CELEX: 62017CJ0387
Řízení o předběžné otázce
Státní podpory
Existující podpory a nové podpory
Kvalifikace
Nařízení (ES) č. 659/1999
Článek 1 písm. b) body iv) a v)
Zásada právní jistoty a legitimního čekávání
Použitelnost
Podpory poskytnuté před liberalizací trhu, který byl původně uzavřen hospodářské soutěži
Žaloba na náhradu škody proti členskému státu podaná konkurentem společnosti, která byla příjemcem státních podpor

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 písm. b) bodů iv) a v) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (
Úř. věst. 1999, L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS (později po změně článek čl. 88 odst. 3 ES, nyní čl. 108 odst. 3 SFEU), jakož i výkladu zásad právní jistoty a legitimního očekávání.
Tato žádost byla v rámci sporu mezi Presidenza del Consiglio dei Ministri (Úřad předsedy vlády, Itálie) a společností Fallimento Traghetti del Mediterraneo SpA (dále jen „FTDM“) ve věci žaloby na náhradu škody, která této společnosti údajně vznikla z toho důvodu, že společnosti Tirrenia di Navigazione SpA (dále jen „Tirrenia“), konkurenčnímu podniku FTDM, byly poskytovány dotace v období od roku 1976 do roku 1980.
Právní rámec
Unijní právo
Článek 1 nařízení č. 659/1999, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
[…]
b)
‚existující podporou‘:
[…]
iv)
podpora, která se považuje za existující podporu podle článku 15;
v)
podpora, která se považuje za existující podporu, protože v době, kdy začala být uskutečňována, nevytvářela podporu a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna. Pokud se některá opatření stala podporou následkem liberalizace činnosti právem Společenství, taková opatření nebudou považována za existující podporu po datu stanoveném pro liberalizaci;
[…]“
Článek 15 tohoto nařízení, nadepsaný „Promlčecí lhůta“, stanoví:
„1.   Pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let.
2.   Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se staví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem Evropských společenství.
3.   Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za ‚existující podporu‘.“
Italské právo
Dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, byly poskytnuty společnosti Tirrenia, podniku námořní dopravy, jenž je konkurentem společnosti FTDM, na základě legge n. 684 – Ristrutturazione dei servizi maritimi di preminente interesse nazionale (zákon č. 684 o restrukturalizaci námořních služeb mimořádného národního zájmu) ze dne 20. prosince 1974 (GURI č. 336 ze dne 24. prosince 1974, dále jen „zákon č. 684“).
Článek 7 zákona č. 684 stanoví následující:
„Ministerstvo obchodního loďstva může přiznat dotace určené k poskytování služeb uvedených v předchozím článku uzavřením ročních dohod
ad hoc
, a to po dohodě s ministerstvem financí a ministerstvem pro státní účast.
Dotace uvedené v předchozím pododstavci musí zabezpečit, aby po dobu tří let byly služby provozovány za podmínek hospodářské rovnováhy. Předběžně jsou tyto dotace určovány na základě čistých příjmů, odpisů investic, provozních výdajů, organizačních nákladů a finančních nákladů.
[…]“
Článek 8 zákona č. 684 stanoví:
„Služby zajišťující spojení s velkými i malými ostrovy uvedené v čl. 1 písm. c), jakož i případná technicky a hospodářsky nezbytná návazná opatření musejí zajistit splnění požadavků spojených s hospodářským a sociálním rozvojem dotyčných regionů, a zejména regionu Mezzogiorno.
Ministerstvo obchodního loďstva může v důsledku toho přiznat dotace určené k poskytování uvedených služeb uzavřením příslušné dohody, a to po dohodě s ministerstvem financí a ministerstvem pro státní účast, na dobu dvaceti let.“
Článek 9 zákona č. 684 stanoví:
„Dohoda stanovená v předchozím článku musí uvádět:
1)
seznam spojení, která mají být zajištěna;
2)
frekvenci každého spojení;
3)
druhy lodí, které zajišťují každé spojení;
4)
dotaci, která musí být stanovena v závislosti na čistých příjmech, odpisech investic, provozních výdajích, organizačních nákladech a finančních nákladech.
Do 30. června každého roku se přizpůsobí dotace poskytovaná pro daný rok, pokud v průběhu předchozího roku došlo ke změně alespoň jedné z hospodářských složek uvedených v dohodě v podobě zvýšení o dvacetinu hodnoty vzaté v úvahu pro stejnou položku při určování předchozí dotace.“
Článek 18 zákona č. 684 stanoví:
„Finanční náklady, které vyplývají z použití tohoto zákona, jsou hrazeny do výše 93 miliard lir z fondů již vyčleněných v kapitole 3061 výhledu výdajů ministerstva obchodního loďstva pro hospodářský rok 1975 a z fondů, které budou vyčleněny v příslušných kapitolách následujících hospodářských roků.“
Článek 19 zákona č. 684 stanoví následující:
„Až do schválení dohod stanovených tímto zákonem ministr obchodního loďstva po dohodě s ministerstvem financí vyplatí v měsíčních splátkách splatných po uplynutí daného měsíce zálohy, jejichž celková výše nepřekročí [devadesát] procent celkové částky uvedené v článku 18.“
Článek 7 nařízení prezidenta republiky č. 501 ze dne 1. června 1979 (GURI č. 285 ze dne 18. října 1979), který byl přijat za účelem provedení zákona č. 684, stanoví, že zálohy uvedené v článku 19 zmíněného zákona se vyplácejí společnostem poskytujícím služby mimořádného národního zájmu do dne registrace Corte dei conti (Účetní dvůr, Itálie) aktů o uzavření nových dohod.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Jak vyplývá z rozsudků ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
), a ze dne 10. června 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), společnosti FTDM a Tirrenia jsou dvěma podniky námořní přepravy, které v 70. letech zajišťovaly pravidelné námořní spojení mezi kontinentální Itálií a ostrovy Sardinií a Sicílií.
V roce 1981 podala FTDM žalobu proti společnosti Tirrenia u Tribunale di Napoli (soud v Neapoli, Itálie), kterou se domáhala náhrady škody, která jí údajně vznikla mezi lety 1976 a 1980 z důvodu politiky nízkých cen uplatňované posledně uvedenou společností. FTDM tvrdila, že Tirrenia zneužila svého dominantního postavení na relevantním trhu tím, že díky vyplacení veřejných dotací v rozporu s unijním právem nabízela ceny značně pod vlastními náklady.
Žaloba společnosti FTDM byla zamítnuta rozsudkem Tribunale di Napoli (soud v Neapoli, Itálie) ze dne 26. května 1993, potvrzeným rozsudkem Corte d’appello di Napoli (odvolací soud v Neapoli, Itálie) ze dne 13. prosince 1996.
Kasační opravný prostředek podaný proti tomuto rozsudku insolvenčním správcem společnosti FTDM, která mezitím vstoupila do likvidace, byl zamítnut rozsudkem Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) ze dne 19. dubna 2000, kterým byl zejména zamítnut návrh navrhovatele kasačního opravného prostředku, aby byly Soudnímu dvoru podány předběžné otázky týkající se slučitelnosti zákona č. 684 s unijním právem z důvodu, že řešení přijaté soudci ve věci samé dodržovalo relevantní právní ustanovení a bylo v souladu s judikaturou Soudního dvora.
Podáním ze dne 15. dubna 2002 insolvenční správce společnosti FTDM podal proti italskému státu žalobu k Tribunale di Genova (soud v Janově, Itálie), ve které se dovolával odpovědnosti tohoto státu z několika různých důvodů: a sice při výkonu moci zákonodárné za to, že vyplatil na základě zákona č. 684 podpory, které jsou neslučitelné se Smlouvou o EHS; při výkonu soudní pravomoci za to, že rozhodnutím Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) ze dne 19. dubna 2000 nesplnil povinnost obrátit se na Soudní dvůr s předběžnými otázkami týkajícími se souladu zákona č. 684 s unijním právem; a konečně při výkonu správní pravomoci za to, že neinformoval Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) o zahájení řízení o nesplnění povinnosti Komisí, pokud jde o tento zákon, čímž porušil povinnosti loajální spolupráce s evropskými orgány.
Společnost FTDM ve své žalobě navrhovala, aby byla italskému státu uložena povinnost zaplatit jí částku 9240000 eur z titulu náhrady škody.
Dne 14. dubna 2003 Tribunale di Genova (soud v Janově) podal Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Tato žádost vedla k rozsudku ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
).
V návaznosti na tento rozsudek Tribunale di Genova (soud v Janově) v rozsudku ze dne 27. února 2009 konstatoval, že „došlo k protiprávnímu jednání soudu jakožto orgánu státu“, a samostatným usnesením nařídil pokračování v řízení, aby bylo rozhodnuto o žalobě na náhradu škody způsobené tímto protiprávním jednáním. V této fázi uvedeného řízení, kdy se předkládající soud zabýval otázkou výkladu unijního práva státních podpor, se znovu obrátil na Soudní dvůr.
Soudní dvůr rozhodl v rozsudku ze dne 10. června 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), že, „[p]rávo Unie je třeba vykládat tak, že dotace vyplácené za okolností, kterými se vyznačuje spor v původním řízení, na základě vnitrostátních právních předpisů, které stanoví vyplácení záloh před schválením dohody, jsou státními podporami, pokud tyto dotace mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž, což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu“.
Rozhodnutím ze dne 30. července 2012 Tribunale di Genova (soud v Janově) uložil Úřadu předsedy vlády, aby ve prospěch společnosti FTDM zaplatil částku 2330355,78 eura, zvýšenou o měnovou inflaci a zákonné úroky, jako náhradu škody vzniklé z důvodu protiprávního jednání státu při výkonu jeho soudní pravomoci.
Proti tomuto rozhodnutí podal Úřad předsedy vlády hlavní odvolání a FTDM vedlejší odvolání.
Rozsudkem ze dne 24. července 2014 zrušil Corte d’appello di Genova (odvolací soud v Janově, Itálie) uvedený rozsudek a rozhodl ve věci samé.
Tento soud zamítl návrhy na náhradu škody společnosti FTDM založené na odpovědnosti italského státu při výkonu jeho soudní a správní pravomoci a současně vyhověl návrhu na základě odpovědnosti tohoto členského státu při výkonu jeho zákonodárné pravomoci z důvodu přijetí zákona č. 684 italským parlamentem. Uložil tudíž uvedenému státu povinnost zaplatit FTDM částku 2330355,78 eura, jakož i náhradu škody vzniklé této společnosti, zvýšenou o měnovou inflaci a zákonné úroky.
Corte d’appello di Genova (odvolací soud v Janově) měl zejména za to, že podpory poskytnuté společnosti Tirrenia mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy, jelikož „z důvodů geografické blízkosti na trasách, na nichž zajišťovala přepravu společnost Tirrenia, mohli působit i dopravci z jiných členských států (zvláště [ze Španělského království] a [z Francouzské republiky), kteří se však nacházeli v odrazujících podmínkách ve srovnání s prvně uvedenou společností“.
Tento soud měl kromě toho za to, že Komise v rozhodnutí 2001/851/EHS ze dne 21. června 2001 o státní podpoře, kterou Itálie vyplatila námořní společnosti Tirrenia di Navigazione (
Úř. věst. 2001, L 318, s. 9
), konstatovala přítomnost subjektů z jiných členských států na trasách, na kterých zajišťovala přepravu společnost Tirrenia.
Uvedený soud kromě toho učinil závěr, že vzhledem ke značné hodnotě dotací vyplacených v průběhu dotčených let, a sice 400 miliard italských lir (ITL), a k tomu, že Tirrenia působila rovněž na mezinárodních trasách, se na dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, vztahoval rovněž režim zakazující takzvané křížové dotace.
Za těchto podmínek měl Corte d’appello di Genova (odvolací soud v Janově) za to, že jelikož dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, nepředcházely vstupu Smlouvy o EHS v platnost, měly být považovány za „nové podpory“, které podléhaly oznamovací povinnosti na základě čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS, takže v případě neexistence takového oznámení je třeba konstatovat porušení unijního práva.
Úřad předsedy vlády podal proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu, přičemž zejména tvrdil, že dotace poskytnuté společnosti Tirrenia byly nesprávně kvalifikovány jako nové podpory, a nikoli jako existující podpory.
Předkládající soud nejprve poznamenává, že pro účely právní kvalifikace státní podpory poskytnuté na takovém trhu, který nebyl liberalizován, jako je trh, o který se jedná ve věci v původním řízení, jako existující podpory nebo jako nové podpory, je třeba posoudit použitelnost čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999
ratione temporis
, jakož i jeho působnost.
Tento soud dále zdůrazňuje význam jednoho z charakteristických rysů relevantního trhu, a sice neexistenci jeho liberalizace. Má tedy za to, že v bodě 143 rozsudku ze dne 15. června 2000, Alzetta a další v. Komise (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/98
,
EU:T:2000:151
), Soud prvního stupně Evropských společenství formuloval zásadu, že režim podpor zavedený na trhu, který byl původně uzavřen hospodářské soutěži, musí být při liberalizaci tohoto trhu považován za existující režim podpor, a dodává, že Soudní dvůr potvrdil tuto zásadu v bodech 66 až 69 rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise, (
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
). Pro účely právní kvalifikace dotací, o které se jedná ve věci v původním řízení, jako existující podpory nebo jako nové podpory, je tudíž podle něj třeba zkoumat rovněž působnost uvedené zásady.
Předkládající soud však poznamenává rovněž, že z řady věcí týkajících se podniků Gruppo Tirrenia di Navigazione, ve kterých byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 2005, Itálie v. Komise (
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
), a rozsudky Tribunálu ze dne 20. června 2007, Tirrenia di Navigazione a další v. Komise (
T‑246/99
, nezveřejněný,
EU:T:2007:186
), a ze dne 4. března 2009, Tirrenia di Navigazione a další v. Komise (
T‑265/04, T‑292/04 a T‑504/04
, nezveřejněný,
EU:T:2009:48
), vyplývá, že bylo rozhodnuto, že neexistence liberalizace trhu námořní kabotáže je irelevantní pro kvalifikaci určitých opatření, o která se jedná v těchto věcech, jako existujících podpor.
Konečně, předkládající soud se zabývá použitelností čl. 1 písm. b) bodu iv) nařízení č. 659/1999 ve spojení s článkem 15 tohoto nařízení na dotace poskytnuté před vstupem uvedeného nařízení v platnost. Podle tohoto soudu z rozsudku ze dne 16. dubna 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
), vyplývá, že tato ustanovení mohou být použitelná na skutkové okolnosti předcházející vstupu uvedeného nařízení v platnost.
Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba pro účely kvalifikace dotčených podpor (jako ‚existujících‘ podpor, a tedy nikoli ‚nových‘ podpor), a v jakém rozsahu, použít čl. 1 písm. b) bod v) nařízení [č. 659/1999], který stanoví, že ‚podpora, která se považuje za existující podporu, protože v době, kdy začala být uskutečňována, nevytvářela podporu a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna. Pokud se některá opatření stala podporou následkem liberalizace činnosti právem Společenství, taková opatření nebudou považována za existující podporu po datu stanoveném pro liberalizaci‘; nebo je třeba použít, a v jakém rozsahu, zásadu (s formálně odlišným obsahem, než má výše uvedené ustanovení pozitivního práva) stanovenou Tribunálem v rozsudku ze dne 15. června 2000, Alzetta a další v. Komise (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/98
,
EU:T:2000:151
, bod
), a potvrzenou, pokud jde o rozhodnutí dotčené v tomto řízení, Soudním dvorem rozsudkem ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, body
až
), podle které ‚[…] režim podpor zavedený na trhu, který byl původně uzavřen hospodářské soutěži, musí být, pokud je trh liberalizován, považován za existující režim podpor, v rozsahu, neboť v době svého zřízení nespadal do působnosti čl. 92 odst. 1 Smlouvy o EHS [poté čl. 87 odst. 1 ES, nyní čl. 107 odst. 1 SFEU], který se s ohledem na požadavky stanovené v tomto ustanovení, jež se týkají účinku na obchod mezi členskými státy a překážek hospodářské soutěže, použije pouze na odvětví otevřená hospodářské soutěži‘?
2)
Je nicméně třeba pro účely kvalifikace výše uvedených podpor, a v jakém rozsahu, použít čl. 1 písm. b) bod iv) [nařízení č. 659], jenž definuje existující podporu jako ‚podporu, která se považuje za existující podporu podle článku 15‘, který stanoví promlčecí lhůtu deseti let pro navrácení podpor poskytnutých protiprávně, nebo je třeba použít, a v jakém rozsahu (obdobném či nikoli ve vztahu k výše uvedené zásadě pozitivního práva), zásady opakovaně potvrzené Soudním dvorem, o ochraně legitimního očekávání a právní jistotě?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda takové dotace poskytnuté podniku před liberalizací relevantního trhu, jako jsou dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, mohou být kvalifikovány jako existující podpory jen z toho důvodu, že uvedený trh nebyl v době jejich poskytnutí formálně liberalizován.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že pro kvalifikaci vnitrostátního opatření jako státní podpory se vyžaduje, aby byly splněny všechny následující podmínky. Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků. Zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí zásah musí poskytovat příjemci selektivní výhodu. Začtvrté musí nebo může narušovat hospodářskou soutěž (viz rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Komise v. World Duty Free Group a další,
C‑20/15 P a C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, bod
).
Po tomto připomenutí je třeba ověřit, zda v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, ve které relevantní trh ještě nebyl formálně otevřen hospodářské soutěži, byly dotčené dotace v době jejich poskytnutí existujícími podporami, neboť splňovaly podmínky pro ovlivnění obchodu mezi členskými státy a pro narušení hospodářské soutěže.
V tomto ohledu je třeba uvést, že je sice pravda, že státní podpora může být v zásadě považována za existující podporu, jelikož je možné prokázat, že v době, kdy začala být uskutečňována, nebyla podporou, zejména z důvodu neexistence liberalizace na relevantním trhu, Soudní dvůr však již rozhodl, že taková neexistence liberalizace nutně nevylučuje, že podpora může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo,
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
, bod
).
Státní podpora může totiž ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušovat nebo moci narušit hospodářskou soutěž i tehdy, když je relevantní trh jen částečně otevřen hospodářské soutěži.
K tomu, aby státní zásah nebo zásah ze státních prostředků mohl ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušoval nebo mohl narušit hospodářskou soutěž, stačí, aby v době, kdy začala být podpora uskutečňována, existovala na relevantním trhu situace skutečné hospodářské soutěže.
Jak v projednávané věci uvedl generální advokát v bodě 67 svého stanoviska, okolnost, že trh námořní kabotáže, o který se jedná ve věci v původním řízení, byl liberalizován právními předpisy až po poskytnutí dotací, o které se jedná ve věci v původním řízení, neumožňuje vyloučit, že před touto liberalizací byly tyto dotace státními podporami, které splňovaly podmínky připomenuté v bodě 36 tohoto rozsudku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, jak vyplývá z bodu 50 rozsudku ze dne 10. června 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), že nelze vyloučit jednak, že Tirrenia konkurovala podnikům z jiných členských států na dotčených vnitrostátních linkách, a jednak, že konkurovala takovým podnikům na mezinárodních linkách a při neexistenci odděleného účetnictví pro její jednotlivé činnosti existovalo riziko křížových dotací, a sice riziko toho, že příjmy plynoucí z její činnosti kabotáže, na kterou získala dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, byly použity na činnosti jí vykonávané na uvedených mezinárodních linkách.
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, tedy vyplývá, že i když nebyl relevantní trh formálně liberalizován, tento trh byl patrně v době rozhodné z hlediska skutkových okolností sporu v původním řízení konkurenčním trhem a podpory poskytnuté společnosti Tirrenia mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušovaly nebo mohly narušit hospodářskou soutěž.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že pokud se na dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, vztahoval v době jejich poskytnutí pojem „státní podpora“, jelikož splňovaly všechna kritéria nezbytná za tímto účelem, zvláště proto, že mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušovaly nebo mohly narušit hospodářskou soutěž, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, nemohou být tato opatření v zásadě kvalifikována jako existující podpora jen z toho důvodu, že relevantní trh nebyl formálně liberalizován.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že takové dotace poskytnuté podniku před liberalizací relevantního trhu, jako jsou dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, nemohou být kvalifikovány jako existující podpory jen z toho důvodu, že uvedený trh nebyl formálně liberalizován v době jejich poskytnutí, pokud tyto dotace mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušovaly nebo mohly narušit hospodářskou soutěž, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
K druhé otázce
V druhé otázce si předkládající soud klade otázku, zda v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, je třeba pro účely kvalifikace dotčených podpor jako existujících, nebo nových podpor použít čl. 1 písm. b) bod iv) nařízení č. 659/1999, nebo zda je třeba se opřít o zásady ochrany legitimního očekávání a právní jistoty.
Pokud jde nejprve o použitelnost čl. 1 písm. b) bodu iv) tohoto nařízení v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, je třeba zaprvé uvést, že pojem „existující podpory“ uvedený v tomto ustanovení je patrně úzce spojen s úlohou, jakož i s funkcemi a zvláštními pravomocemi svěřenými Komisi v rámci systému kontroly státních podpor.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle uvedeného ustanovení se existující podporou rozumí podpora, která se považuje za existující podporu podle článku 15 nařízení č. 659/1999.
Článek 15 odst. 3 tohoto nařízení stanoví, že jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta deseti let uplynula, je považována za existující podporu.
Článek 15 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví, že jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty a každým přerušením počíná lhůta běžet znovu.
Ze znění těchto ustanovení vyplývá, že kvalifikace státní podpory jako existující podpory ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu iv) téhož nařízení v zásadě závisí na tom, zda Komise v promlčecí lhůtě přijala opatření ve vztahu k dotčené podpoře, či nikoli.
Článek 15 odst. 1 nařízení č. 659/1999 kromě toho stanoví, že pravomoci Komise ve věci navrácení protiprávní podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let.
Zadruhé je třeba zdůraznit, že v rámci systému kontroly státních podpor mají vnitrostátní soudy zvláštní úlohu a jsou do určité míry nezávislé na Komisi, zejména tehdy, jestliže je k nim podána žaloba na náhradu škody v případě, že neexistuje rozhodnutí Komise.
V tomto ohledu podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že provádění tohoto systému kontroly přísluší Komisi a vnitrostátním soudům, jež plní odlišné úlohy, které se vzájemně doplňují (rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, bod
a citovaná judikatura).
Konkrétně posouzení slučitelnosti podpor se společným trhem patří do výlučné pravomoci Komise, jejíž jednání podléhá přezkumu unijních soudů, zatímco vnitrostátní soudy dbají o ochranu práv jednotlivců v případě, kdy byla porušena povinnost předchozího oznámení státních podpor Komisi podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, bod
).
Při plnění svého poslání může být nezbytné, aby vnitrostátní soudy vyhověly žalobám na náhradu škody, kterou protiprávní podpora způsobila konkurentům příjemce.
Jak totiž uvedl generální advokát v bodech 82 a 84 svého stanoviska, v rámci takových žalob na náhradu škody mají vnitrostátní soudy při výkonu svých pravomocí ochrany práv jednotlivců určitou nezávislost a autonomii ve vztahu k zásahu ze strany Komise, takže možnost domáhat se náhrady škody je v zásadě nezávislá na případném souběžném šetření Komise týkajícím se dotčené podpory.
V tomto ohledu podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že zahájení formálního vyšetřovacího řízení ohledně státních podpor Komisí nemůže vnitrostátní soudy zbavovat jejich povinnosti chránit práva jednotlivců před případným porušením čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS (rozsudek ze dne 21. listopadu 2013, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, bod
).
Je třeba rovněž připomenout, pokud jde o míru nezávislosti vnitrostátních soudů, že rozhodnutí Komise prohlašující neoznámenou podporu za slučitelnou s vnitřním trhem nemá za následek dodatečné zhojení protiprávnosti prováděcích aktů, které jsou neplatné z toho důvodu, že byl při jejich přijetí porušen zákaz uvedený v tomto ustanovení, neboť jinak by byl narušen přímý účinek poslední věty čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS a porušeny zájmy jednotlivců, jejichž ochrana je úkolem těchto soudů. Jakýkoliv jiný výklad by znamenal, že je podporováno porušování uvedeného ustanovení dotčeným členským státem a zbavil by ho jeho užitečného účinku (rozsudek ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud tedy žalobce před vnitrostátním soudem může prokázat, že mu vznikla škoda způsobená předčasným poskytnutím státní podpory, konkrétně dočasnou protiprávní výhodou pro jejího příjemce, lze žalobě na náhradu škody v zásadě vyhovět, a to i tehdy, pokud v době, kdy vnitrostátní soud rozhoduje o žalobě, již Komise dotčenou podporu schválila.
Z úvah uvedených v bodech 47 až 60 tohoto rozsudku vyplývá, že vzhledem k úloze, kterou mají vnitrostátní soudy v systému kontroly státních podpor, jakož i k jejich míře nezávislosti na Komisi, zejména pokud je k nim podána žaloba na náhradu škody v případě, že neexistuje rozhodnutí Komise, je třeba mít za to, jak uvedl generální advokát v bodě 91 svého stanoviska, že uplynutí promlčecí lhůty deseti let stanovené v čl. 15 odst. 1 nařízení č. 659/1999 pouze časově omezuje pravomoci Komise v oblasti navrácení státních podpor.
Uplynutí promlčecí lhůty stanovené v čl. 15 odst. 1 nařízení č. 659/1999 tudíž nemůže vést k zpětné legalizaci protiprávních státních podpor jen z toho důvodu, že se stanou existujícími podporami ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu v) a následně k tomu, že žaloba na náhradu škody podaná jednotlivci a konkurenty dotčenými poskytnutím protiprávní podpory proti dotčenému členskému státu bude zbavena jakéhokoli právního základu.
Jakýkoli jiný výklad by znamenal oslabení rozsahu povinnosti oznamovat podpory, kterou mají členské státy, a zbavoval by tak čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS užitečného účinku, zejména tehdy, když toto ustanovení nezmiňuje úlohu a funkce, jakož i pravomoci Komise.
Pokud jde o pochybnosti předkládajícího soudu vyplývající z rozsudku ze dne 16. dubna 2015, Trapeza Eurobank Ergasias, (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
), ohledně použitelnosti čl. 1 písm. b) bodu iv) nařízení č. 659/1999 pro účely kvalifikace státních podpor, o které se jedná ve věci v původním řízení, jako existujících, nebo nových podpor, je třeba zdůraznit, jak uvedl generální advokát v bodě 102 svého stanoviska, že věc, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se netýkala žaloby na náhradu škody, ale otázky, zda vnitrostátní ustanovení zavádějící výsady, jež jsou potenciálně neslučitelné s pravidly unijního práva v oblasti státních podpor, měly být oznámeny ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES, či nikoli, a v případě že ano, zda tato ustanovení měla zůstat nepoužita.
Z této judikatury tudíž nelze vyvozovat argument za účelem učinění závěru, že definice pojmu „existující podpora“ uvedená v čl. 1 písm. b) bodě iv) nařízení č. 659/1999 je použitelná v rámci takové žaloby na náhradu škody, jako je žaloba v původním řízení.
Je třeba kromě toho připomenout, že v rozsahu, v němž nařízení č. 659/1999 obsahuje procesní pravidla, která se použijí na všechna správní řízení v oblasti státních podpor probíhající před Komisí, kodifikuje a posiluje praxi Komise v oblasti posuzování státních podpor a neobsahuje žádná ustanovení týkající se pravomocí a povinností vnitrostátních soudů, které se nadále řídí ustanoveními Smlouvy, tak jak jsou vykládána Soudním dvorem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, body
a
).
Z výše uvedeného vyplývá, že definice pojmu „existující podpora“ obsažená v čl. 1 písm. b) bodě iv) nařízení č. 659/1999 se nepoužije na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení.
Pokud jde dále o možnost dovolávat se zásady legitimního očekávání, je třeba uvést, že této zásady se nemůže dovolávat osoba, která porušila platné právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. července 2005, ThyssenKrupp v. Komise,
C‑65/02 P a C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
, bod
).
Jak uvedl generální advokát v bodě 109 svého stanoviska, tento závěr platí tím spíše, pokud jde o státní entity, které při poskytování státní podpory nedodržely postup stanovený v čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS.
Z toho vyplývá, že pokud nebyla při poskytování dotací dodržena povinnost předchozího oznámení zavedená čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS, nemohou se státní entity dovolávat zásady legitimního očekávání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. prosince 2005, Unicredito Italiano,
C‑148/04
,
EU:C:2005:774
, bod
).
Co se konečně týče použití zásady právní jistoty v takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, je třeba připomenout, že účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu (rozsudek ze dne 13. června 2013, Unanimes a další,
C‑671/11 až C‑676/11
,
EU:C:2013:388
, bod
). K tomu, aby splnily svůj účel zajistit právní jistotu, musí být přitom tyto lhůty předem stanoveny a jakékoli „obdobné“ uplatnění promlčecí lhůty musí být pro jednotlivce dostatečně předvídatelné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. května 2011, Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading,
C‑201/10 a C‑202/10
,
EU:C:2011:282
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že neexistuje právní úprava Společenství v dané oblasti, přísluší v tomto ohledu vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z práva Společenství, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou na jedné straně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že na druhé straně v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity) (rozsudek ze dne 5. října 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, bod
).
Pravidla vnitrostátního práva vykládaná ve světle zásad efektivity a rovnocennosti jsou jedinými pravidly o promlčení použitelnými v projednávaném případě.
V tomto kontextu by obdobné použití desetileté lhůty stanovené v čl. 15 odst. 1 nařízení č. 659/1999 na žalobu na náhradu škody podanou konkurentem společnosti, která byla příjemcem státních podpory, proti členskému státu bylo v rozporu se zásadou právní jistoty.
Jednotlivci totiž nemůže být uložena promlčecí lhůta stanovená ustanovením, jehož cílem je jen časově omezit pravomoci Komise v oblasti navracení státních podpor. Uplynutí takové lhůty nemůže bránit podání žaloby na náhradu škody státem u vnitrostátního soudu pro porušení povinnosti předchozího oznámení stanovené v čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 1 písm. b) bod iv) nařízení č. 659/1999 musí být vykládán v tom smyslu, že není použitelný na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení. Vzhledem k tomu, že při poskytování dotací, o které se jedná ve věci v původním řízení, nebyla dodržena povinnost předchozího oznámení zavedená článkem 93 Smlouvy o EHS, nemohou se státní entity dovolávat zásady legitimního očekávání. V takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, v níž je žaloba na náhradu škody proti členskému státu podaná konkurentem společnosti, která byla příjemcem státních podpor, neumožňuje zásada právní jistoty, aby na základě obdobného použití byla žalobci uložena taková promlčecí lhůta, jako je promlčecí lhůta stanovená v čl. 15 odst. 1 tohoto nařízení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Takové dotace poskytnuté podniku před liberalizací relevantního trhu, jako jsou dotace, o které se jedná ve věci v původním řízení, nemohou být kvalifikovány jako existující podpory jen z toho důvodu, že uvedený trh nebyl formálně liberalizován v době jejich poskytnutí, pokud tyto dotace mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušovaly nebo mohly narušit hospodářskou soutěž, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

2)
Článek 1 písm. b) bod iv) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU], musí být vykládán v tom smyslu, že není použitelný na takovou situaci, jako je situace ve věci v původním řízení. Vzhledem k tomu, že při poskytování dotací, o které se jedná ve věci v původním řízení, nebyla dodržena povinnost předchozího oznámení zavedená článkem 93 Smlouvy o EHS, nemohou se státní entity dovolávat zásady legitimního očekávání. V takové situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, v níž je žaloba na náhradu škody proti členskému státu podaná konkurentem společnosti, která byla příjemcem státních podpor, neumožňuje zásada právní jistoty, aby na základě obdobného použití byla žalobci uložena taková promlčecí lhůta, jako je promlčecí lhůta stanovená v čl. 15 odst. 1 tohoto nařízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.