CELEX: 62014CJ0314
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2010/13/EU
Článek 19 odst. 1
Oddělení televizní reklamy od pořadů
Rozdělená obrazovka
Článek 23 odst. 1 a 2
Omezení doby vysílání televizních reklamních šotů na 20 % v průběhu jedné hodiny
Oznámení o sponzorství
Jiné odkazy na sponzora
‚Černé vteřiny‘

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 19 odst. 1 a čl. 23 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (
Úř. věst. L 95, s. 1
, a oprava v
Úř. věst. 2010, L 263, s. 15
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media (dále jen „Sanoma“) a Viestintävirasto (Orgán pro regulaci telekomunikací, dále jen „regulační orgán“) v otázce legality rozhodnutí, kterým tento orgán konstatoval, že společnost Sanoma porušila finskou právní úpravu o televizní reklamě, a uložil jí povinnost zjednat nápravu.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice o audiovizuálních mediálních službách kodifikovala a zrušila směrnici Evropského parlamentu a Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (
Úř. věst. L 298, s. 23
; Zvl. vyd. 06/01, s. 224).
Body 79, 81, 83, 85 a 87 odůvodnění směrnice o audiovizuálních mediálních službách uvádějí:
„(79)
[…] Veškerá audiovizuální obchodní sdělení by však měla dodržovat nejen pravidla o označování, ale také základní stupeň kvalitativních pravidel, aby splňovala jasné cíle veřejného zájmu.
[…]
(81)
Obchodní vývoj a technický rozvoj dávají uživatelům větší možnost výběru a větší zodpovědnost při užívání audiovizuálních mediálních služeb. Aby právní úprava zůstala přiměřená ve vztahu k cílům obecného zájmu, měla by umožnit určitou míru pružnosti, pokud jde o televizní vysílání. Zásada oddělení by se měla omezit na televizní reklamu a teleshopping, a umístění produktu by mělo být za určitých okolností povoleno, pokud členský stát nerozhodne jinak. Skryté umístění produktu by však mělo být zakázáno. Zásada oddělení by neměla bránit v užívání nových reklamních technik.
[…]
(83)
K zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, je podstatné, aby televizní reklama podléhala určitému počtu minimálních pravidel a norem a aby členské státy měly pravomoc stanovit přísnější a podrobnější pravidla a v některých případech rozdílné podmínky pro subjekty televizního vysílání, které spadají do jejich pravomoci.
[…]
(85)
Vzhledem k větším možnostem diváků vyhnout se reklamě použitím nových technologií, např. digitálních osobních videorekordérů, a většímu výběru programů není odůvodněná podrobná právní úprava týkající se zařazování reklamních šotů, která má za cíl chránit diváky. Přípustný objem reklamy za hodinu by neměl být zvyšován, tato směrnice by však měla subjektům televizního vysílání umožnit její pružné vkládání do pořadů, pokud nepřiměřeně nenaruší jejich celistvost.
[…]
(87)
Mělo by být stanoveno omezení podílu televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu na 20 % v průběhu jedné hodiny, a to i během nejsledovanějšího času. Televizním reklamním šotem je třeba rozumět televizní reklamu ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. i) trvající nejvýše 12 minut.“
K pojmům definovaným v čl. 1 odst. 1 této směrnice patří i následující pojmy, jimiž se pro účely této směrnice rozumí:
„a)
‚audiovizuální mediální službou‘
i)
služba ve smyslu článků 56 a 57 Smlouvy o fungování Evropské unie, za kterou nese redakční odpovědnost poskytovatel mediálních služeb a jejímž hlavním účelem je poskytování pořadů široké veřejnosti za účelem informování, zábavy nebo vzdělávání prostřednictvím sítí elektronických komunikací […]. Touto audiovizuální mediální službou je buď televizní vysílání definované v písmenu e) tohoto článku, nebo audiovizuální mediální služba na vyžádání definovaná v písmenu g) tohoto článku,
ii)
audiovizuální obchodní sdělení;
b)
‚pořadem‘ pohyblivá obrazová sekvence se zvukem nebo bez něj, která představuje jednotlivou položku v rámci programové skladby nebo katalogu sestavených poskytovatelem mediálních služeb a jejíž podoba a obsah jsou srovnatelné s podobou a obsahem televizního vysílání. Pořady jsou např. celovečerní filmy, sportovní události, situační komedie, dokumentární pořady, pořady pro děti nebo původní tvorba;
[…]
h)
‚audiovizuálním obchodním sdělením‘ obrazová sekvence se zvukem nebo bez něj, která je určena k přímé či nepřímé propagaci zboží, služeb či obrazu na veřejnosti fyzické či právnické osoby vykonávající hospodářskou činnost. Tato obrazová sekvence doprovází pořad nebo je do něj zahrnuta za úplatu nebo obdobnou protihodnotu nebo pro účely vlastní propagace. Audiovizuální obchodní sdělení mají mimo jiné podobu televizní reklamy, sponzorství, teleshoppingu a umístění produktu;
i)
‚televizní reklamou‘ jakákoli forma oznámení veřejného nebo soukromého podniku nebo fyzické osoby v televizním vysílání za úplatu nebo obdobnou protihodnotu nebo televizní vysílání pro vlastní propagaci v rámci jeho obchodní, průmyslové, řemeslné činnosti nebo činnosti svobodného povolání, s cílem propagovat dodání zboží nebo poskytnutí služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku, práv a povinností;
[…]
k)
‚sponzorstvím‘ jakýkoli příspěvek poskytnutý veřejným nebo soukromým podnikem nebo fyzickou osobou, které se nezabývají poskytováním audiovizuálních mediálních služeb ani výrobou audiovizuálních děl, na financování audiovizuálních mediálních služeb nebo pořadů s cílem propagovat svou firmu, ochrannou známku, obraz na veřejnosti, činnosti nebo produkty;
[…]“
Článek 4 odst. 1 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy mohou uplatňovat vůči poskytovatelům mediálních služeb, kteří spadají do jejich pravomoci, v oblastech koordinovaných touto směrnicí podrobnější nebo přísnější pravidla za předpokladu, že tato pravidla jsou v souladu s právem Unie.“
Článek 10 odst. 1 téže směrnice stanoví:
„Audiovizuální mediální služby nebo pořady, které jsou sponzorovány, musí splňovat tyto požadavky:
[…]
c)
diváci jsou jasně informováni o existenci dohody o sponzorství. Sponzorované pořady musí být zřetelně označeny jako sponzorované pořady firmou, logem nebo jinou značkou sponzora, například odkazem na jeho produkt (produkty) nebo službu (služby) či na jejich charakteristický znak, a to vhodným způsobem na začátku, v průběhu nebo na konci pořadu.“
Článek 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví:
„Televizní reklama a teleshopping musí být snadno rozeznatelné a odlišitelné od redakčního obsahu. Aniž je dotčeno použití nových reklamních technik, musí být televizní reklama a teleshopping zřetelně odlišeny od ostatních částí pořadu obrazovými nebo zvukovými nebo prostorovými prostředky.“
Článek 23 této směrnice stanoví:
„1.   Podíl televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu nesmí v průběhu jedné hodiny překročit 20 %.
2.   Odstavec 1 se nepoužije na oznámení subjektu televizního vysílání týkající se jeho vlastních pořadů a doprovodných produktů, které jsou od těchto pořadů přímo odvozeny, na oznámení o sponzorování a umístění produktu.“
Článek 26 uvedené směrnice stanoví:
„Aniž je dotčen článek 4, mohou členské státy s náležitým ohledem na právo Unie stanovit pro televizní vysílání určené výhradně pro jejich vnitrostátní území, které nemůže přijímat veřejnost přímo nebo nepřímo v jednom nebo více jiných členských státech, jiné podmínky než podmínky uvedené v čl. 20 odst. 2 a v článku 23.“
Finská právní úprava
Směrnice 89/552 byla do finského práva provedena zákonem 744/1998 o rozhlasovém a televizním vysílání (televisio- ja radiotoiminnasta annettu laki, dále jen „zákon 744/1998“).
Podle § 2 odst. 16 zákona 744/1998 se „obchodním sdělením“ rozumí mimo jiné reklama a sponzoring. Sponzoring a reklama jsou vymezeny v odstavcích 13 a 14 tohoto ustanovení. Podle odstavce 14 se „reklamou“ rozumí informace, prohlášení či jiné sdělení vysílané v rádiu či televizi obecně za úplatu či jiné protiplnění, nejde-li o sponzorství či umístění produktu, a které slouží k propagaci prodeje zboží inzerenta či k propagaci povědomí o inzerentovi provozujícím hospodářskou činnost.
Podle § 22 odst. 1 tohoto zákona, kterým se provádí článek směrnice 89/552 odpovídající čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, je třeba televizní reklamu a teleshopping odlišit od audiovizuálních pořadů zvukovým či obrazovým znamením nebo rozdělením obrazovky.
Podle § 26 odst. 2 tohoto zákona, kterým se provádí článek směrnice 89/552 odpovídající čl. 10 odst. 1 písm. c) směrnice o audiovizuálních mediálních službách, musí být jméno či logo sponzora jasně uvedeno na začátku nebo na konci sponzorovaného audiovizuálního či rádiového pořadu.
Podle § 29 odst. 1 téhož zákona, kterým se provádí článek směrnice 89/552 odpovídající článku 23 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, nesmí reklamní a teleshoppingové vysílání překročit délku 12 minut v průběhu jedné hodiny. Podle odstavce 2 téhož § 29 se toto ustanovení nepoužije mimo jiné na oznámení o sponzorství.
Z ustanovení § 35 odst. 1 ve spojení s § 36 odst. 1 zákona 744/1998 vyplývá, že v případě, že regulační orgán zjistí, že společnost provozující rádiové či televizní vysílání porušuje ustanovení tohoto zákona, může dotyčnou společnost přinutit mimo jiné k tomu, aby zjednala nápravu.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Sanoma je poskytovatelem audiovizuálních mediálních služeb usazeným ve Finsku. Vysílá televizní pořady obsahující mimo jiné reklamu a sponzorované programy.
K oddělení reklamní přestávky zařazené mezi dva televizní pořady společnost Sanoma využívala techniku tzv. „rozdělení obrazovky“ či „rozdělené obrazovky“, která spočívá v tom, že je obrazovka po naběhnutí závěrečných titulků pořadu rozdělena na dvě části a současně s těmito titulky je v druhé části vysílána upoutávka na nadcházející pořady. Společnost Sanoma dále před i za každým vysílaným reklamním šotem v rámci těchto přestávek nechávala na 0,4 až 1 vteřinu černou obrazovku, což nazývala „černé vteřiny“.
Byl-li dále pořad vysílaný společností Sanoma sponzorován, mohla umísťovat znaky odkazující na fyzické či právnické osoby sponzorující tento pořad nejen do samotného sponzorovaného pořadu, ale i do upoutávek k tomuto pořadu a do jiných pořadů.
Rozhodnutím ze dne 9. března 2012 regulační orgán konstatoval, že Společnost Sanoma těmito praktikami porušila některá ustanovení zákona 744/1998, a nařídil jí, aby zjednala nápravu.
Konstatoval zaprvé, že společnost Sanoma nesplnila požadavek na oddělení reklamy od pořadů ve smyslu § 22 odst. 1 tohoto zákona. Podle něj nezajišťovala technika spočívající ve vysílání upoutávky na následující pořady současně se závěrečnými titulky běžícího pořadu na rozdělené obrazovce dostatečným způsobem oddělení uvedeného pořadu od reklamní přestávky vložené mezi uvedený pořad a pořad následující.
Regulační orgán zadruhé konstatoval, že společnost Sanoma vysílala v průběhu jedné hodiny 12 minut a 7 vteřin reklamy, a překročila tak maximální délku stanovenou v § 29 odst. 1 zákona 744/1998 na 12 minut. K tomuto závěru dospěl proto, že jako reklamní čas bylo podle něj třeba počítat výskyt znaků odkazujících na sponzora pořadu i jinde než v tomto samotném pořadu. Dále konstatoval, že „černé vteřiny“, které společnost Sanoma vkládala mezi reklamní přestávku a pořad, který jí předcházel, bylo třeba považovat za součást tohoto pořadu, avšak vteřiny oddělující jednotlivé reklamní šoty v rámci reklamní přestávky a vteřiny oddělující tuto přestávku od následujícího pořadu bylo třeba započítat do reklamního času.
Regulační orgán konečně zatřetí nařídil společnosti Sanoma, aby změnila techniku pro oddělování vysílaných televizních pořadů od reklamních přestávek mezi těmito pořady. Dále společnosti Sanoma nařídil, aby při určování délky doby, kterou věnuje vysílání televizní reklamy, zohlednila sponzorské znaky uvedené jinde než ve sponzorovaném programu a „černé vteřiny“ vložené mezi jednotlivé reklamní šoty vysílané v průběhu jedné reklamní přestávky, jakož i mezi touto přestávkou a následujícím pořadem.
Společnost Sanoma podala proti tomuto rozhodnutí regulačního orgánu žalobu na neplatnost k Helsingin hallinto-oikeus (správní soud v Helsinkách), který ji dne 9. dubna 2013 zamítl. Tento soud nejprve konstatoval, že rozdělení obrazovky a její využití pro dva odlišné televizní pořady (končící pořad a pořad za ním následující) nesplňuje požadavek na oddělení reklamy od pořadů ve smyslu § 22 odst. 1 zákona 744/1998. Dále měl za to, že výskyt znaků odkazujících na sponzora i jinde než v jím sponzorovaném pořadu by vedl k obcházení pravidla stanovícího maximální délku reklamního vysílání v § 29 odst. 1 tohoto zákona, pokud by nebyl započítán při výpočtu délky reklamy vysílané poskytovateli audiovizuálních mediálních služeb. Uvedený soud nakonec rozhodl, že není v rozporu se zákonem 744/1998 považovat „černé vteřiny“ následující za reklamní přestávkou za součást reklamy.
Společnost Sanoma podala proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek ke Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud), který si klade otázku ohledně výkladu čl. 19 odst. 1 a čl. 23 odst. 1 a 2 směrnice o audiovizuálních mediálních službách v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, aby mohl sám zjistit smysl a význam ustanovení zákona 774/1998, která společnost Sanoma podle regulačního úřadu a Helsingin hallinto-oikeus (správní soud v Helsinkách) porušila.
Za těchto okolností se Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách za takových okolností, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, vykládán v tom smyslu, že brání výkladu vnitrostátních právních předpisů, podle něhož není rozdělení obrazovky považováno za předěl, kterým se audiovizuální pořad odděluje od televizní reklamy, pokud je část obrazovky vyčleněna pro závěrečné titulky pořadu a druhá část pro upoutávku na následující pořady kanálu dané společnosti prostřednictvím programového panelu, přičemž po dobu režimu oddělené obrazovky ani po jeho ukončení není odvysíláno zvukový či obrazový signál, který by výslovně označoval začátek reklamní přestávky?
2)
Musí být s ohledem na skutečnost, že směrnice o audiovizuálních mediálních službách má povahu minimální právní úpravy, čl. 23 odst. 2 této směrnice vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, brání tomu, aby sponzorské znaky uváděné v jiných než sponzorovaných pořadech byly kvalifikovány jako ‚reklamní šoty‘ ve smyslu čl. 23 odst. 1 této směrnice, které je třeba započítat do maximální délky reklamy?
3)
S ohledem na skutečnost, že směrnice 2010/13 představuje minimální právní úpravu, musí být pojem ‚reklamní šoty‘ uvedený v čl. 23 odst. 1 této směrnice ve spojení s formulací ‚podíl […] nesmí v průběhu jedné hodiny překročit 20 %‘, která upravuje maximální délku reklamy, vykládán za takových okolností, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, v tom smyslu, že brání tomu, aby se ‚černé vteřiny‘ mezi jednotlivými reklamními šoty a na konci reklamní přestávky započítávaly do objemu reklamy?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Nejprve je třeba uvést, že podle předkládacího rozhodnutí vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení stanoví, že nelze vyžadovat, aby byl kromě rozdělené obrazovky použit navíc zvláštní zvukový či obrazový signál oddělující končící pořad od reklamní přestávky, která za ním následuje, přičemž předkládající soud je toho názoru, že by v tomto ohledu nemělo být požadováno více, než ukládá čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která umožňuje, aby na rozdělené obrazovce běžely zároveň závěrečné titulky televizního pořadu a upoutávka na následující pořady poskytovatele pro účely oddělení končícího pořadu od vysílané reklamní přestávky, která za ním následuje, aniž je doprovází nebo za nimi následuje zvukový či obrazový signál.
Článek 19 odst. 1 první věta směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví, že televizní reklama a teleshopping musí být snadno rozeznatelné a odlišitelné od redakčního obsahu. Druhá věta tohoto čl. 19 odst. 1 stanoví, že aniž je dotčeno použití nových reklamních technik, musí být televizní reklama a teleshopping od pořadů zřetelně odlišeny obrazovými, zvukovými nebo prostorovými prostředky.
První věta tohoto ustanovení proto stanoví dva zásadní požadavky, tj. že televizní reklama a teleshopping musí být snadno rozeznatelné a že musí být odlišitelné od redakčního obsahu, a tedy od televizních pořadů.
Tyto požadavky je třeba vykládat s ohledem na cíl uvedený v bodě 83 odůvodnění směrnice o audiovizuálních mediálních službách.
Ten konkrétně uvádí, že k zajištění úplné a odpovídající ochrany zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, je podstatné, aby televizní reklama podléhala určitému počtu minimálních pravidel a norem.
Článek 4 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách přitom dává členským státům výslovně možnost stanovit podrobnější nebo přísnější pravidla než tato směrnice za předpokladu, že tato pravidla jsou v souladu s unijním právem.
Ve světle bodu 83 odůvodnění směrnice o audiovizuálních mediálních službách musí být první věta čl. 19 odst. 1 této směrnice chápána v tom smyslu, že vyjadřuje vůli normotvůrce zaručit úplnou a odpovídající ochranu zájmů spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci (v tomto smyslu viz rozsudky Österreichischer Rundfunk,
C‑195/06
,
EU:C:2007:613
, body
a
, jakož i Komise v. Španělsko,
C‑281/09
,
EU:C:2011:767
, bod
).
Druhá věta čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách pak upřesňuje působnost normy zakotvené v první větě tohoto článku, a to za pomoci výčtu jednotlivých prostředků, jejichž využití mohou členské státy upravit, aby zajistily dodržování uvedené normy.
Vzhledem k tomu, že je zde zejména dvakrát použita spojka „nebo“, dává tato věta členským státům možnost vybrat si některé z těchto prostředků na úkor jiných.
Z toho vyplývá, že televizní reklama a teleshopping sice musí být zřetelně odlišeny od televizních pořadů za pomoci některého z prostředků uvedených v čl. 19 odst. 1 druhé větě směrnice o audiovizuálních mediálních službách, avšak tyto prostředky není podle tohoto ustanovení nezbytné použít kumulativně. Pokud totiž jediný z nich, ať již obrazový, zvukový či prostorový, zajistí sám o sobě, aby byly plně respektovány požadavky stanovené v první větě čl. 19 odst. 1 této směrnice, nemusí členské státy vyžadovat, aby byly uvedené prostředky použity současně.
V daném případě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že technika dotčená ve věci v původním řízení spočívá v oddělení končícího pořadu od televizní reklamy, která za ním následuje, za pomoci rozdělené obrazovky, tj. v podstatě za pomoci prostorového oddělení.
Pokud jsou za pomoci tohoto prostředku samotného splněny oba požadavky stanovené v čl. 19 odst. 1 první větě směrnice o audiovizuálních mediálních službách, není nutné jej kombinovat či doplňovat s jinými prostředky pro oddělení, zejména zvukovými či obrazovými. Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda tomu tak skutečně je.
Z toho vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 19 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která umožňuje, aby na rozdělené obrazovce běžely zároveň závěrečné titulky televizního pořadu a upoutávka na následující pořady poskytovatele pro účely oddělení končícího pořadu od vysílané reklamní přestávky, která za ním následuje, aniž je doprovází nebo za nimi následuje zvukový či obrazový signál, splňuje-li tento prostředek pro oddělení sám o sobě požadavky zakotvené v první větě čl. 19 odst. 1, což musí ověřit předkládající soud.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 23 odst. 2 směrnice o audiovizuálních službách vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby se doba, po kterou jsou sponzorské znaky uváděny v jiných pořadech, než je sponzorovaný pořad, jako je tomu ve věci v původním řízení, započítávala do maximální délky reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanovené v čl. 23 odst. 1 této směrnice.
Článek 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví, že podíl televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu nesmí v průběhu jedné hodiny překročit 20 %.
Podle odstavce 2 téhož článku se však toto ustanovení nepoužije zejména na oznámení o sponzorování.
Znění článku 23 odst. 2 směrnice o audiovizuálních mediálních službách nekonkretizuje smysl a rozsah slovního spojení „oznámení o sponzorování“, takže je třeba jej vykládat s ohledem na jeho kontext a cíl sledovaný touto směrnicí.
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že podle čl. 1 odst. 1 písm. h) a k) směrnice o audiovizuálních mediálních službách je sponzorství jednou z forem audiovizuálního obchodního sdělení, kterou fyzická či právnická osoba, jež není poskytovatelem mediálních služeb či výrobcem audiovizuálních děl, přispívá na financování audiovizuálních mediálních služeb nebo pořadů s cílem propagovat svou firmu, ochrannou známku, obraz na veřejnosti, činnosti nebo produkty.
Článek 10 odst. 1 uvedené směrnice, který stanoví podmínky, jež musí sponzor splnit, dále v písmeni c) stanoví, že diváci musí být jasně informováni o existenci dohody o sponzorství a že sponzorované pořady musí být zřetelně označeny jako sponzorované pořady značkou sponzora odkazem na jeho produkty nebo služby či na jejich charakteristický znak.
Z těchto ustanovení lze dovodit, že jelikož sponzor přispívá výlučně na financování služby či pořadu, jeho značky, odkazy a jiné charakteristické znaky musí být striktně spojeny se službou či pořadem financovanými tímto sponzorem.
Pokud jde o sponzorované pořady, jak výslovně stanoví čl. 10 odst. 1 písm. c) směrnice o audiovizuálních mediálních službách
in fine
, tyto značky, odkazy či jiné charakteristické znaky sponzora musí být z tohoto důvodu uvedeny na začátku, na konci či v průběhu sponzorovaného pořadu, a nikoli mimo rámec tohoto pořadu.
Tato povinnost musí být dodržována zejména v zájmu spotřebitelů, kterými jsou televizní diváci. Slouží k tomu, aby diváci mohli jasně pochopit, že je určitý program na rozdíl od jiného předmětem dohody o sponzorství, a mohli jasně identifikovat sponzora. Dále brání obcházení maximální délky televizních reklamních šotů v průběhu jedné hodiny stanovené v čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách.
Nesplňují-li tedy sponzorské odkazy či znaky podmínku, podle níž musí být uvedeny na začátku, na konci nebo v průběhu sponzorovaného pořadu, tyto odkazy či znaky nespadají do působnosti čl. 23 odst. 2 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, neboť toto ustanovení platí pouze pro sponzorská oznámení uváděná ve sponzorovaném pořadu.
Za situace uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku se tedy čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách na uvedené znaky či odkazy použije.
Z výše uvedeného vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 23 odst. 2 směrnice o audiovizuálních mediálních službách musí být vykládán v tom smyslu, že doba, po kterou jsou sponzorské znaky uváděny v jiných pořadech, než je sponzorovaný pořad, jako je tomu ve věci v původním řízení, se započítává do maximální délky reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanovené v čl. 23 odst. 1 této směrnice.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních službách vykládán vzhledem k tomu, že jde o minimální právní úpravu, v tom smyslu, že brání tomu, aby byly „černé vteřiny“ vložené mezi jednotlivé šoty televizní reklamní přestávky či mezi tuto přestávku a televizní pořad, který je vysílán po ní, zahrnuty do maximálního objemu reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanoveného v tomto článku na 20 %.
Je třeba připomenout, že podle čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách nesmí podíl televizních reklamních šotů a šotů teleshoppingu v průběhu jedné hodiny překročit 20 %.
Ze znění tohoto ustanovení jasně vyplývá, že pouze stanoví maximální objem, a tedy horní hranici pro televizní reklamní a teleshoppingové šoty v průběhu dané hodiny, přičemž členské státy mohou, jak bylo uvedeno v bodě 33 tohoto rozsudku, přijmout přísnější úpravu a stanovit menší maximální objem pro vysílání takových šotů.
Z předkládacího rozhodnutí však vyplývá, jak bylo uvedeno v bodě 15 tohoto rozsudku, že ve věci v původním řízení jde o vnitrostátní právní úpravu, podle níž nesmí podíl reklamního vysílání a teleshoppingu překročit hranici stanovenou ve stejné výši jako v čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, a v jejímž případě tedy nebyla možnost zmíněná v bodě 33 tohoto rozsudku využita.
Znění čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách v tomto ohledu neumožňuje samo o sobě určit, zda musí být toto ustanovení v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, vykládáno tak, že takové „černé vteřiny“, o jaké jde ve věci v původním řízení, musí být zahrnuty do 20% limitu, který stanoví, či nikoli.
Status takových „černých vteřin“ je proto třeba vymezit s ohledem na cíl, který sleduje čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách.
Vzhledem k tomu, že čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách omezuje objem televizních reklamních a teleshoppingových šotů vysílaných v průběhu jedné hodiny, vyjadřuje sice implicitně, avšak nutně úmysl unijního normotvůrce zajistit správné naplnění základního účelu této směrnice, kterým je ochrana spotřebitelů, jimiž jsou televizní diváci, proti nadměrné televizní reklamě (v tomto smyslu viz rozsudek Sky Italia,
C‑234/12
,
EU:C:2013:496
, bod
).
Toto ustanovení je tedy třeba vykládat v tom smyslu, že členským státům neumožňuje zkrátit ve prospěch reklamy minimální objem vysílacího času, který má být věnován vysílání pořadů či jiného redakčního obsahu, na méně než 80 % během dané hodiny, což je hranice potvrzená implicitně v uvedeném článku.
Pokud přitom členský stát stejně jako v tomto případě neomezil objem televizního reklamního vysílání více, než je stanoveno v čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních mediálních službách, vůle unijního normotvůrce by nebyla respektována, pokud by takové „černé vteřiny“ dotčené v původním řízení, které od sebe oddělují jednotlivé šoty televizní reklamní přestávky nebo tuto přestávku oddělují od těchto šotů či od pořadu, který za ní následuje, nebyly považovány za televizní reklamní vysílání pro účely tohoto ustanovení. To by totiž zkrátilo čas vyhrazený pro vysílání pořadů a jiného redakčního obsahu během jedné hodiny – pod hranici implicitně zaručenou v uvedeném ustanovení – o dobu odpovídající takovým „černým vteřinám“.
Z toho vyplývá, že na třetí otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 23 odst. 1 směrnice o audiovizuálních službách musí být v případě, že členský stát nevyužil možnost stanovit přísnější pravidlo, než je zavedeno v tomto článku, vykládán v tom smyslu, že nejen nebrání tomu, aby byly „černé vteřiny“ vložené mezi jednotlivé šoty televizní reklamní přestávky či mezi tuto přestávku a televizní pořad, který je vysílán po ní, zahrnuty do maximálního objemu reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanoveného v tomto článku na 20 %, ale dokonce ukládá povinnost tyto vteřiny do tohoto objemu započítat.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 19 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která umožňuje, aby na rozdělené obrazovce běžely zároveň závěrečné titulky televizního pořadu a upoutávka na následující pořady poskytovatele pro účely oddělení končícího pořadu od vysílané reklamní přestávky, která za ním následuje, aniž je doprovází nebo za nimi následuje zvukový či obrazový signál, splňuje-li tento prostředek pro oddělení sám o sobě požadavky zakotvené v první větě čl. 19 odst. 1, což musí ověřit předkládající soud.

2)
Článek 23 odst. 2 směrnice 2010/13 musí být vykládán v tom smyslu, že doba, po kterou jsou sponzorské znaky uváděny v jiných pořadech, než je sponzorovaný pořad, jako je tomu ve věci v původním řízení, se započítává do maximální délky reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanovené v čl. 23 odst. 1 této směrnice.

3)
Článek 23 odst. 1 směrnice 2010/13 musí být v případě, že členský stát nevyužil možnost stanovit přísnější pravidlo, než je zavedeno v tomto článku, vykládán v tom smyslu, že nejen nebrání tomu, aby byly „černé vteřiny“ vložené mezi jednotlivé šoty televizní reklamní přestávky či mezi tuto přestávku a televizní pořad, který je vysílán po ní, zahrnuty do maximálního objemu reklamního vysílání v průběhu jedné hodiny stanoveného v tomto článku na 20 %, ale dokonce ukládá povinnost tyto vteřiny do tohoto objemu započítat.

Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: finština.