ако тя е била предоставена при съблюдаване на предвидената в член 88 ЕО процедура, и полагащ дължимата
грижа икономически оператор при нормални условия трябва да може да се увери, че тази процедура е спазена. По-специално, ако
помощта е приведена в действие, без Комисията да е била уведомена предварително, поради което е неправомерна съгласно член 88,
параграф 3 ЕО, тогава получателят на помощта не може да има оправдани правни очаквания относно правомерността на нейното отпускане
(вж. в този смисъл решение Producteurs de légumes de France/Комисия, т. 42 по-горе, EU:T:2012:498, т. 20 и 21 и цитираната
съдебна практика), освен ако не са налице изключителни обстоятелства (решение от 20 септември 1990 г., Комисия/Германия, C‑5/89,
Rec, EU:C:1990:320, т. 16; вж. също решение от 29 април 2004 г., Италия/Комисия, C‑298/00 P, Rec, EU:C:2004:240, т. 86 и цитираната
съдебна практика; решение от 30 ноември 2009 г., Франция/Комисия, T‑427/04 и T‑17/05, Сб., EU:T:2009:474, т. 263).
Трябва също така да се припомни, че спазването на разумен срок при провеждането на административното производство е общ принцип
на правото на Съюза (решение от 27 ноември 2003 г., Regione Siciliana/Комисия, T‑190/00, Rec, EU:T:2003:316, т. 136). Впрочем
основното изискване за правна сигурност, което не допуска възможността Комисията неограничено да отлага упражняването на правомощията
си, налага съдът да провери дали протичането на административно производство разкрива наличие на прекомерна бавност в действията
на тази институция (решения от 24 септември 2002 г., Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, C‑74/00 P и C‑75/00 P, Rec, EU:C:2002:524,
т. 140 и 141, и Fleuren Compost/Комисия, EU:T:2004:4, т. 145—147).
Допуснатото от Комисията закъснение при вземането на решение за това, че една помощ е неправомерна и трябва да се премахне,
а възстановяването ѝ да бъде осигурено от държава членка, при определени обстоятелства може да породи у получателите на посочената
помощ оправдани правни очаквания, които могат да попречат на Комисията да задължи тази държава членка да разпореди възстановяването
на помощта (решение от 24 ноември 1987 г., RSV/Комисия, 223/85, Rec, EU:C:1987:502, т. 17). Същевременно, когато за съответните
държавни помощи не е отправено уведомление, Комисията може да носи отговорност за такова забавяне единствено от момента, в
който е узнала за съществуването на несъвместимите с общия пазар помощи (решение Италия/Комисия, т. 43 по-горе, EU:C:2004:240,
т. 91).
Сам по себе си фактът, че освен десетгодишен давностен срок (считано от отпускането на помощта), след изтичането на който
възстановяване на помощта не може да се разпорежда, Регламент № 659/1999 не предвижда никакъв, дори и инструктивен срок, в
който Комисията да извърши разследването относно неправомерната помощ — в съответствие с член 13, параграф 2 от посочения
регламент, съгласно който Комисията не е обвързана с определения в член 7, параграф 6 от същия регламент срок — не е пречка
съдът на Съюза да провери дали тази институция не е спазила разумен срок, или е действала прекомерно бавно (вж. в този смисъл
и по аналогия, що се отнася до инструктивен срок, решения от 15 юни 2005 г., Regione autonoma della Sardegna/Комисия, T‑171/02,
Rec, EU:T:2005:219, т. 57 и от 9 септември 2009 г., Diputación Foral de Álava и др., T‑230/01—T‑232/01 и T‑267/01—T‑269/01,
EU:T:2009:316, т. 338 и 339, и Diputación Foral de Álava и др./Комисия, T‑30/01—T‑32/01 и T‑86/02—T‑88/02, Сб., EU:T:2009:314,
т. 259 и 260).
Накрая, трябва да се припомни, че съгласно съдебната практика, когато, пренебрегвайки задължението си за полагане на дължимата
грижа, Комисията е създала двусмислено положение, поради внасянето на елементи на несигурност и липса на яснота в приложимата
правна уредба, придружено с продължителна липса на реакция от нейна страна, макар да знае за съответните помощи, принципът
на правна сигурност изисква тя да изясни това положение, преди да може да предприеме каквито и да било действия по разпореждане
на възстановяването на вече отпуснатите помощи (вж. в този смисъл решение от 9 юли 1970 г., Комисия/Франция, 26/69, Rec, EU:C:1970:67,
т. 28—32).
Доводите на страните в разглеждания случай трябва да се преценят именно с оглед на припомнените в точки 42—47 по-горе правила.
Френската република не оспорва обстоятелството, че никога не е уведомявала Комисията за спорната помощ. Следователно в нарушение
на член 88, параграф 3 ЕО помощта е била предоставена, без Комисията предварително да е била уведомена за нея.
В разглеждания случай Френската република се позовава на наличието на изключителни обстоятелства, въз основа на които Alcan
легитимно имало оправдани очаквания относно правомерността на спорното освобождаване и съответно на спорната помощ.
Поради изложените в точки 52—86 по-долу причини, в разглеждания случай Френската република обаче не може да се позовава на
наличието на такива изключителни обстоятелства.
Противно на твърденията на Френската република, публикуването в Официален вестник на решението за започване на официалната
процедура по разследване е можело да сложи край на оправданите правни очаквания, които Alcan евентуално е имало относно правомерността
на спорното освобождаване предвид двусмисленото положение, създадено преди това с текста на приетите по предложение на Комисията
решения за разрешаване на Съвета, включително текста на Решение 2001/224, което е било в сила през засегнатия от обжалваното
решение период.
В точки 52 и 53 от решение Комисия/Ирландия и др., точка 25 по-горе (EU:C:2013:812) — което обвързва Общия съд по силата на
член 61, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз — според Съда обстоятелството, че решенията за разрешаване на
Съвета са били приети по предложение на Комисията и тя никога не е използвала правомощията, с които е разполагала по член 8,
параграф 5 от Директива 92/81 или по членове 230 ЕО и 241 ЕО с цел прекратяване на действието или изменение на решенията за
разрешение, трябва да се вземе предвид по отношение на задължението за възстановяване на несъвместимата помощ в приложение
на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, както постъпва и Комисията в решение „Двуалуминиев
триоксид I“, като не разпорежда възстановяване на помощите, предоставени до 2 февруари 2002 г., на която дата в Официален
вестник са публикувани решенията за започване на предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура. Този мотив е бил решаващ
за констатацията на Съда в точка 54 от решение Комисия/Ирландия и др., точка 25 по-горе (EU:C:2013:812), че изложените в точки
39—44 от същото решение мотиви не могат да обосноват от правна страна заключението на Общия съд, че решение „Двуалуминиев
триоксид I“ поставя под съмнение валидността на решенията за разрешаване на Съвета и по този начин нарушава принципа на правна
сигурност и презумпцията за законосъобразност на актовете на институциите, и основаващото се на същите мотиви заключение,
че по дело T‑62/06 RENV Комисията е нарушила принципа на добра администрация.
Предвид изискванията, произтичащи от принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правна сигурност, двусмисленото
положение, създадено от текста на приетите по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета, е било пречка единствено
за възстановяването на помощта, предоставена въз основа на спорното освобождаване до датата на публикуване в Официален вестник
на решението за започване на предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура. От друга страна обаче, след това публикуване
Alcan е трябвало да знае, че ако спорната помощ представлява държавна помощ, тя трябва да бъде разрешена от Комисията в съответствие
с член 88 ЕО.
Ето защо, противно на твърденията на Френската република, публикуването на решението за започване на официалната процедура
по разследване действително слага край на оправданите правни очаквания, които Alcan е можело преди това да има относно правомерността
на спорното освобождаване предвид приетите по-рано по предложение на Комисията решения за разрешаване на Съвета.
Следователно в съображение 98 от решение „Двуалуминиев триоксид I“ Комисията правилно взема предвид това, че обстоятелствата
в разглеждания случай са изключителни, тъй като, отправяйки предложения до Съвета, е създала и поддържала известно двусмислие,
и това, че доколкото не е можела да установи дали и съответно в кой момент различните получатели реално са били уведомени
от държавите членки за решението ѝ за започване на официалната процедура по разследване, не е било изключено получателите
да могат да се позоват на принципа на оправдани правни очаквания за периода до 2 февруари 2002 г., когато решенията ѝ за започване
на предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура относно освобождаванията от акциз са били публикувани в Официален вестник,
като се отбелязва, че в краен случай публикуването е отстранило каквато и да било несигурност, свързана със съдържанието на
решенията за разрешаване на Съвета, що се отнася до това, че разглежданите мерки трябва да бъдат разрешени от Комисията в
съответствие с член 88 ЕО, ако представляват държавни помощи.
С другите изтъкнати от Френската република доводи не може да се постави под съмнение основателността на това разрешение.
От една страна, даденото в член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 във връзка с член 28, параграф 2 от същата директива разрешение
на Френската република да продължи да прилага спорното освобождаване от 1 януари 2003 г. е ирелевантно във връзка с евентуалните
оправдани правни очаквания, които Alcan е можело да има относно правомерността на спорното освобождаване в периода от 3 февруари
2002 г. до 31 декември 2003 г. Всъщност на датата, на която член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 става приложим, а именно
1 януари 2003 г., Alcan трябва да е било уведомено за това, че е в ход официална процедура по разследване относно спорното
освобождаване и за това, че ако спорното освобождаване представлява държавна помощ, тя трябва да бъде разрешена от Комисията
в съответствие с член 88 ЕО. Това положение не е можело да се промени с приемането и влизането в сила на Директива 2003/96,
съответно на 27 и 31 октомври 2003 г., в съображение 32 от която изрично се посочва, че тази директива „не засяга резултата
от бъдеща процедура, свързана с държавни помощи, която може да бъде предприета в съответствие с членове 87 [ЕО] и 88 [ЕО]“
(вж. в този смисъл и по аналогия решение Комисия/Ирландия и др., т. 25 по-горе, EU:C:2013:812, т. 51). Следователно след публикуването
на решението за започване на официалната процедура по разследване член 18, параграф 1 от Директива 2003/96 не е можел отново
да породи в съзнанието на Alcan оправдани правни очаквания относно правомерността на спорното освобождаване с оглед на правилата
в областта на държавните помощи.
От друга страна, поради всички изложени в точки 60—86 по-долу причини, забавянето на Комисията при приемането на решение „Двуалуминиев
триоксид I“ не е изключително обстоятелство, което е могло отново да породи в съзнанието на Alcan оправдани правни очаквания
относно правомерността на спорното освобождаване.
На първо място, трябва да се провери дали в разглеждания случай срокът за провеждането на официалната процедура по разследване
е надхвърлил разумните граници.
В това отношение в посоченото от Френската република решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), Съдът приема,
че срокът от 26 месеца, който е бил необходим на Комисията за приемането на решението ѝ, надхвърля границите на разумното.
Освен това по силата на член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999 референтният срок за приключване на официалната процедура
по разследване при държавни помощи, за които е отправено уведомление, е 18 месеца. Този срок, макар съгласно член 13, параграф 2
от Регламент № 659/1999 (вж. т. 46 по-горе) да не е приложим към неправомерните помощи, предоставя полезна отправна точка
за преценката на това дали е разумна продължителността на съответната официална процедура по разследване относно — както в
разглеждания случай — мярка, за която не е отправено уведомление.
В разглеждания случай трябва да се констатира, че на 17 юли 2000 г. Комисията иска от Френската република, Ирландия и Италианската
република да я уведомят за освобождаванията от акциз въз основа на разпоредбите в областта на държавните помощи. През септември,
октомври и декември 2000 г. тя получава отговори, които нямат качеството на уведомление. След това Комисията започва официалната
процедура по разследване с решение от 30 октомври 2001 г., за което засегнатите държави членки са уведомени на 5 ноември 2001 г.
и което е публикувано в Официален вестник на 2 февруари 2002 г. Накрая Комисията получава коментари от Aughinish Alumina (писма
от 26 февруари и 1 март 2002 г.), от Eurallumina (писма от 28 февруари 2002 г.), от Alcan (писмо от 1 март 2002 г.) и от Европейската
асоциация в областта на алуминия (писмо от 26 февруари 2002 г.). Тези становища са съобщени на Ирландия, Италианската република
и Френската република на 26 март 2002 г.
На 8 януари 2002 г. Ирландия представя коментарите си по решението за започване на официалната процедура по разследване. На
18 февруари 2002 г. Комисията иска допълнителни сведения от Ирландия и тя отговаря на 26 април 2002 г. след като иска удължаване
на определения срок за отговора. След като на 21 ноември 2001 г. Френската република също иска удължаване на срока за отговор,
на 12 февруари 2002 г. тя представя коментара си по решението за започване на процедурата. Италианската република представя
коментарите си на 6 февруари 2002 г.
Решение „Двуалуминиев триоксид I“ е прието на 7 декември 2005 г.
Следователно между приемането на решението за започване на официалната процедура по разследване и приемането от решение „Двуалуминиев
триоксид I“ изтичат малко повече от 49 месеца.
A priori такъв срок — който е почти двоен спрямо отчетения в решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), и малко
по-голям от двойния размер на предвидения в член 7, параграф 6 от Регламент № 659/1999 срок за приключване на официална процедура
по разследване при държавни помощи, за които е отправено уведомление — изглежда не е разумен. Същевременно в съответствие
със съдебната практика трябва да се провери дали този срок не може да се обоснове с оглед на обстоятелствата в разглеждания
случай.
В разглеждания случай с изтъкнатите от Комисията обстоятелства обаче не може да се обоснове срок за разследване от 49 месеца.
Този срок действително отразява, от една страна, предоставения на държавите членки и на получателите срок за представяне на
становищата им, и от друга страна, факта, че френското, ирландското и италианското правителство искат от Комисията отлагания
на сроковете за представяне на техните становища и отговори в рамките официалната процедура по разследване. С оглед на съществуващите
в разглеждания случай тесни връзки между освобождаванията от акциз, що се отнася до сходни мерки, които са разрешени, след
приключването на водени успоредно процедури, със същото решение на Съвета, трябва да се имат предвид всички процедурни действия,
извършени по съответните преписки, и по-специално това, че на 26 април 2002 г. Ирландия отговаря на последното изпратено от
Комисията искане за допълнителни сведения.
Същевременно след последната дата изминават още малко повече от 43 месеца, преди Комисията да приеме решение „Двуалуминиев
триоксид I“. Впрочем с оглед на всички становища, предоставени от засегнатите държави и заинтересованите страни, такъв срок
за разследване по съответните преписки не може да се обоснове с обстоятелствата в разглеждания случай.
Първо, що се отнася до твърдяната трудност на преписките, тя не е доказана, а дори и това да беше направено, с нея не може
да се обоснове толкова дълъг срок за разследване като този в разглеждания случай. Всъщност няма данни, позволяващи да се приеме,
че Комисията се е сблъскала с особено големи правни трудности, като впрочем обемът на решение „Двуалуминиев триоксид I“ е
разумен (112 съображения) и анализите в него не разкриват никаква явна трудност. По-нататък, както основателно отбелязва Френската
република, Комисията е знаела за освобождаванията от акциз доста преди започването на официалната процедура по разследване,
тъй като първите искания за освобождаване са направени още през 1992 г. в случая на Ирландия, 1993 г. в случая на Италианската
република и 1997 г. в случая на Френската република. Впрочем именно Комисията изпраща на Съвета последователните предложения
за решения за разрешаване на освобождаванията от акциз, след като получава искания в този смисъл от страна на Френската република,
Ирландия и Италианската република. Накрая, в рамките на докладите си относно държавните помощи Комисията уведомява Световната
търговска организация (СТО) за наличието на ирландското освобождаване.
В допълнение, самата Комисия отбелязва, че от 1999 г. счита освобождаванията от акциз за противоречащи на правилата в областта
на държавните помощи. Следователно тя оттогава е могла да обмисли по-задълбочено правомерността на посочените освобождаванията
с оглед на правилата в тази област.
Освен това фактът, че Комисията не е поискала никаква допълнителна информация от Френската република, Ирландия или Италианската
република през 43-те месеца, предхождащи приемането на решение „Двуалуминиев триоксид I“, показва, че по това време тя вече
е разполагала с всички необходими данни, за да приеме решението си относно освобождаванията от акциз.
Накрая, що се отнася до твърдяната трудност, произтичаща от промените в общностната правна уредба на облагането на минералните
масла, и по-специално от приемането на Директива 2003/96, Комисията няма основание да я изтъква, както правилно отбелязва
Френската република. Всъщност решение „Двуалуминиев триоксид I“ се отнася за правно положение, което не се е уреждало с въведената
с Директива 2003/96 нова правна уредба на облагането на минералните масла, която започва да се прилага едва от 1 януари 2004 г.,
а с приложимата преди това правна уредба на облагането на минералните масла. Поради това промените в общностната правна уредба,
на които се позовава Комисията, са без значение в разглеждания случай. Това се потвърждава от факта, че в решение „Двуалуминиев
триоксид I“ Комисията започва нова официална процедура по разследване относно освобождаванията от акциз върху минералните
масла, използвани като гориво за производството на двуалуминиев триоксид в района на Гардан, в района на Шанън и в Сардиния,
за периода от 1 януари 2004 г. нататък, на която дата започва прилагането на новата правна уредба на облагането на минералните
масла по Директива 2003/96. При всички положения, трябва да се подчертае, че решение „Двуалуминиев триоксид I“ е било прието
почти две години след приемането на Директива 2003/96. Всъщност сама по себе си твърдяната от Комисията необходимост в решение
„Двуалуминиев триоксид I“, да се вземе предвид новата правна уредба на облагането на минералните масла по Директива 2003/96,
не може да бъде достатъчна, за да се обоснове толкова дълъг срок за разследване като този в разглеждания случай.
При това положение Комисията е познавала добре правния и фактически контекст на освобождаванията от акциз и не е била изправена
през никаква явна трудност при разследването им с оглед на правилата в областта на държавните помощи.
Второ, що се отнася до изтъкнатите от Комисията трудности от практически и лингвистичен характер, дори да се допусне, че са
доказани, с тях не може да се обоснове толкова дълъг срок за разследване като този в разглеждания случай. При всички положения
Комисията е разполагала със служби, чрез които е можела да се справи с твърдените от нея лингвистични трудности, а успоредно
с това и с разследването на освобождаванията от акциз в доста по-кратки срокове от тези в разглеждания случай, по-специално
посредством правилното координиране на тези служби.
Следователно срокът за разследване на спорната помощ в разглеждания случай не е разумен.
На второ място, остава да се провери дали, както твърди Френската република, надхвърлянето на разумния срок от Комисията в
хода на официалната процедура по разследване с основание е могло да накара Alcan да счита, че съмненията на Комисията вече
са се разсеяли и че срещу спорното освобождаване не се възразява, и дали посоченото надхвърляне евентуално е било пречка Комисията
да поиска възстановяването на помощта, предоставена между 3 февруари 2002 г. и 31 декември 2003 г. въз основа на това освобождаване,
както се приема в посоченото от Френската република решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502, т. 16).
В решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), Съдът действително приема, че срокът от 26 месеца, който е бил необходим
на Комисията за приемането на решението ѝ, е могъл да породи в съзнанието на жалбоподателя, получател на помощта, оправдани
правни очаквания, които могат да попречат на институцията да задължи съответните национални органи да разпоредят възстановяването
на помощта.
Същевременно, макар да трябва да се следи за спазването на изискванията за правна сигурност, защитаващи частни интереси, също
така е важно тези изисквания да бъдат претеглени спрямо изискванията за защита на публичните интереси, сред които в областта
на държавни помощи е този за недопускане на нарушаване на функционирането на пазара посредством държавни помощи, увреждащи
конкуренцията, което съгласно постоянната съдебна практика налага възстановяване на неправомерните помощи с цел да бъде възстановено
предходното положение (вж. решение от 5 август 2003 г., P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия,
T‑116/01 и T‑118/01, Rec, EU:T:2003:217, т. 207 и 208 и цитираната съдебна практика).
В съдебната практика решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), съответно се тълкува в смисъл, че конкретните
обстоятелства по делото, по което то е постановено, са изиграли решаваща роля в следваната от Съда ориентация (вж. в този
смисъл решения Италия/Комисия, т. 43 по-горе, EU:C:2004:240, т. 90, от 29 април 2004 г., Италия/Комисия, C‑372/97, Rec, EU:C:2004:234,
т. 119, Diputación Foral de Álava и др./Комисия, т. 46 по-горе, EU:T:2009:314, т. 286 и Diputación Foral de Álava и др., т. 46
по-горе, EU:T:2009:316, т. 344). По-специално, помощта, разглеждана в решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502),
е била предоставена, преди Комисията да започне съответната официална процедура по разследване. В допълнение, Комисията е
била уведомена официално за помощта, макар и след предоставянето ѝ. Освен това помощта е засягала допълнителните разходи,
свързани с разрешени от Комисията помощи, и се е отнасяла за сектор, който от 1977 г. се е ползвал от разрешени от Комисията
помощи. Накрая, за разследването на съвместимостта на помощта не е било необходимо задълбочено проучване.
Всъщност съвкупността от изключителни обстоятелства по делото, по което е постановено решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе
(EU:C:1987:502), не е налице в настоящото дело. Безспорно, също както по делото, по което е постановено решение RSV/Комисия,
точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), по времето, по което Комисията видимо е бездействала, тя вече добре е познавала спорното
освобождаване и съответно е можела да си състави мнение относно правомерността му с оглед на правилата в областта на държавните
помощи, поради което тя повече не е трябвало да извършва задълбочено проучване в това отношение. Същевременно в разглеждания
случай не са налице други съществени обстоятелства, взети предвид в решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502).
По-специално в настоящия случай спорната помощ е била предоставена след започването от Комисията на официалната процедура
по разследване относно спорното освобождаване.
Това съществено различава случая, по който е постановено решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502), от случая,
във връзка с който е подадена настоящата жалба. Ето защо в разглеждания случай Френската република няма основание да се позовава
на решение RSV/Комисия, точка 45 по-горе (EU:C:1987:502).
Освен това трябва да се има предвид, че в точка 52 от решение от 11 ноември 2004 г., Demesa и Territorio Histórico de Álava/Комисия
(C‑183/02 P и C‑187/02 P, Rec, EU:C:2004:701), що се отнася до изключителните обстоятелства, които легитимно могат да обосноват
наличието на оправдани очаквания у получателя на неправомерна помощ относно правомерния ѝ характер — и по-точно оправдани
правни очаквания, които могат да се дължат на бездействието на Комисията — Съдът приема, че видимото бездействие на тази институция
е без значение, ако тя не е била уведомена за съответната схема за помощ. Така в разглеждания случай видимото бездействие
на Комисията в продължение на 43 месеца след отговора на Ирландия на последното искане за допълнителни сведения на Комисията
(вж. т. 70 по-горе), колкото и да противоречи на принципа на спазване на разумен срок, същевременно няма никакво особено значение
от гледна точка на прилагането на правилата в областта на държавните помощи към спорната помощ. Съответно в разглеждания случай
то не е достатъчно, за да се констатира наличието на изключителни обстоятелства, които са могли отново да породят в съзнанието
на Alcan оправдани правни очаквания относно правомерността на спорната помощ с оглед на правилата в областта на държавните
помощи. Следователно само по себе си нарушаването в разглеждания случай на принципа на спазване на разумен срок за приемането
на решение „Двуалуминиев триоксид I“ не е било пречка в това решение Комисията да разпореди възстановяване на спорната помощ.
Поради това твърдението във връзка с неспазването на разумен срок трябва да бъде отхвърлено.
С оглед на всички гореизложени съображения трябва да се констатира, че в разглеждания случай Френската република не е доказала
наличието на изключителни обстоятелства, които са могли да дадат основание на Alcan да счита, че съмненията на Комисията вече
са се разсеяли и че срещу спорното освобождаване не се възразява, и които да са пречели в съображение 5 от решение „Двуалуминиев
триоксид I“ Комисията да разпореди възстановяването на спорната помощ.
Поради това основанието, изведено от нарушаване от Комисията на принципите на защита на оправданите правни очаквания, на правна
сигурност и на спазване на разумен срок, трябва да се отхвърли, както съответно и цялата настояща жалба, съдържаща понастоящем
това едно-единствено основание.

По съдебните разноски
Съгласно член 219 от Процедурния правилник на Общия съд в съдебните актове на Общия съд, постановени след отмяна и връщане
на делото за ново разглеждане, той се произнася по съдебните разноски по образуваните пред него производства, от една страна,
и по производството по обжалване пред Съда, от друга страна. Тъй като в решения Комисия/Ирландия и др., точка 19 по-горе (EU:C:2009:742),
и Комисия/Ирландия и др., точка 25 по-горе (EU:C:2013:812), Съдът не се произнася по съдебните разноски, с настоящото решение
Общият съд следва да се произнесе и по съдебните разноски в тези производства по обжалване пред Съда.
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. Същевременно съгласно член 135, параграф 1 от Процедурния правилник по изключение, когато справедливостта
изисква това, Общият съд може да реши страна, която е загубила делото, да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски,
само част от съдебните разноски на другата страна. Освен това съгласно член 135, параграф 2 от същия правилник Общият съд
може да осъди дори спечелила делото страна да заплати част от или всички съдебни разноски, ако това е оправдано от поведението
на спечелилата страна, включително преди образуване на съдебното производство. Общият съд по-специално може да осъди институция,
чието решение не е отменено, да заплати съдебните разноски, тъй като нейното решение е непълно и това евентуално е накарало
жалбоподателя да подаде жалба (вж. по аналогия решение от 9 септември 2010 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, T‑387/08, EU:T:2010:377,
т. 177 и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай Френската република е загубилата делото страна. Същевременно, видно от точка 77 по-горе, при приемането
на обжалваното решение Комисията е нарушила принципа на спазване на разумен срок, което може да е накарало Френската република
да подаде настоящата жалба с цел нарушението да бъде установено. При това положение Общият съд счита за правилно и справедливо
по дела T‑56/06, T‑56/06 RENV I и T‑56/06 RENV II Френската република да понесе направените от нея съдебни разноски и три
четвърти от съдебните разноски на Комисията, като последната понесе една четвърт от направените от нея съдебни разноски. Що
се отнася до дела C‑89/08 P и C‑272/12 P, тъй като по всяко от тях Комисията е водила съответното дело срещу пет страни, в
приложение на възприетия подход за разпределяне по дела T‑56/06, T‑56/06 RENV I и T‑56/06 RENV II, Френската република следва
да понесе направените от нея съдебни разноски и три двадесети — тоест една пета от три четвърти — от съдебните разноски на
Комисията, а последната да понесе една пета от направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи разширен състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Френската република понася направените от нея съдебни разноски, както и три четвърти от съдебните разноски на Европейската
комисия по дела T‑56/06, T‑56/06 RENV I и T‑56/06 RENV II и три двадесети от съдебните разноски на Комисията по дела C‑89/08 P
и C‑272/12 P.
3)
Комисията понася една четвърт от направените от нея съдебни разноски по дела T‑56/06, T‑56/06 RENV I и T‑56/06 RENV II, както
и една пета от направените от нея съдебни разноски по дела C‑89/08 P и C‑272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 април 2016 година.
Подписи
*
Език на производството: френски.