CELEX: 62018CJ0529
Odvolanie
Zásady práva Únie
Článok 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie
Zastúpenie účastníkov konania pri priamych žalobách pred súdmi Únie
Advokát, ktorý má postavenie tretej osoby vo vzťahu k žalobcovi
Požiadavka nezávislosti
Advokát pracujúci ako spolupracovník v advokátskej kancelárii
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie

PJ a PC sa svojimi odvolaniami domáhajú zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 30. mája 2018, PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, ďalej len „napadnuté uznesenie“,
EU:T:2018:517
), ktorým Všeobecný súd jednak odmietol žalobu proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 18. júla 2016 (vec R 1670/2015‑4) týkajúcemu sa konania o výmaze medzi spoločnosťou Erdmann & Rossi GmbH a PJ ako neprípustnú, a jednak rozhodol, že nie je opodstatnené rozhodnúť o návrhu na zámenu účastníka konania, ktorý podala PC.
Právny rámec
Podľa článku 19 prvého až štvrtého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie uplatniteľného na Všeobecný súd na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu:
„Členské štáty a orgány Únie zastupuje na Súdnom dvore splnomocnený zástupca vymenovaný pre každú vec osobitne; splnomocnenému zástupcovi môže pomáhať poradca alebo advokát.
Štáty, ktoré nie sú členskými štátmi, ale ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o Európskom hospodárskom priestore [z 2. mája 1992 (
Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3
; Mim. vyd. 11/052, s. 3)] a taktiež Dozorný úrad EZVO uvedený v tejto dohode, sú zastupované rovnakým spôsobom.
Ostatné strany zastupuje advokát.
Účastníka konania môže pred Súdnym dvorom zastupovať alebo mu pomáhať len advokát, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu alebo iného štátu, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o Európskom hospodárskom priestore.“
Článok 51 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje:
„Účastníkov konania musí zastupovať splnomocnený zástupca alebo advokát podľa podmienok stanovených v článku 19 štatútu.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
PJ podal 19. septembra 2011 na EUIPO prihlášku ochrannej známky Európskej únie týkajúcu sa slovného označenia „Erdmann & Rossi“.
Výrobky a služby, pre ktoré sa žiadalo o zápis, patria do tried 12, 37 a 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.
Ochranná známka bola zapísaná 3. februára 2012 pod číslom 010310481.
Dňa 26. marca 2014 podala Erdmann & Rossi návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky na základe článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
) [teraz článok 59 ods. 1 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1
)].
Zrušovacie oddelenie EUIPO rozhodnutím z 29. júna 2015 zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti v celom rozsahu.
Erdmann & Rossi podala 18. augusta 2015 odvolanie na EUIPO.
Štvrtý odvolací senát EUIPO svojím rozhodnutím z 18. júla 2016 odvolaniu vyhovel a rozhodnutie zrušovacieho oddelenia zrušil.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 14. septembra 2016 podal PJ žalobu o neplatnosť rozhodnutiu z 18. júla 2016. Žaloba bola podpísaná pánom S. ako advokátom.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 31. marca 2017 EUIPO vzniesol námietku neprípustnosti na základe článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 3. apríla 2017 EUIPO informoval Všeobecný súd, že napadnutá ochranná známka bola zapísaná 28. februára 2017 v registri v prospech nového majiteľa, a to „[X] [GmbH & Co. KG]“, a 1. marca 2017 bola po oprave zo strany EUIPO zapísaná v prospech spoločnosti PC.
Listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 8. mája 2017 PJ požiadal jednak o prijatie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania týkajúceho sa podozrení z manipulácie so správnym spisom a tiež o prerušenie konania až do ukončenia trestného vyšetrovania vedeného proti zamestnancom EUIPO.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 23. mája 2017 podal pán S. na základe článku 174 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu návrh na zámenu účastníka konania v prospech spoločnosti PC.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 24. mája 2017 PJ podal svoje pripomienky k námietke neprípustnosti vznesenej EUIPO.
Napadnutým uznesením Všeobecný súd zamietol žalobu ako neprípustnú z dôvodu, že návrh na začatie konania nebol podpísaný nezávislým advokátom.
V bode 51 napadnutého uznesenia Všeobecný súd pripomenul, že podľa článku 19 tretieho a štvrtého pododseku a článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie uplatniteľného na konanie pred Všeobecným súdom v súlade s článkom 53 prvým odsekom tohto štatútu, ako aj podľa článku 73 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastníci konania, ktorí nie sú členskými štátmi, a inštitúcie Európskej únie, Dozorný úrad EZVO alebo štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o Európskom hospodárskom priestore, musia byť zastúpení advokátom, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu.
Všeobecný súd v bode 53 napadnutého uznesenia zdôraznil, že koncepcia úlohy advokáta v právnom poriadku Únie, ktorá vychádza z právnych zvyklostí spoločných pre členské štáty a o ktorú sa opiera článok 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, je koncepciou spolupracovníka spravodlivosti, ktorý má poskytnúť svojmu klientovi úplne nezávisle a v záujme spravodlivosti všetku právnu pomoc, ktorú jeho klient potrebuje.
V bode 54 napadnutého uznesenia Všeobecný súd, vychádzajúc z rozsudku zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (
C‑422/11 P a C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, bod
, ako aj citovaná judikatúra), pripomenul, že pojem „nezávislosť“ advokáta sa definuje nielen pozitívne, teda odvolaním sa na profesijnú disciplínu, ale aj negatívne, teda neexistenciou pracovnoprávneho vzťahu medzi týmto advokátom a jeho klientom. V bode 55 tohto uznesenia Všeobecný súd dospel k záveru, že tento prístup sa rovnako uplatní aj v situácii, v ktorej je advokát zamestnaný subjektom spojeným s účastníkom konania, ktorého zastupuje, alebo keď je advokát viazaný občianskoprávnou zmluvou so žalobcom.
Po tom, čo Všeobecný súd v bode 56 napadnutého uznesenia pripomenul, že advokát neprivilegovaného účastníka konania by nemal udržiavať osobný vzťah s predmetom daného prípadu alebo byť závislý od klienta v takom rozsahu, že by nebol schopný plniť svoju základnú úlohu spolupracovníka spravodlivosti najvhodnejším spôsobom, následne v bode 57 tohto uznesenia z toho vyvodil, že požiadavka nezávislosti sa netýka len vylúčenia zastupovania zamestnancami zastúpeného alebo osobami, ktoré sú od neho hospodársky závislé, ale že ide o všeobecnejšiu požiadavku, ktorej dodržiavanie treba posudzovať v každom jednotlivom prípade
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 62 napadnutého uznesenia uviedol, že PJ je jedným zo spoluzakladateľov a jedným z dvoch spoločníkov advokátskej kancelárie Z, ktorú poveril, aby ho prostredníctvom pána S., ktorý koná v mene kancelárie, zastupovala v rámci žaloby na Všeobecnom súde, pričom advokátska kancelária je registrovanou profesijnou spoločnosťou podľa súkromného práva, ktorá je z právneho hľadiska odlišná od PJ.
V bode 63 napadnutého uznesenia Všeobecný súd rozhodol, že keďže rozhodnutia advokátskej kancelárie Z sa prijímajú jednomyseľne, PJ ako spoločník vykonáva skutočnú kontrolu nad všetkými rozhodnutiami uvedenej kancelárie, vrátane rozhodnutí týkajúcich sa spolupracovníkov tejto kancelárie, medzi ktorými sa nachádza aj pán S. Všeobecný súd osobitne zdôraznil, že pán S. nepožíva voči PJ rovnaký stupeň nezávislosti ako advokát vykonávajúci svoju činnosť v kancelárii, v ktorej jeho klient nie je spoločníkom, a že pre pána S. môže byť náročnejšie účinne čeliť prípadným konfliktom záujmov medzi jeho profesijnými povinnosťami a cieľmi, ktoré sleduje jeho klient.
Všeobecný súd z toho v bode 64 napadnutého uznesenia vyvodil, že na nezávislosť pána S. môže vplývať vzťah tohto advokáta s advokátskou kanceláriou Z, keďže záujmy tejto advokátskej kancelárie sa vo veľkej miere prelínajú so záujmami PJ, pričom existuje riziko, že odborný názor pána S. bude prinajmenšom čiastočne ovplyvnený jeho pracovným prostredím.
V bode 65 napadnutého uznesenia Všeobecný súd rozhodol, že profesionálny vzťah, ktorý pán S. udržoval s PJ v okamihu podania žaloby, je takej povahy, že hrozí, že tento advokát nemusí byť schopný najvhodnejším spôsobom plniť túto základnú úlohu spolupracovníka spravodlivosti.
Pokiaľ ide o návrh na zámenu účastníka konania, Všeobecný súd v bode 78 napadnutého uznesenia konštatoval, že v prípade, ak je navrhovateľ, ktorý podal návrh na zámenu účastníka konania, úzko spojený so žalobcom, návrh na zámenu účastníka konania stráca akýkoľvek význam, ak je žaloba zamietnutá ako neprípustná z dôvodu nezrovnalosti pri zastúpení žalujúcej strany.
V bode 80 napadnutého uznesenia Všeobecný súd dodal, že v každom prípade vzhľadom na skutočnosť, že podmienky zastúpenia podľa článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa uplatňujú aj v rámci návrhu na zámenu účastníka konania, pán S., ktorý podpísal návrh na zámenu účastníka konania, nie je advokátom nezávislým od spoločnosti PC, keďže konateľom tejto spoločnosti je PJ.
Všeobecný súd z toho v bode 81 napadnutého uznesenia vyvodil záver, že už nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na zámenu účastníka konania.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov odvolacieho konania
Proti napadnutému uzneseniu podal odvolanie PJ 9. augusta 2019 a PC 10. augusta 2018.
Rozhodnutím z 29. novembra 2018 predseda Súdneho dvora nariadil prerušenie prejednávania týchto dvoch vecí až do vyhlásenia rozsudku v spojených veciach Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA (C‑515/17 P a C‑561/17 P).
Dňa 4. februára 2020 Súdny dvor vyhlásil rozsudok vo veci Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA (
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
).
V konaní sa pokračovalo rozhodnutím zo 6. februára 2020.
Rozhodnutím z 18. mája 2021 bolo rozhodnuté o spojení oboch odvolaní na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
Svojím odvolaním vo veci C‑529/18 P navrhuje PJ, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie,
–
vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie a
–
uložil EUIPO a spoločnosti Erdmann & Rossi povinnosť nahradiť trovy konania.
Svojím odvolaním vo veci C‑531/18 P navrhuje PC, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie,
–
vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie a
–
uložil EUIPO a spoločnosti Erdmann & Rossi povinnosť nahradiť trovy konania.
V oboch veciach EUIPO, ako aj Erdmann & Rossi navrhujú, aby Súdny dvor:
–
odvolania zamietol a
–
uložil PJ a spoločnosti PC povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaniach
PJ na podporu svojho odvolania vo veci C‑529/18 P uvádza tri odvolacie dôvody založené na porušení článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, skreslení skutkových okolností, ako aj porušení článku 47 prvého a druhého odseku Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
PC na podporu svojho odvolania vo veci C‑531/18 P uvádza tiež tri odvolacie dôvody založené na pochybení pri konštatovaní, že už nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na zámenu účastníka konania, porušení článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ako aj porušení článku 47 prvého a druhého odseku Charty.
Vzhľadom na konštatovanú súvislosť medzi prvým a druhým odvolacím dôvodom vo veci C‑529/18 P na jednej strane a druhým odvolacím dôvodom vo veci C‑531/18 P na druhej strane je potrebné tieto odvolacie dôvody preskúmať spoločne.
O prvom a druhom odvolacom dôvode vo veci C‑529/18 P, ako aj o druhom odvolacom dôvode vo veci C‑531/18 P
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom vo veci C‑529/18 P založeným na porušení článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie PJ vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne uplatnil povinnosť zastúpenia advokátom uloženú neprivilegovaným účastníkom konania.
Všeobecný súd totiž podľa neho podal príliš široký výklad požiadaviek týkajúcich sa nezávislosti advokáta, pričom tento výklad nie je odôvodnený znením ani zmyslom uvedeného článku 19 a nemá ani oporu v judikatúre Súdneho dvora. Tento výklad je podľa neho úplne nepredvídateľný a v rozpore so zásadou právnej istoty.
PJ v prvom rade tvrdí, že ak je žalobca fyzickou osobou, na splnenie účelu článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie postačuje samotná okolnosť, že advokát, ktorého tento žalobca poveril, je inou fyzickou osobou.
PJ pripomína, že účelom požiadavky zastúpenia nezávislou treťou osobou pred súdmi Únie je jednak zabrániť tomu, aby súkromné subjekty samy konali pred súdmi bez využitia sprostredkovateľa, a jednak zabezpečiť, aby právnické osoby zastupoval zástupca, ktorý bude dostatočne oddelený od zastupovanej právnickej osoby.
PJ sa v druhom rade domnieva, že aj keby sa v prejednávanej veci uplatnilo kritérium posúdenia nezávislosti advokáta používané vo vzťahu k právnickým osobám, neexistuje žiadny základ pre taký široký výklad, aký použil Všeobecný súd. Všeobecný súd totiž podľa neho nesprávne uplatnil judikatúru týkajúcu sa podnikových právnikov a prekročil hranice situácií, v ktorých dochádza k ovplyvneniu nezávislosti advokáta, pričom podľa názoru PJ na vyvodenie záveru o nedostatku nezávislosti nemôže stačiť len samotná existencia hospodárskej väzby medzi advokátom a jeho klientom.
Situácia v prejednávanej veci podľa neho nie je porovnateľná so situáciou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (
C‑422/11 P a C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
), z ktorého Všeobecný súd vychádzal v napadnutom uznesení. Záujmy PJ ako podnikateľa a majiteľa dotknutej ochrannej známky totiž podľa jeho názoru nie sú vôbec zhodné ani sa neprekrývajú so záujmami advokátskej kancelárie Z, v ktorej pôsobí pán S. Okrem toho podľa PJ neexistuje žiadne riziko, že by pán S. nebol schopný vyriešiť prípadné konflikty medzi svojou úlohou spolupracovníka spravodlivosti a záujmami PJ, keďže na predchádzanie takýmto konfliktom sú stanovené profesijné pravidlá. PJ okrem toho tvrdí, že nemá k dispozícii žiadny prostriedok na udeľovanie pokynov pánovi S., keďže advokátsku kanceláriu Z na dennej báze riadi druhý spoločník a všetky dôležité rozhodnutia sú prijímané jednohlasne.
Svojím druhým odvolacím dôvodom PJ vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil skreslenia skutkových okolností v rámci uplatnenia článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a to v rozsahu, v akom sú konštatovania týkajúce sa neexistencie nezávislosti pána S. založené na domnienkach, ktoré nie sú potvrdené skutkovými okolnosťami. Záver, ktorý Všeobecný súd vyvodil v bode 63 napadnutého uznesenia, týkajúci sa ťažkostí, ktorým by pán S. čelil pri prípadnom riešení konfliktov záujmov medzi svojimi profesijnými povinnosťami a cieľmi sledovanými jeho klientom, totiž podľa PJ nie je nijako podložený.
Erdmann & Rossi namieta proti skutočnostiam uvádzaným PJ, pokiaľ ide o jeho právomoci v advokátskej kancelárii Z a nezávislosť pána S. Domnieva sa, že podmienka nezávislosti podľa článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie nemôže byť splnená len samotným dodržiavaním nemeckých profesijných pravidiel, keďže pojem „advokát“ v zmysle tohto ustanovenia sa musí vykladať z hľadiska práva Únie. Domnieva sa, že v prejednávanej veci nebolo kritérium nezávislosti dodržané, keďže PJ nesplnomocnil pána S., ale advokátsku kanceláriu Z v jej postavení profesijnej spoločnosti podľa súkromného práva. Pritom podľa uvedenej spoločnosti v rámci priebehu konania koná profesijná spoločnosť prostredníctvom svojich spoločníkov a zástupcov, teda existuje tu totožnosť mandanta a mandatára.
EUIPO v prvom rade spresňuje, že v rámci návrhu na vyhlásenie neplatnosti podaného spoločnosťou Erdmann & Rossi odvolací senát EUIPO konštatoval, že PJ zjavne nekonal v dobrej viere, keď na úkor svojho predchádzajúceho klienta požiadal vo svojom mene o zápis označenia, ktoré mu tento klient zveril. Podľa odvolacieho senátu toto správanie nie je zlučiteľné so zmluvnými a post‑kontraktuálnymi povinnosťami vyplývajúcimi zo vzťahu medzi PJ a jeho klientom.
EUIPO tvrdí, že Všeobecný súd správne vyložil dve kritériá definované v článku 19 treťom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a to že zástupca má byť treťou osobou a táto tretia osoba má byť advokátom.
Hoci EUIPO pripúšťa, že výkon advokátskej činnosti v pracovnom pomere môže byť v súlade s pravidlami profesijnej etiky, domnieva sa, že v prípade, keď je klientom zamestnávateľ tohto advokáta, požadovaná nezávislosť advokáta v pracovnom pomere absentuje, keďže pre takéhoto advokáta môže byť ťažšie vyriešiť prípadné konflikty medzi svojimi profesijnými povinnosťami a zámermi svojho zamestnávateľa. O takýto prípad podľa EUIPO ide aj v prípade, keď je zamestnávateľ právnickou osobou odlišnou od fyzickej osoby klienta, ale tento klient je spoločníkom tejto právnickej osoby, pretože z praktického hľadiska rozhodnutia prijímajú fyzické osoby, a to najmä vtedy, keď tieto osoby konajú v rozpore s pravidlami profesijnej etiky.
EUIPO sa navyše domnieva, že vzťah medzi spoločníkom a advokátom, ktorý je členom advokátskej kancelárie, je porovnateľný so vzťahom s podnikovým právnikom. Hoci advokát pracujúci ako spolupracovník v advokátskej kancelárii môže byť pri rešpektovaní pravidiel profesijnej etiky nezávislý vtedy, keď zastupuje klientov, ktorí sú vo vzťahu k uvedenej advokátskej kancelárii tretími osobami, táto nezávislosť podľa názoru EUIPO neexistuje v prípade, že ide o zastupovanie spoločníka advokátskej kancelárie, v ktorej pracuje aj tento advokát, a to najmä vtedy, ak je tento spoločník hierarchicky nadriadený.
EUIPO dospel k záveru, že vo veciach, v ktorých existuje pracovnoprávny vzťah alebo iná forma závislosti, ktorá môže brániť zastúpeniu v zmysle článku 19 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, je potrebné pristúpiť k preskúmaniu v každom jednotlivom prípade. Takéto preskúmanie je pritom podľa neho skutkovou otázkou, ktorá nepodlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolania.
Pokiaľ ide o druhý odvolací dôvod týkajúci sa údajného skreslenia skutkových okolností, EUIPO sa domnieva, že PJ sa v skutočnosti domáha nového posúdenia tohto dôvodu Súdnym dvorom.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod, pokiaľ ide o tvrdenia EUIPO založené na neprípustnosti prvého a druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑529/18 P z dôvodu, že tieto tvrdenia sa týkajú skutkových otázok, je potrebné pripomenúť, že z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že len Všeobecný súd má právomoc jednak zistiť skutkový stav okrem prípadu, ak by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, a jednak tento skutkový stav posúdiť. Toto posúdenie nepredstavuje s výnimkou prípadu skreslenia dôkazov predložených Všeobecnému súdu, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom. Pokiaľ Všeobecný súd zistil alebo posúdil skutkový stav, Súdny dvor má na základe článku 256 ZFEÚ právomoc preskúmať právnu kvalifikáciu tohto skutkového stavu a právne následky, ktoré z neho vyvodil Všeobecný súd (rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
).
V prejednávanej veci Všeobecný súd pri posúdení povahy vzťahu medzi PJ a jeho zástupcom vychádzal zo skutkových okolností, ktorých kvalifikáciu môže Súdny dvor preskúmať okrem iného z hľadiska článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
V dôsledku toho musí byť námietka neprípustnosti vznesená zo strany EUIPO zamietnutá.
Pokiaľ ide o vec samu, je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o zastupovanie takého účastníka konania pred súdmi Únie, na ktorého sa nevzťahujú prvé dva odseky článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, tretí a štvrtý odsek článku 19 tohto štatútu, ktoré sa uplatňujú na konanie na Všeobecnom súde v súlade s článkom 56 uvedeného štatútu, stanovujú dve rozdielne a kumulatívne podmienky, a to po prvé, že účastníci konania, na ktorých sa nevzťahujú prvé dva odseky uvedeného článku 19, musia byť zastúpení advokátom a po druhé, že účastníka konania môže pred súdmi Únie zastupovať alebo mu pomáhať len advokát, ktorý je oprávnený vystupovať pred súdom členského štátu alebo iného štátu, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o Európskom hospodárskom priestore (rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o druhú z týchto podmienok, zo znenia článku 19 štvrtého odseku štatútu vyplýva, že zmysel a význam tejto podmienky je potrebné vykladať prostredníctvom odkazu na dotknuté vnútroštátne právo. V prejednávanej veci nebolo spochybnené, že advokát zastupujúci PJ túto podmienku v rámci žaloby na prvom stupni spĺňal.
Pokiaľ ide o prvú podmienku týkajúcu sa pojmu „advokát“, Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na to, že článok 19 tretí odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie neodkazuje na vnútroštátne právo členských štátov, tento pojem je potrebné vykladať autonómne a jednotne v celej Únii, pričom sa zohľadní nielen znenie tohto ustanovenia, ale aj jeho kontext a jeho cieľ (rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti a ako uviedol Všeobecný súd v bode 52 napadnutého uznesenia, zo znenia článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a najmä z použitia výrazu „zastupuje“, vyplýva, že „účastník konania“ v zmysle tohto ustanovenia, a to bez ohľadu na jeho postavenie, nie je oprávnený sám konať pred súdom Únie, ale musí využiť služby tretej osoby. Predloženie žaloby podpísanej samotným žalobcom teda nemôže postačovať na účely podania žaloby, a to ani v prípade, ak žalobca je advokátom oprávneným vystupovať pred vnútroštátnym súdom (rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
Toto konštatovanie potvrdzuje kontext článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, z ktorého výslovne vyplýva, že zastupovanie účastníka konania, na ktorého sa nevzťahujú prvé dva odseky tohto článku, pred súdom môže byť zabezpečené iba advokátom, zatiaľ čo účastníci konania, na ktorých sa tieto prvé dva odseky vzťahujú, môžu byť zastúpení splnomocneným zástupcom, ktorému môže prípadne pomáhať poradca alebo advokát (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
).
Táto úvaha je podporená cieľom zastupovania účastníkov konania, na ktorých sa nevzťahujú prvé dva odseky článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, advokátom, ktorým je jednak zabrániť tomu, aby súkromné osoby samy vystupovali pred súdom bez využitia sprostredkovateľa, a jednak zabezpečiť, že právnické osoby budú zastupované takým zástupcom, ktorý je od právnickej osoby, ktorú zastupuje, dostatočne nezávislý (rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že cieľ úlohy zastupovania advokátom podľa článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorá sa vykonáva v záujme riadneho výkonu spravodlivosti, spočíva najmä v ochrane a obrane záujmov klienta v čo najväčšom rozsahu a úplne nezávisle, ako aj pri rešpektovaní zákona a profesijných a etických pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
).
Je pravda, že pojem „nezávislosť“ advokáta bol pôvodne vyvodený v kontexte dôvernosti dokumentov v oblasti hospodárskej súťaže, pričom judikatúra, ako je uvedená v bodoch 53 a 63 napadnutého uznesenia, v tejto súvislosti spresnila, že advokát je spolupracovníkom spravodlivosti, ktorý má právnu pomoc klientovi poskytovať vo vyššom záujme spravodlivosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. mája 1982, AM & S Europe/Komisia,
155/79
,
EU:C:1982:157
, bod
, ako aj zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia a i.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, bod
). Je však potrebné konštatovať, že význam tohto pojmu v oblasti zastupovania pred súdmi Únie prešiel istým vývojom, pričom prevažujúcim kritériom potvrdeným v tejto súvislosti je ochrana a obrana záujmov klienta pri dodržaní uplatniteľného práva a profesijných a etických pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
).
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora sa požiadavka nezávislosti definuje nielen negatívne, teda neexistenciou pracovnoprávneho vzťahu, ale aj pozitívne, a to odvolaním sa na profesijnú disciplínu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Ako spresnil Všeobecný súd v bode 54 napadnutého uznesenia, požiadavka nezávislosti advokáta v osobitnom kontexte článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie nevyhnutne predpokladá neexistenciu pracovnoprávneho vzťahu medzi advokátom a jeho klientom.
Okrem toho, ako Všeobecný súd uviedol v bode 55 napadnutého uznesenia, tento prístup sa rovnako uplatní aj v situácii, v ktorej advokáta zamestnáva subjekt spojený s účastníkom konania, ktorého tento advokát zastupuje (rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia,
C‑422/11 P a C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, bod
).
Pokiaľ ide o pozitívnu definíciu pojmu „nezávislosť“, ktorou sa má vyznačovať advokát, Súdny dvor výslovne zdôraznil, že táto povinnosť neznamená, že advokát by nemal mať nijaké väzby so svojím klientom, ale že by nemal mať len také väzby, ktoré zjavne narušujú jeho schopnosť zabezpečiť svoju úlohu obrany záujmov klienta v čo najväčšom rozsahu a pri rešpektovaní zákona a profesijných a etických pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, body
až
).
Dôvodnosť prvého a druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑529/18 P, ako aj druhého odvolacieho dôvodu vo veci C‑531/18 P je potrebné posúdiť práve s prihliadnutím na predchádzajúce úvahy.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 54 a 55 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, že pokiaľ ide o posúdenie nezávislosti advokáta, situáciu advokáta, ktorý je viazaný zmluvou podľa občianskeho práva so žalobcom, je potrebné považovať za situáciu analogickú existencii pracovnoprávneho vzťahu, čo znamená, že takýto advokát nie je nezávislý.
Ako však už uviedol Súdny dvor, samotná existencia akéhokoľvek občianskoprávneho zmluvného vzťahu medzi advokátom a jeho klientom nepostačuje pre záver o tom, že tento advokát sa nachádza v situácii, ktorá by zjavne narúšala jeho schopnosť obraňovať záujmy svojho klienta pri dodržaní kritéria nezávislosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. februára 2020, Uniwersytet Wrocławski a Poľsko/REA,
C‑515/17 P a C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, body
a
).
Okrem toho Všeobecný súd nesprávne vyložil kritérium nezávislosti v zmysle článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, keď v bode 57 napadnutého uznesenia rozhodol, že požiadavka zastúpenia treťou nezávislou osobou nemôže byť vnímaná ako požiadavka smerujúca len k vylúčeniu zastupovania zamestnancami splnomocniteľa alebo osobami, ktoré sú od neho hospodársky závislé, ale že ide o všeobecnejšiu požiadavku, ktorej dodržiavanie je potrebné posudzovať v každom jednotlivom prípade.
S cieľom zohľadniť cieľ úlohy zastúpenia advokátom sa totiž požiadavka nezávislosti, ktorú právo Únie ukladá zástupcom neprivilegovaných účastníkov konania, musí vykladať tak, aby sa prípady neprípustnosti z dôvodu nesplnenia tejto požiadavky v rámci zastupovania obmedzili len na tie situácie, keď je zjavné, že advokát nie je schopný zabezpečiť svoju úlohu obrany záujmov klienta v čo najväčšom rozsahu, takže v záujme klienta je potrebné vylúčiť ho z konania.
Je však potrebné pripomenúť, že ak odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu vykazuje porušenie práva Únie, ale jeho výroková časť sa napriek tomu javí ako dôvodná z iných právnych dôvodov, odvolanie musí byť zamietnuté (rozsudok z 22. septembra 2020, Rakúsko/Komisia,
C‑594/18 P
,
EU:C:2020:742
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci je nesporné, že PJ, ktorý je advokátom a súčasne vykonáva činnosť v oblasti poskytovaní licenčných zmlúv na ochranné známky, splnomocnil advokátsku kanceláriu Z ako profesijnú spoločnosť podľa súkromného práva, v ktorej je jedným z dvoch spoločníkov a zakladateľov, aby zabezpečila jeho zastupovanie v rámci súdneho konania týkajúceho sa ochrannej známky, ktorej je majiteľom, pričom týmto zastupovaním bol poverený pán S., advokát pôsobiaci v uvedenej advokátskej kancelárii ako spolupracovník.
Všeobecný súd najprv v bodoch 62 a 63 napadnutého uznesenia analyzoval štruktúru advokátskej kancelárie Z a rozhodovací proces v rámci nej a následne dospel v bode 63 tohto uznesenia k záveru, že PJ vykonáva skutočnú kontrolu nad rozhodnutiami advokátskej kancelárie týkajúcimi sa pána S., čo znamená, že pán S. napriek tomu, že sa na neho vzťahujú profesijné pravidlá povolania advokáta, nepožíva voči PJ rovnaký stupeň nezávislosti ako advokát vykonávajúci svoju činnosť v advokátskej kancelárii, v ktorej jeho klient nie je spoločníkom.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že ako vyplýva z bodov 66 až 68 tohto rozsudku, vzťah, ktorý spája pána S. s advokátskou kanceláriou Z alebo dokonca s PJ ako spoločníkom tejto advokátskej kancelárie, nemôže byť automaticky kvalifikovaný ako pracovný pomer, z ktorého vyplýva absencia akejkoľvek nezávislosti.
Je totiž všeobecne známe, že povolanie advokáta sa môže vykonávať v rôznych formách, ktoré môžu siahať od samostatného advokáta až k veľkým medzinárodným kanceláriám. Advokáti, ktorí sa zmluvne zaviažu k definovaniu istého spôsobu svojej spolupráce a svojich zmluvných vzťahov, môžu dokonca poberať aj odmenu vo forme mzdy, pokiaľ to umožňujú vnútroštátne profesijné pravidlá a pravidlá profesijnej etiky. Pritom je potrebné vychádzať z predpokladu, že advokát, ktorý je spolupracovníkom v advokátskej kancelárii, a to aj keď svoje povolanie vykonáva na základe pracovnej zmluvy, spĺňa rovnaké požiadavky nezávislosti ako advokát pôsobiaci samostatne alebo ako spoločník v advokátskej kancelárii.
Hoci sa však v zásade predpokladá, že advokát, ktorý je spolupracovníkom v advokátskej kancelárii, v zásade spĺňa požiadavky nezávislosti v zmysle článku 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, a to aj v prípade, ak svoju funkciu vykonáva na základe pracovnej zmluvy alebo v rámci iného podriadeného vzťahu, je potrebné stanoviť rozlíšenie v závislosti od situácie zastupovaného klienta.
Zatiaľ čo situácia, keď je klient vo vzťahu k advokátskej kancelárii, v ktorej predmetný spolupracovník vykonáva svoju funkciu, treťou fyzickou alebo právnickou osobou, nevyvoláva u tohto zamestnanca osobitný problém nezávislosti, neplatí to v prípade, keď je klientom fyzická osoba, ktorá je sama spoločníkom a zakladajúcim členom danej advokátskej kancelárie a z tohto dôvodu môže nad týmto spolupracovníkom vykonávať skutočnú kontrolu. V tejto poslednej uvedenej situácii je potrebné konštatovať, že vzťahy existujúce medzi advokátom, ktorý je spolupracovníkom, a klientom, ktorý je spoločníkom advokátskej kancelárie, zo svojej povahy zjavne narúšajú nezávislosť advokáta.
Vzhľadom na vyššie uvedené a v rámci nahradenia odôvodnenia je teda prvý a druhý odvolací dôvod vo veci C‑529/18 P, ako aj druhý odvolací dôvod vo veci C‑531/18 P, potrebné zamietnuť ako nedôvodné.
O treťom odvolacom dôvode vo veci C‑529/18 P a treťom odvolacom dôvode vo veci C‑531/18 P
Argumentácia účastníkov konania
PJ vo svojom treťom odvolacom dôvode vo veci C‑529/18 P založenom na porušení článku 47 prvého a druhého odseku Charty tvrdí, že široký výklad, ktorý použil Všeobecný súd, má vážny dosah nielen na slobodný výkon povolania advokáta v Európe, ale aj na základné práva osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktorým bola takto odňatá účinná súdna ochrana. Argumentácia, z ktorej v rámci tretieho odvolacieho dôvodu vo veci C‑531/18 P vychádza PC, je v zásade totožná.
PJ tvrdí, že napadnuté uznesenie zasahuje do práva na účinnú súdnu ochranu, keďže toto právo zahŕňa aj účinný prístup k súdom. PJ v tejto súvislosti vysvetľuje, že ak by ho Všeobecný súd včas informoval o prípadnej nezrovnalosti týkajúcej sa právneho zastúpenia, mohol v stanovenej lehote poveriť iného advokáta.
Erdmann & Rossi, ako aj EUIPO sa domnievajú, že v prejednávanej veci nedošlo k žiadnemu porušeniu práva na účinnú súdnu ochranu.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že zásada účinnej súdnej ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, na ktorú odkazuje aj článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá vyplýva z ústavných tradícií spoločných členským štátom a ktorá je v súčasnosti potvrdená v článku 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i.,
C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P
,
EU:C:2019:923
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Účinná súdna ochrana takej fyzickej osoby, akou je PJ, majiteľ ochrannej známky, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, je zabezpečená právom tejto osoby podať na súd Únie žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu odvolacieho senátu EUIPO.
Pokiaľ ide o možnosť odstránenia vád žaloby, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že aj keď Štatút Súdneho dvora Európskej únie a Rokovací poriadok Všeobecného súdu stanovujú možnosť odstránenia vád žaloby, ktorá nespĺňa určité formálne náležitosti, nesplnenie povinnosti zastúpenia advokátom, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu alebo iného štátu, ktorý je zmluvnou stranou dohody o Európskom hospodárskom spoločenstve, sa nenachádza medzi požiadavkami, ktoré môžu byť predmetom odstránenia vád po uplynutí lehoty na podanie žaloby podľa článku 21 druhého odseku tohto štatútu a článku 44 ods. 6 tohto rokovacieho poriadku, ktorý je v súčasnosti článkom 78 ods. 6 uvedeného rokovacieho poriadku (uznesenia z 27. novembra 2007, Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret a Akar/Komisia,
C‑163/07 P
,
EU:C:2007:717
, bod
, ako aj z 20. februára 2008, Comunidad Autónoma de Valencia/Komisia,
C‑363/06 P
, neuverejnené,
EU:C:2008:99
, bod
).
Je pravda, že podľa článku 55 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu je možné určiť nového zástupcu účastníka konania, ak sa Všeobecný súd rozhodne vylúčiť toho, ktorý bol pôvodne vymenovaný, pretože sa domnieva, že jeho správanie je nezlučiteľné s dôstojnosťou Všeobecného súdu alebo s požiadavkou riadneho výkonu spravodlivosti, ako to stanovuje článok 55 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku.
V prípade, aký je uvedený v bode 81 tohto rozsudku, však žiadne ustanovenie Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu ani Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v súčasnosti neukladá Všeobecnému súdu ani Súdnemu dvoru povinnosť upozorniť autora žaloby ani mu umožniť, aby určil nového zástupcu v priebehu konania.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tretí odvolací dôvod vo veci C‑529/18 P a tretí odvolací dôvod vo veci C‑531/18 P je potrebné zamietnuť ako nedôvodné.
O prvom odvolacom dôvode vo veci C‑531/18 P
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom vo veci C‑531/18 P vytýka PC Všeobecnému súdu, že konštatoval, že nie je opodstatnené rozhodnúť o návrhu na zámenu účastníka konania, v prospech spoločnosti PC.
Erdmann & Rossi a EUIPO navrhujú tento odvolací dôvod zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
Vzhľadom na to, že týmto rozsudkom bola potvrdená zákonnosť rozhodnutia Všeobecného súdu zamietajúceho žalobu podanú PJ ako neprípustnú z dôvodu nedostatku právneho zastúpenia na strane PJ, je potrebné konštatovať, že návrh na zámenu účastníka konania je úplne irelevantný a konanie o tomto návrhu sa zastavuje.
Prvý odvolací dôvod vo veci C‑531/18 P sa teda tiež musí zamietnuť.
Z prechádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie je potrebné zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, ktorý sa na základe článku 184 ods. 1 uplatní na odvolacie konanie, Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže v prejednávanej veci Erdmann & Rossi a EUIPO navrhli uložiť PJ a spoločnosti PC povinnosť nahradiť trovy konania a tí nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť im povinnosť nahradiť trovy tohto odvolacieho konania a konania pred Všeobecným súdom.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Odvolania sa zamietajú.

2.
PJ je povinný nahradiť trovy konania vo veci C‑529/18 P tak pokiaľ ide o toto odvolanie, ako aj pokiaľ ide o konanie na Všeobecnom súde.

3.
PC je povinná nahradiť trovy konania vo veci C‑531/18 P tak pokiaľ ide o toto odvolanie, ako aj pokiaľ ide o konanie na Všeobecnom súde.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.