CELEX: 62015TJ0292
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Palveluhankintasopimukset
Tarjouskilpailumenettely
Tutkittavaksi ottaminen
Menettelyn väärinkäyttö
Eturistiriita
Huolellisuusvelvoite
Mahdollisuuden menettäminen

I

Asian tausta
Kantaja Vakakis kai Synergates – Symvouloi gia Agrotiki Anaptixi AE Meleton on yhtiö, joka toimii pääasiassa kehitysmaissa annettavan teknisen avun alalla.
Se osallistui elintarviketurvallisuusjärjestelmän lujittamista Albaniassa koskevaan tarjouskilpailumenettelyyn (EuropeAid/129820/C/SER/AL), jossa on kyse Albaniassa toimivan Euroopan unionin edustuston (jäljempänä unionin edustusto) Euroopan komission puolesta järjestämästä palvelujen tarjoamista koskevasta sopimuksesta. Hankintaviranomainen oli Albaniassa olevan edustustonsa välityksellä toimiva Euroopan unioni, jota edusti komissio (jäljempänä hankintaviranomainen).
Tämä tarjouskilpailu, josta säädetään Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetussa neuvoston asetuksessa (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (
EYVL 2002, L 248, s. 1
; jäljempänä varainhoitoasetus), on osa unionin toimintaa, jonka tarkoituksena on parantaa Albanian valtion elintarviketurvallisuutta koskevan järjestelmän institutionaalisia, oikeudellisia ja hallinnollisia puitteita ja jonka johdosta yhtiön A kanssa tehtiin vuonna 2007 ensimmäinen palveluhankintasopimus kansallisen elintarvikeviraston perustamiseksi kyseiseen valtioon.
Ennakkoilmoitus heinäkuussa 2010 järjestettävästä tarjouskilpailumenettelystä elintarviketurvallisuusjärjestelmän lujittamiseksi Albaniassa tehtävää palveluhankintasopimusta varten julkaistiin 17.3.2010.
Kesäkuussa 2010 unionin edustustossa toimiva hankejohtaja pyysi yhtiön A asiantuntijaa P:tä toimittamaan hänelle tiettyjä tietoja tämän tarjouskilpailumenettelyn valmistelua varten, ja erityisesti tehtävänkuvaukset. P toimitti pyydetyt tiedot.
Sen jälkeen, kun palveluhankintasopimusta EuropeAid/129820/C/SER/AL koskeva ilmoitus oli julkaistu 16.7.2010 ja ehdokkaiden kelpoisuus oli tarkistettu, esivalinnan läpäisi kahdeksan ehdokasta, joiden joukossa olivat yhtymät, joiden jäseniä yhtiö A ja kantaja olivat.
Kun tarjouspyyntö oli lähetetty 15.9.2010, kantaja ilmoitti lokakuussa 2010 hankintaviranomaiselle, että yritys A oli vastannut aiemman hankkeen toteuttamisesta ja että riippumatta sen osallistumisesta tehtävänkuvausten laatimiseen sillä oli tästä syystä käytettävissään tietoja ja se sai etuja muihin rajoitettuun luetteloon valittuihin ehdokkaisiin nähden.
Unionin edustusto vastasi sille tarjouskilpailusta 22.10.2010 laaditussa selventävässä muistiossa, että terveen kilpailun edellytykset täyttyivät ja että tehtävänkuvaukset oli laadittu, jotta kaikilla tarjoajilla olisi käytettävissään mahdollisimman paljon tietoa tarjousten valmistelua varten.
Kuusi valituksi tullutta ehdokasta, joiden joukossa olivat ne yhtymät, joiden jäseniä yhtiö A ja kantaja olivat, jätti tarjouksia hankintaviranomaiselle.
Marraskuussa 2010 kantaja ja kaksi muuta ehdokasta ilmoittivat unionin edustustolle, että yhtiön A asiantuntijana toimiva P oli ilmeisesti tehtävänkuvaukset sisältävän Word-asiakirjan laatija ja että tästä aiheutui EU:n ulkoisten toimien sopimusmenettelyjä koskevassa käytännön oppaassa (Practical Guide to contract procedures for EU external actions, jäljempänä PRAG-opas) tarkoitettu eturistiriita.
Arviointikomitean puheenjohtaja lähetti 12.11.2010 yhtiölle A selvennyspyynnön, johon yhtiö vastasi 15.11.2010. Se totesi ensinnäkin, että P:n osallistuminen tehtävänkuvausten laadintaan rajoittui kyseisen asiakirjan osia 1.4 ja 1.5 koskeviin yleisiin tietoihin, toiseksi, että kaikilla hakijoilla oli mahdollisuus tutustua P:n antamiin tietoihin ja ettei tilanne johtanut vilpilliseen kilpailuun ja kolmanneksi, että P nimitettiin hankepäälliköksi vasta tarjouskilpailuun hyväksyttyjen ehdokkaiden rajoitetun luettelon julkaisemisen jälkeen.
Kantaja huomautti 19. ja 23.11.2010 unionin edustustolle toistamiseen siitä, että P oli tehtävänkuvaukset sisältävän Word-asiakirjan laatija ja että tästä tilanteesta aiheutui eturistiriita.
Unionin edustusto ilmoitti valitsematta jääneille tarjoajille 27.1.2011 hankintasopimuksen tekemisestä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A oli, ja antoi selvityksiä eturistiriitaa koskevista väitteistä.
Kantaja pyysi 7.2.2011 unionin edustustoa tutkimaan uudelleen eturistiriitaa koskevat väitteet. Unionin edustusto vastasi 15.2.2011, ettei kyseessä ollut eturistiriita ja ettei menettelyssä ollut missään vaiheessa syyllistytty vilpilliseen kilpailuun.
Kantaja saattoi asian 3.5.2011 Euroopan oikeusasiamiehelle, joka totesi, että salliessaan tarjouskilpailun voittajan asiantuntijan osallistua tehtävänkuvausten laadintaan, mistä aiheutui ainakin ilmeinen eturistiriita, komissio syyllistyi huonoon hallintoon.
II

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.6.2015 jättämällään kannekirjelmällä nyt käsiteltävän kanteen.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen kokoonpanoa muutettiin, asia siirrettiin uudelle esittelevälle tuomarille.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari nimettiin kolmanteen jaostoon, jolle asia näin ollen siirrettiin.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti kolmannen jaoston ehdotuksesta siirtää asian työjärjestyksensä 28 artiklan nojalla laajennetulle ratkaisukokoonpanolle.
Unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena unionin yleinen tuomioistuin esitti komissiolle kirjallisia kysymyksiä. Komissio vastasi niihin asetetussa määräajassa.
Istuntopäiväksi vahvistettiin alun perin 9.12.2016, mutta istunto lykättiin kantajan pyynnöstä pidettäväksi 10.1.2017.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 10.1.2017 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
toteaa, että komissio on SEUT 340 artiklan nojalla velvollinen korvaamaan kaikki sen sääntöjenvastaisesta menettelystä aiheutuvat vahingot, mukaan lukien osallistumisesta koko tarjouskilpailumenettelyyn aiheutuneet kustannukset ja kulut, tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyvät kulut, tulonmenetys ja mahdollisuuden menettäminen, ja lisää koko tarjouskilpailumenettelyyn osallistumisesta aiheutuvien kustannusten ja kulujen perusteella myönnettyyn määrään hyvityskoron ja lisää maksettavaan kokonaismäärään kahdeksan prosentin viivästyskoron, joka lasketaan tuomion julistamispäivästä lopullisen maksun suorittamispäivään
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat tai koska se on joka tapauksessa perusteeton
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III

Oikeudellinen arviointi
A

Tutkittavaksi ottaminen

Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Esittämättä virallisesti oikeudenkäyntiväitettä komissio katsoo, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska kantaja vaatii korvausta vahingosta siten, että jos sen vaatimus hyväksyttäisiin, se asetettaisiin asemaan, jossa se olisi ollut, jos hankintasopimus olisi tehty sen kanssa. Kanteella nimittäin pyritään tosiasiallisesti yksittäistapausta koskevan lainvoimaisen päätöksen peruuttamiseen, ja jos kanne menestyisi, sen seurauksena olisi tämän lainvoimaisen päätöksen oikeusvaikutusten tyhjäksi tekeminen ja hankintasopimuksen tekeminen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A oli. Vahingonkorvauskanteen tarkoituksena on siis kyseenalaistaa hankintasopimuksen tekemistä koskeva päätös, koska lainvastaisuus, johon kantaja vetoaa, on sidoksissa mainittuun päätökseen. Komission mukaan kanne on lisäksi jätettävä tutkimatta, koska verrattaessa vaaditun vahingonkorvauksen määrää sen tulon määrään, jonka kantaja olisi saanut, jos se olisi saanut sopimuksen, ilmenee, että nämä määrät vastaavat toisiaan.
Kantaja kiistää komission väitteet ja katsoo, että kanne on otettava tutkittavaksi. Tältä osin se väittää ensinnäkin, ettei komissio ole sille kuuluvan velvoitteen mukaisesti näyttänyt toteen, että kanne on jätettävä tutkimatta. Se katsoo toiseksi, ettei kanteella pyritä kumoamaan päätöstä hankintasopimuksen tekemisestä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, vaan toteamaan, että tästä päätöksestä aiheutui sille vahinkoa. Kantaja korostaa kolmanneksi, että tuomio, joka saa aikaan unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun ja jolla myönnetään kantajalle vahingonkorvaus, ei vaikuta millään tavalla yhtymään, jonka jäsen yhtiö A on, koska tällaisessa tuomiossa ei kyseenalaisteta hankintasopimuksen tekemistä eikä kumota tosiasiallisesti hankintasopimuksen tekemistä koskevaa päätöstä. Se väittää neljänneksi, että henkilöllä, joka katsoo kärsineensä vahinkoa, on oltava mahdollisuus nostaa vahingonkorvauskanne ja että käsiteltävässä asiassa kanne on otettava tutkittavaksi, kun otetaan huomioon tosiseikkojen vakavuus ja ilmeiset hallinnolliset epäkohdat. Kantaja korostaa viidenneksi, että vaadittu vahingonkorvaus ei vastaa tarkasti määrää, jonka se olisi voinut saada, jos hankintasopimus olisi tehty sen kanssa, vaan se vastaa aiheutuneita kuluja ja osittaisarviota tuloista, jotka se olisi saanut voittaessaan tarjouskilpailun.
Koska vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottaminen on ehdoton prosessinedellytys ja unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava se viran puolesta (ks. vastaavasti tuomio 17.10.2002, Astipesca v. komissio,
T‑180/00
,
EU:T:2002:249
,
kohta), kantajan väite, jonka mukaan komissio ei ole käsiteltävässä asiassa täyttänyt velvoitettaan näyttää toteen, että kanne on jätettävä tutkimatta, on perusteeton.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 268 artiklassa ja SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu vahingonkorvauskanne on itsenäinen oikeussuojakeino, jolla on oma erityinen tehtävänsä oikeussuojakeinojen järjestelmässä (tuomio 26.2.1986, Krohn v. komissio,
175/84
,
EU:C:1986:85
,
kohta). Näin ollen poikkeaminen periaatteesta, jonka mukaan vahingonkorvauskanteella on asema itsenäisenä oikeussuojakeinona muihin oikeussuojakeinoihin nähden, on poikkeus, jota on sovellettava suppeasti (ks. tuomio 7.10.2015, Accorinti ym. v. BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka asianosainen voi nostaa vahingonkorvauskanteen ilman, että yhdessäkään säännöksessä tai määräyksessä edellytetään, että hänen on vaadittava sen lainvastaisen toimen kumoamista, josta hänelle on aiheutunut vahinkoa, asianosainen ei kuitenkaan voi tämän avulla kiertää sitä, että samaa lainvastaisuutta ja samaa rahallista vaatimusta koskeva kanne on jätetty tutkimatta (tuomio 15.12.1966, Schreckenberg v. komissio,
59/65
,
EU:C:1966:60
). Tästä seuraa, että sen arvioimiseksi, voidaanko vahingonkorvausvaatimus ottaa tutkittavaksi, on tutkittava, pyrkiikö asianosainen tällaisella vaatimuksella lopputulokseen, joka on samanlainen kuin siinä tapauksessa, että kumoamiskanne, jonka hän on laiminlyönyt nostaa hänelle vastaisesta toimesta määräajassa, olisi menestynyt (määräys 29.9.2016, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT v. komissio,
C‑102/14 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:737
,
kohta).
Tältä osin on muistettava, että olisi vastoin vahingonkorvauskanteen itsenäistä asemaa oikeussuojakeinona ja perustamissopimuksessa käyttöön otetun oikeussuojakeinojen järjestelmän tehokkuutta katsoa, että vahingonkorvauskanne on jätettävä tutkimatta vain sillä perusteella, että se voisi johtaa lopputulokseen, joka on verrattavissa kumoamiskanteen lopputulokseen. Ainoastaan siinä tapauksessa, että korvauskanteella todellisuudessa vaaditaan kantajalle osoitetun ja lopulliseksi tulleen yksittäistapausta koskevan päätöksen kumoamista siten, että kyseisellä kanteella olisi sama tarkoitus ja sama vaikutus kuin kumoamiskanteella, tällainen vahingonkorvauskanne voidaan katsoa menettelyn väärinkäyttämiseksi (ks. määräys 13.1.2014, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT v. komissio,
T‑134/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:31
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen ratkaiseva seikka, jota vaatimuksen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, on sen selvittäminen, pyritäänkö vahingonkorvauskanteella samaan lopputulokseen kuin kumoamiskanteella, eikä se, ovatko vahingonkorvauskanteella vaadittu määrä ja ne määrät, jotka kantaja olisi voinut saada ilman tällaista toimea, täsmälleen samat. Tältä osin unionin tuomioistuin tyytyy lisäksi toteamaan, että vahingonkorvausvaatimuksen ja kumoamiskanteen välillä on läheinen yhteys, jotta ensiksi mainittu voidaan jättää tutkimatta (ks. määräys 29.9.2016, Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT v. komissio,
C‑102/14 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:737
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kanteen tutkittavaksi ottamista on arvioitava näiden seikkojen valossa.
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että koska kantaja ei ole nostanut kumoamiskannetta päätöksestä, jolla sen tarjous hylättiin ja hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valittiin yhtymä, johon yhtiö A kuuluu, kyseisestä päätöksestä on tullut sen osalta lainvoimainen.
On kuitenkin todettava, että kun otetaan huomioon unionin julkisia hankintoja koskevan oikeudenkäyntiasian erityinen luonne, nyt käsiteltävän vahingonkorvauskanteen kohde sekä sen oikeusvaikutukset ja taloudelliset vaikutukset eivät ole samat kuin kanteen, jossa vaaditaan edellä 34 kohdassa mainitun päätöksen kumoamista, eikä se näin ollen voi johtaa kyseisen päätöksen vaikutusten poistamiseen.
On nimittäin yhtäältä muistettava, että jos kumoamiskanteella vaaditaan sen toteamista, että oikeudellisesti sitova toimi on lainvastainen, vahingonkorvauskanteen tarkoituksena on puolestaan unionin toimielimen tai laitoksen syyksi luettavan lainvastaisen toimen tai lainvastaisen menettelyn aiheuttaman vahingon korvaaminen (ks. vastaavasti tuomio 7.10.2015, Accorinti ym. v. BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Käsiteltävässä asiassa kantajan kumoamiskanteen kohteena on kuitenkin vain päätös sen tarjouksen hylkäämisestä sekä hankintasopimuksen tekemisestä toisen tarjoajan kanssa, ja mikäli unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy kanteen, se voi johtaa ainoastaan kyseisen päätöksen kumoamiseen. Vahingonkorvauskanteellaan kantaja ei sitä vastoin pyri tämän päätöksen kumoamiseen vaan saamaan korvausta vahingosta, jonka se väittää aiheutuvan päätöksen antamisesta. Kantaja ei siis pyri nyt käsiteltävällä vahingonkorvauskanteella lopputulokseen, joka olisi verrattavissa kumoamiskanteella tavoiteltuun lopputulokseen, saati sen kanssa täysin samanlainen.
Kuten komissio toisaalta istunnossa myönsi, kumoamiskanteella ja vahingonkorvauskanteella ei ole samoja oikeusvaikutuksia. Kumoamiskanteen yhteydessä toimen toteamisella lainvastaiseksi ja sen seurauksena tämän toimen kumoavan tuomion tuomiolauselmalla on taannehtiva vaikutus, kun taas se, että unionin yleinen tuomioistuin toteaa toimen merkitsevän sellaista lainvastaisuutta, jolla voidaan perustella unionin vastuun syntyminen, vaikuttaa vasta tuomion julistamispäivästä alkaen eikä lähtökohtaisesti poista taannehtivasti kyseisen toimen oikeudellista perustetta (tuomio 16.12.2011, Enviro Tech Europe ja Enviro Tech International v. komissio,
T‑291/04
,
EU:T:2011:760
,
kohta.)
Erityisesti on korostettava, että unionin julkisia hankintoja koskevassa oikeudenkäyntiasiassa ne seikat, jotka on otettava huomioon SEUT 264 ja SEUT 266 artiklan nojalla kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi, eivät liity yksinomaan kumottuun säännökseen ja mainitun tuomion ulottuvuuteen vaan myös muihin seikkoihin, kuten sopimuksen allekirjoittamispäivään, hankintasopimuksen mahdolliseen toteuttamiseen tai varainhoitoasetuksen 103 artiklan täytäntöönpanoon. Hankintasopimuksen sopimuspuolen valintaa koskevan päätöksen kumoamista koskevan tuomion antamisen jälkeen ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että toimielin voi päätyä päättämään kyseessä olevan sopimuksen ja järjestämään uuden tarjouskilpailumenettelyn (ks. tuomio 29.1.2013, Cosepuri v. EFSA,
T‑339/10 ja T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sitä vastoin tuomio, joka saa aikaan unionin vastuun, johtaa väistämättä korvauksen maksamiseen kantajalle, koska viimeksi mainittu on vaatinut tällaista korvausta eikä luontoissuorituksena maksettavaa korvausta (ks. vastaavasti tuomio 10.5.2006, Galileo International Technology ym. v. komissio,
T‑279/03
,
EU:T:2006:121
,
kohta ja tuomio 8.11.2011, Idromacchine ym. v. komissio,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
,
–
kohta).
Jos nyt käsiteltävä kanne hyväksytään, kantajalle myönnetään sen vaatimusten mukaisesti vahingonkorvaus, mutta unionin yleisen tuomioistuimen tuomion johdosta ei kuitenkaan aseteta millään tavoin oikeudellisesti kyseenalaiseksi kyseessä olevaa julkista hankintamenettelyä ja edellä mainitun hankintasopimuksen tekemistä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on. Näin ollen kantajan tilanne ei ole oikeudellisesti rinnastettavassa tilanteeseen, joka seuraa tuomiosta, jolla kumotaan päätös kantajan tarjouksen hylkäämisestä ja hankintasopimuksen tekemisestä toisen tarjoajan kanssa.
Tästä seuraa, että toisin kuin komissio väittää, nyt käsiteltävällä kanteella ei ole samaa tavoitetta eikä samaa vaikutusta kuin kanteella, jossa vaaditaan kumoamaan päätös kantajan tarjouksen hylkäämisestä ja hankintasopimuksen tekemisestä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on. Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa komission esittämillä väitteillä.
Se seikka, että kantaja vetoaa nyt käsiteltävän kanteen tueksi sen päätöksen lainvastaisuuteen, jolla sen tarjous hylättiin ja hankintasopimus tehtiin sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, ei ole esteenä, kun otetaan huomioon oikeussuojakeinojen erillisyyden periaate ja se, että tämä seikka ei sinänsä voi osoittaa, että vahingonkorvausvaatimuksen ja kumoamiskanteen välillä on läheinen yhteys. Ratkaisevaa on nimittäin selvittää, pyrkiikö kantaja vahingonkorvausvaatimuksellaan lopputulokseen, joka on samanlainen kuin siinä tapauksessa, että kumoamiskanne olisi menestynyt (ks. vastaavasti määräys 4.10.2010, Ivanov v. komissio,
C‑532/09 P
, ei julkaistu,
EU:C:2010:577
,
kohta). Kuten edellä 36–40 kohdassa kuitenkin todettiin, nyt käsiteltävän vahingonkorvauskanteen kohde ja vaikutukset eivät ole samat kuin kanteen, jossa vaaditaan kumoamaan päätös sen yhtymän tarjouksen hylkäämisestä, jonka jäsen kantaja on, ja hankintasopimuksen tekemisestä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on.
Toiseksi siitä väitteestä, jonka mukaan kantaja vaatiessaan yhtä suurta vahingonkorvausta kuin ne tulot, jotka se olisi ilmeisesti korkoineen saanut, jos se olisi voittanut tarjouskilpailun, pyrkii nyt käsiteltävällä kanteella mitätöimään sen päätöksen vaikutukset, jolla sen tarjous hylättiin ja hankintasopimus tehtiin sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, on riittävää todeta, että tämä väite on hylättävä, koska edellä 36–40 kohdasta ilmenee, että nyt käsiteltävän vahingonkorvauskanteen tavoite ja vaikutukset eivät ole samat kuin sen kanteen, jossa vaaditaan kumoamaan päätös sen yhtymän tarjouksen hylkäämisestä, johon kantaja kuuluu, ja hankintasopimuksen tekemisestä sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on.
Tästä seuraa, että kanne on otettava tutkittavaksi.

Kantajan esittämien väitteiden tutkittavaksi ottaminen
Komissio väittää ensinnäkin, että koska kantaja ei ole esittänyt mitään perusteluja sen kanneperusteen tueksi, jonka mukaan hankintaviranomainen on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan nojalla.
Vastauksessaan kantaja täsmentää, että luottamuksensuojan periaatetta on loukattu, koska se ilmoitti unionin edustustolle eturistiriidasta ja koska se saattoi perustellusti odottaa, että edustusto toteuttaa tarvittavat toimenpiteet tutkiakseen tiedot ja toimiakseen asianmukaisesti. Tehdessään tästä tiedosta huolimatta hankintasopimuksen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, unionin edustusto ei vastannut kantajan odotuksiin.
Tältä osin on muistutettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan – luettuna yhdessä kyseisen perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan ja 2.5.1991 tehdyn unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa – nojalla kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa tuomioistuinvalvontaa tarvittaessa siten, ettei se tukeudu muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne oleelliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, ilmenevät ainakin pääpiirteittäin mutta silti johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmästä (tuomio 18.9.2014, Holcim (Romania) v. komissio,
T‑317/12
,
EU:T:2014:782
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa kannekirjelmän 19–42 kohdasta ilmenee, että vahingonkorvauskanteensa tueksi kantaja vetoaa lainvastaisuuteen muun muassa yhdenvertaisen kohtelun, hyvän hallinnon ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamisen takia. Tältä osin on todettava kannekirjelmän sanamuodosta ilmenevän selvästi, että kaikki tämän lainvastaisuuden tueksi esitetyt väitteet koskevat edellä mainittujen periaatteiden, mukaan lukien luottamuksensuojan periaate, loukkaamista tarjouskilpailumenettelyssä.
Tästä seuraa, että komission väite on hylättävä ja että kantajan väitteet, jotka perustuvat luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, on otettava tutkittavaksi.
Komissio väittää toiseksi, että kantaja vetoaa ensimmäisen kerran vastauskirjelmävaiheessa perusoikeuksiensa, ja erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan, loukkaamiseen, ja toteaa, ettei kantaja voi vastauskirjelmävaiheessa väittää, että ”huonon hallinnon taakse kätkeytyy perusoikeuksien loukkauksia”. Se väittää myös, ettei tämä perusoikeuksien loukkaamista koskeva kanneperuste ole työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan määräysten mukainen.
Työjärjestyksen 84 artiklan 1 kohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana ilmenneisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. Lisäksi peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin – nimenomaisesti tai implisiittisesti – kannekirjelmässä esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, on kuitenkin otettava tutkittavaksi. Myöskään perusteita, joiden sisällöllä on läheinen yhteys kannekirjelmässä esitettyyn perusteeseen, ei voida pitää uusina perusteina, ja niiden esittäminen on sallittua vastauskirjelmässä tai istunnossa (ks. tuomio 12.9.2012, Italia v. komissio,
T‑394/06
, ei julkaistu,
EU:T:2012:417
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on aluksi muistutettava, että kannekirjelmän 39, 42, 43, 46 ja 48 kohdasta ilmenee, että kantaja vetoaa nyt käsiteltävän vahingonkorvauskanteen tueksi hyvän hallintotavan periaatteen loukkaamiseen.
Vastineen 42 kohdasta ilmenee, että komissio on korostanut, että oikeuskäytännön mukaan hyvän hallinnon periaatteella ei luoda yksityisille oikeuksia, paitsi silloin, kun sillä ilmaistaan jotakin erityisiä oikeuksia, joihin kantaja ei ole vedonnut käsiteltävässä asiassa.
Vastauskirjelmän 15 ja 16 kohdassa kantaja vastaa vielä tähän komission väitteeseen vetoamalla siihen, että hyvän hallinnon periaatetta on loukattu sillä perusteella, ettei eturistiriidan suhteen ole toteutettu asianmukaisia toimia ja ettei sen tekemän kantelun johdosta ole annettu kattavia ja avoimia tietoja, vaikka sillä oli perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan nojalla oikeus siihen, että komissio käsittelee sen asian oikeudenmukaisesti.
Näistä seikoista seuraa, että kantaja vastaa vastauskirjelmässään vain komission väitteisiin ja erityisesti väitteeseen, jonka mukaan kantaja ei vedonnut hyvän hallinnon periaatteesta johtuvien erityisten oikeuksien loukkaamiseen. Komissio ei näin ollen voi perustellusti väittää, että kantaja vetoaa perusoikeuksiensa loukkaamiseen ensimmäisen kerran vastauskirjelmävaiheessa.
Perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomisen osalta on aluksi muistettava, että tässä määräyksessä vahvistettu oikeus hyvään hallintoon ilmentää erästä unionin oikeuden yleistä periaatetta (tuomio 8.5.2014, N.,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
,
kohta ja tuomio 19.6.2014, Commune de Millau ja SEMEA v. komissio,
C‑531/12 P
,
EU:C:2014:2008
,
kohta). Perusoikeuskirjan selitysten (
EUVL 2007, C 303, s. 17
) mukaan perusoikeuskirjan 41 artiklan perustana on, että unioni on oikeusyhteisö, jonka ominaispiirteet ovat kehittyneet oikeuskäytännössä, jolla on vakiinnutettu hyvä hallinto yleisenä oikeusperiaatteena. Kannekirjelmän 43 kohdasta ilmenee lopuksi, että kantaja väittää komission olleen velvollinen erityisesti toimimaan huolellisesti ja että tällainen velvoite johtuu hyvää hallintoa koskevasta yleisestä periaatteesta. On kuitenkin todettava, että näin tehdessään kantaja vetoaa pääosin perusoikeuskirjan 41 artiklassa tunnustettuun erityiseen oikeuteen. Kantajan väitteet liittyvät nimittäin kyseisen asiakirjan 41 artiklan 1 kohdassa tunnustettuun oikeuteen, ja edellä mainitun kohdan mukaan ”jokaisella on oikeus siihen, että unionin toimielimet, elimet ja laitokset käsittelevät hänen asiansa puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa”, koska oikeuskäytännön mukaan huolellisuusvelvoite sisältyy hyvän hallinnon periaatteeseen, sitä sovelletaan yleisesti unionin hallinnon toimintaan sen suhteissa yleisöön ja se edellyttää, että hallinto toimii huolellisesti ja varovaisesti (ks. vastaavasti tuomio 16.12.2008, Masdar (UK) v. komissio,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
ja
kohta).
Tästä seuraa, että yhtäältä perusoikeuskirjan 41 artiklan mainitseminen vastauskirjelmässä ainakin liittyy läheisesti väitteisiin, jotka koskevat hyvän hallintotavan periaatteen loukkaamista, ja että toisaalta vedotessaan huolellisuusvelvoitteeseen, joka on olennainen osa edellä mainittua periaatetta, kantaja on kannekirjelmästä alkaen vedonnut perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomiseen. Toisin kuin komissio väittää, perusoikeuskirjan 41 artiklaan perustuvat perustelut eivät siis ole uusia, ja ne on siksi otettava tutkittavaksi.
Komission väitteestä, jonka mukaan tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska kantaja ei ole osoittanut rikkomista, johon se on vedonnut, eikä tämän rikkomisen tueksi esitettyjä perusteluja, on todettava, että lainvastaisuus, johon vedotaan hyvän hallinnon periaatteen loukkaamisen ja perusoikeuskirjan 41 artiklan nojalla, täyttää edellä tämän ratkaisuehdotuksen 46 kohdassa mieliin palautetut edellytykset, joita voidaan soveltaa käsiteltävässä asiassa soveltuvin osin. On nimittäin katsottava, että hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen perustuvat kantajan väitteet on esitetty tämän loukkaamisen sekä perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomisen tueksi.
Komissio väittää kolmanneksi, että kantaja vetoaa vastauskirjelmässä ensimmäisen kerran perusteeseen, joka koskee neuvoston direktiivien 89/665/ETY ja 92/13/ETY muuttamisesta julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen tehokkuuden parantamiseksi 11.12.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/66/EY (
EUVL 2007, L 335, s. 31
) rikkomista, ja että tämä peruste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Tältä osin on riittävää todeta, että kantaja ilmoittaa vastauskirjelmän 36 kohdassa selvästi, että ”direktiiviä 2007/66 ei voida soveltaa komission tarjouskilpailuihin”. Toisin kuin komissio väittää, kantaja siis mainitsee direktiivin 2007/66 väitteidensä tueksi, mutta ei kuitenkaan vetoa tämän säädöksen rikkomiseen.
Näin ollen komission väite on hylättävä.
B

Pääasia

Unionin vastuun syntymisen edellytykset
SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellä mainitussa määräyksessä tarkoitetulle sopimussuhteen ulkopuoliselle unionin vastuulle, joka syntyy sen elinten lainvastaisesta menettelystä, on asetettu seuraavat kolme edellytystä: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja väitetyn toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
–
kohta; tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
ja
–
kohta ja tuomio 16.10.2014, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑297/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:888
,
kohta).
Toimielimen lainvastaiseen toimintaan liittyvän edellytyksen osalta on näytettävä toteen sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla annetaan yksityisille oikeuksia (tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,42 ja 43 kohta ja tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
kohta).
Vain sellainen toimielimen lainvastaisuus, josta aiheutuu tällainen riittävän ilmeinen rikkominen, voi siis johtaa unionin vastuun syntymiseen. Tältä osin on muistettava, että ratkaiseva peruste unionin oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi on toimielimen harkintavallalle asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen (tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
kohta). Oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti, että sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevassa vakiintuneessa oikeuskäytännössä otetaan nimenomaan huomioon säänneltävien tilanteiden monimuotoisuus, lainsäädännön soveltamis- tai tulkintavaikeudet ja erityisesti riidanalaisen säädöksen antaneen toimielimen harkintavalta (tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
kohta; tuomio 10.12.2002, komissio v. Camar ja Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
,
kohta ja tuomio 10.7.2003, komissio v. Fresh Marine,
C‑472/00 P
,
EU:C:2003:399
,
kohta).
Vahingon todellisuutta koskevasta edellytyksestä on muistettava, että unioni voi joutua vastuuseen ainoastaan siinä tapauksessa, että kantaja on kärsinyt ”todellisen ja varman vahingon”. Tällä perusteella kantajan on esitettävä unionin tuomioistuimille ratkaiseva näyttö, joka on tarpeen kantajalle aiheutuneen vahingon olemassaolon ja laajuuden selvittämiseksi (ks. tuomio 16.7.2009, SELEX Sistemi Integrati v. komissio,
C‑481/07 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:461
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.11.2011, Idromacchine ym. v. komissio,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syy-yhteyttä koskevan edellytyksen osalta on todettava sen täyttyvän, jos kyseisen toimielimen syyksi luetun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on suora syy-yhteys, joka kantajan on näytettävä toteen. Unionin voidaan katsoa olevan vastuussa ainoastaan vahingosta, joka johtuu riittävän suoraan asianomaisen toimielimen sääntöjenvastaisesta toiminnasta (ks. vastaavasti määräys 5.7.2007, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret v. neuvosto ja komissio,
C‑255/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2007:414
,
kohta).
Koska yksi kolmesta sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytyksistä ei täyty, vahingonkorvauskanne on hylättävä tarvitsematta tutkia, täyttyvätkö kaksi muuta edellytystä (tuomio 15.9.1994, KYDEP v. neuvosto ja komissio,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
,
kohta ja tuomio 16.10.2014, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑297/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:888
,
kohta).
On tutkittava, täyttyvätkö nämä edellytykset käsiteltävässä asiassa.
a)

Lainvastaisuudet
Kantaja vetoaa lähinnä kahteen toisistaan erilliseen lainvastaisuuteen eli yhtäältä tarjouskilpailun riittämättömään valvontaan ja eturistiriitaan yrityksen A hyväksi sekä toisaalta siihen, että sille ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä viipeellä.
Aluksi on todettava, että kantaja vetoaa nyt käsiteltävän kanteen tueksi ja osoittaakseen sellaisen lainvastaisuuden olemassaolon, joka mahdollistaa unionin vastuun syntymisen käsiteltävässä asiassa, oikeusasiamiehen 27.1.2014 tekemään päätökseen, jossa todetaan, että salliessaan tarjouskilpailun voittajan asiantuntijan osallistua tehtävänkuvausten laadintaan, mistä oli seurauksena ainakin ilmeinen eturistiriita, komissio syyllistyi huonoon hallintoon. Tältä osin on komission tavoin muistutettava, että oikeusasiamiehen päätelmät eivät sinänsä sido unionin tuomioistuimia ja että ne ovat vain osoitus siitä, että asianomainen toimielin on loukannut hyvän hallintotavan periaatetta. Oikeusasiamiehen, jolla ei ole valtaa antaa sitovia päätöksiä, suorittama menettely on nimittäin unionin kansalaisille vaihtoehto kanteen nostamiselle unionin tuomioistuimissa, ja tähän menettelyyn sovelletaan erityisiä kriteerejä, eikä sillä välttämättä ole samoja tavoitteita kuin tuomioistuimessa nostettavalla kanteella. Näin ollen se, että oikeusasiamies on todennut kyseen olevan huonosta hallinnosta, ei sellaisenaan tarkoita, että asianomaisen toimielimen toiminnalla rikotaan riittävän ilmeisesti oikeussääntöä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla (tuomio 25.10.2007, Komninou ym. v. komissio,
C‑167/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2007:633
,
kohta).
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että yhtäältä unionin tuomioistuimen on määritettävä oman arvionsa mukaan, merkitsevätkö ne lainvastaisuudet, joihin käsiteltävässä asiassa on vedottu, sellaisen oikeussäännön, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeistä rikkomista, ja toisaalta, että tässä tarkoituksessa oikeusasiamiehen päätös on – toisin kuin komissio väittää – merkityksellinen mutta että se on otettava huomioon vain mahdollisena osoituksena siitä, että komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
1)

Väitetty lainvastaisuus, joka koskee tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa ja eturistiriidan olemassaoloa yhtiön A hyväksi
Ensimmäisen lainvastaisuuden osalta, johon kantaja vetoaa, se esittää kahdenlaisia väitteitä, jotka perustuvat myös varainhoitoasetuksessa ja PRAG-oppaassa mainittujen yhdenvertaisen kohtelun, hyvän hallinnon ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamiseen. Kantaja väittää yhtäältä, että tarjouskilpailun riittämätön valvonta ja eturistiriitaa koskevien väitteiden puutteellinen tutkiminen erityisesti jättämällä tutkimatta P:n ja yhtiön A vakuutukset siitä, etteivät ne olleet eturistiriitatilanteessa, eturistiriitaan liittyvän tutkimuksen puutteet, P:n osallistumisesta tehtävänkuvausten laadintaan, yhtiölle A koituneen edun arvioimatta jättäminen, arviointikomitean puolueellisuus ja tutkimuksesta annettujen tietojen epätarkkuus ovat vastoin huolellisuusvelvoitetta ja hyvän hallinnon periaatetta.
Kantaja väittää toisaalta, että eturistiriitaan liittyvän tutkimuksen puutteet paitsi loukkaavat hyvän hallinnon periaatetta myös rikkovat huolellisuusvelvoitetta, jonka nojalla oli valvottava varainhoitoasetuksen 89 artiklan noudattamista. Lisäksi varainhoitoasetuksen 94 artiklaa olisi pitänyt soveltaa niiden yhtiön A ja P:n antamien vakuutusten johdosta, joiden mukaan ne eivät olleet eturistiriitatilanteessa. Kantaja katsoo lopuksi, että P:n osallistuminen tehtävänkuvausten laadintaan aiheuttaa tarjoajien yhdenvertaisuutta loukkaavan eturistiriidan, jota komissio ei ole pystynyt estämään tutkimuksen puutteiden vuoksi.
Komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tarjoaja on suljettava menettelyn ulkopuolelle, jos on olemassa eturistiriidan riski, ja että riski on arvioitava konkreettisesti. Sen mukaan PRAG-oppaasta ilmenee lisäksi, että tarjouskilpailuehdotuksen valmisteluun osallistunut hakija on suljettava pois menettelystä, paitsi jos osoitetaan, ettei kyseessä ole vilpillinen kilpailu.
Komission mukaan se, että P oli yhtiön A asiantuntija aikaisemman hankintasopimuksen aikana, ei aiheuta eturistiriitaa, jonka perusteella yhtiö voitaisiin sulkea tarjouskilpailumenettelyn ulkopuolelle, koska eturistiriidan olemassaolo ja tarvittaessa sen seuraukset on arvioitava konkreettisesti. Lisäksi tehtävänkuvaukset laadittiin komission mukaan vilpittömän kilpailun varmistamiseksi. Vaikka siis oletettaisiin, että yhtiö A oli saanut etua aikaisemman tarjouskilpailun voittajana, muut hakijat saattoivat myös hankkia saman teknisen tietämyksen.
Vaikka komissio myöntää, että hankintaviranomaisen huolimattomuus on voinut aiheuttaa ilmeisen eturistiriidan, se väittää, että olosuhteet huomioon ottaen kyseessä ei ollut eturistiriita. Se katsoo lisäksi, että hankintaviranomainen on noudattanut velvoitettaan suorittaa mahdollista eturistiriitaa koskeva perusteellinen arviointi.
Edellä 63 ja 64 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on määritettävä, onko kantaja käsiteltävässä asiassa näyttänyt toteen sellaisen oikeussäännön, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeisen rikkomisen.
i)

Sellaisten oikeussääntöjen, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, olemassaolo
Velvollisuudesta näyttää toteen, että toimielin on rikkonut oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, kantaja väittää, että komissio on rikkonut useita oikeussääntöjä, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, eli luottamuksensuojan, yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteita, jotka on mainittu myös varainhoitoasetuksessa ja PRAG-oppaan 2.3.6 kohdassa, sekä huolellisuusvelvoitetta, jonka nojalla sen on valvottava varainhoitoasetuksen 89 artiklan, kyseisen asetuksen 94 artiklan ja eturistiriitatilanteiden hallitsemista julkisissa palveluissa koskevien OECD:n toimintaohjeiden noudattamista.
Tältä osin on muistettava, että luottamuksensuojan periaate on oikeussääntö, jolla annetaan oikeuksia yksityisille (ks. tuomio 6.12.2001, Emesa Sugar v. neuvosto,
T‑43/98
,
EU:T:2001:279
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Varainhoitoasetuksen 89 ja 94 artiklan sekä PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan taustalla olevan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen osalta oikeuskäytännöstä ilmenee, että se antaa itsessään oikeuksia yksityisille (tuomio 4.10.1979, Ireks-Arkady v. ETY,
238/78
,
EU:C:1979:226
,
kohta). Näin ollen varainhoitoasetuksen 89 artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan talousarviosta kokonaan tai osittain rahoitettavissa julkisissa hankinnoissa on noudatettava tasapuolisen kohtelun ja syrjimättömyyden periaatteita, ja mainitun asetuksen 94 artiklaa, jonka mukaan ehdokas tai tarjoaja, joka kyseisen hankintamenettelyn yhteydessä on jäävi tai on syyllistynyt väärien tietojen antamiseen suljetaan hankintamenettelyn ulkopuolelle, on myös pidettävä oikeussääntöinä, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, siltä osin kuin niiden tarkoituksena on varmistaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen hankintamenettelyissä.
Hyvän hallinnon periaatteen osalta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tähän periaatteeseen sisältyvää huolellisuusvelvoitetta sovelletaan yleisesti unionin hallinnon toimintaan sen suhteissa yleisöön (tuomio 16.12.2008, Masdar (UK) v. komissio,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
kohta; tuomio 9.9.2008, MyTravel v. komissio,
T‑212/03
,
EU:T:2008:315
,
kohta ja tuomio 16.12.2015, Chart v. SEAE,
T‑138/14
,
EU:T:2015:981
,
kohta) ja että se velvoittaa toimivaltaisen toimielimen tutkimaan huolellisesti ja puolueettomasti kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset seikat (ks. tuomio 16.12.2015, Chart v. SEAE,
T‑138/14
,
EU:T:2015:981
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on lisäksi tunnustettu, että unionin hallinto saattoi olla sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa lainvastaisesta toiminnasta, kun se ei toiminut vaaditulla tavalla huolellisesti ja aiheutti tämän vuoksi vahinkoa (tuomio 16.12.2008, Masdar (UK) v. komissio,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Erityisesti jos todetaan, että toimielin on syyllistynyt säännönvastaisuuteen, jollaista normaalisti varovainen ja huolellinen viranomainen ei olisi tavanomaisesti vastaavissa olosuhteissa tehnyt, toimielimen toimintaa voidaan pitää sillä tavoin lainvastaisena, että unionin vastuu syntyy sen perusteella SEUT 340 artiklan mukaisesti (tuomio 12.7.2001, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio,
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99
,
EU:T:2001:184
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa kantaja väittää, että tarjouskilpailumenettelyn riittämättömään valvontaan liittyvä lainvastaisuus johtuu hyvän hallinnon periaatteen noudattamatta jättämisestä. Tässä yhteydessä se väittää erityisesti kannekirjelmän 28 ja 43 kohdassa ja vastauskirjelmän 15 kohdassa, että tämä lainvastaisuus on seurausta huolellisuusvelvoitteen laiminlyömistä. Kantajan mukaan oli siis komission tehtävä suorittaa riittävän perusteellinen ja tasapuolinen tutkimus sen määrittämiseksi, oliko P:n osallistuminen tehtävänkuvausten laadintaan tuonut yhtiölle A etua tarjouskilpailumenettelyssä.
Näin tehdessään kantaja ei vetoa pelkästään yleiseen velvollisuuteen, joka komissiolle on asetettu sen varmistamiseksi, että kyseinen toimielin noudattaa sääntöjä, joilla taataan oikeusvaltioperiaatteen noudattaminen unionissa. Kantaja vetoaa päinvastoin huolellisuusvelvoitteeseen, koska tätä velvoitetta noudattamalla taataan, että komissio tutkii asianmukaisesti ja perusteellisesti kaikki seikat, jotka liittyvät yhtäältä P:n osallistumiseen tehtävänkuvausten laadintaan ja toisaalta hankintasopimuksen tekemiseen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, ja koska sen tavoitteena on suojella yksityisiä ja antaa heille oikeuksia.
Tässä tilanteessa on katsottava, että hyvän hallinnon periaate ja perusoikeuskirjan 41 artikla, sellaisina kuin kantaja on niihin vedonnut, ilmentävät tässä määräyksessä tarkoitettuja erityisiä oikeuksia eli oikeutta saada asiansa käsitellyksi puolueettomasti ja siten toimivaltaisen toimielimen velvoitetta tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän tapauksen kannalta merkitykselliset seikat. Näin ollen hyvän hallinnon periaatetta ja perusoikeuskirjan 41 artiklaa on käsiteltävässä asiassa pidettävä oikeussääntöinä, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille.
Lopuksi on todettava, että koska eturistiriitatilanteiden hallitsemista julkisissa palveluissa koskevat OECD:n toimintaohjeet eivät sido unionin toimielimiä (tuomio 11.6.2014, Communicaid Group v. komissio,
T‑4/13
, ei julkaistu,
EU:T:2014:437
,
kohta), niitä ei voida pitää oikeussääntönä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille.
ii)

Riittävän ilmeisten rikkomisten olemassaolo
Riittävän ilmeisten rikkomisten olemassaolon osalta kantaja esittää kahdenlaisia väitteitä, jotka liittyvät yhtäältä tarjouskilpailumenettelyn riittämättömään valvontaan ja eturistiriitoja koskevien väitteiden puutteelliseen tutkimiseen, jotka kantajan mukaan lisäksi estivät hankintaviranomaista noudattamasta varainhoitoasetusta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja toisaalta siihen, että yhtiö A oli eturistiriitatilanteessa, osoittaakseen, että komissio on riittävän ilmeisellä tavalla loukannut yhdenvertaisen kohtelun, hyvän hallinnon ja luottamuksensuojan periaatteita sekä rikkonut varainhoitoasetuksen 89 ja 94 artiklaa.
Heti aluksi on hylättävä väitteet, jotka perustuvat luottamuksensuojan periaatteen riittävän ilmeiseen loukkaamiseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nimittäin kaikilla taloudellisilla toimijoilla, joille toimielimen toiminnan johdosta on syntynyt perusteltuja odotuksia, on mahdollisuus vedota luottamuksen suojan periaatteeseen (ks. tuomio 13.7.1995, O’Dwyer ym. v. neuvosto,
T‑466/93, T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93 ja T‑477/93
,
EU:T:1995:136
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Hankintaviranomainen kuitenkin valitsee hankintasopimuksen sopimuspuolen tarjousten vertailevan arvioinnin perusteella, eikä millään tarjoajalla ole oikeutta katsoa saavansa automaattisesti sopimuksen.
Kantaja ei ole myöskään ole lainkaan väittänyt, että hankintaviranomainen olisi käsiteltävässä asiassa luonut tiettyjä odotuksia hankintamenettelyn lopputuloksen tai eturistiriitoja koskevien väitteiden tutkimisen suhteen.
Kantaja ei näin ollen voi vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, ja tämä väite on hylättävä perusteettomana. On kuitenkin ratkaistava, onko kantaja muilla väitteillään osoittanut käsiteltävässä asiassa riittävän ilmeisen unionin oikeuden rikkomisen.
Kantaja väittää ensinnäkin, että tarjouskilpailumenettelyn riittämätön valvonta ja eturistiriitaa koskevien väitteiden puutteellinen tutkiminen merkitsevät unionin oikeuden ja erityisesti hyvän hallinnon periaatteeseen ja perusoikeuskirjan 41 artiklaan sisältyvän huolellisuusvelvoitteen riittävän ilmeistä rikkomista. Se lisää, että huolellisuusvelvoitteen rikkominen on aiheuttanut varainhoitoasetuksen 89 ja 94 artiklan rikkomisen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen. Tämän väitteen tueksi kantaja esittää, ettei tutkimus voinut olla puolueeton arviointikomitean kokoonpanon takia, että eturistiriitaa koskevien väitteiden johdosta suoritetusta tutkimuksesta toimitetut tiedot olivat epätarkkoja, että tarjouskilpailumenettelyn valvonta oli riittämätöntä ja että eturistiriitaa koskevien väitteiden johdosta tehty tutkimus oli puutteellinen.
Tältä osin on aluksi muistettava, että hankintaviranomaisella on velvollisuus valvoa kussakin tarjouskilpailumenettelyn vaiheessa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamista ja siten kaikkien tarjoajien yhdenvertaisten mahdollisuuksien periaatteen noudattamista (tuomio 12.7.2007, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑250/05
, ei julkaistu,
EU:T:2007:225
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaate, jonka tavoitteena on julkiseen hankintaan osallistuvien yritysten välisen terveen ja toimivan kilpailun kehittymisen edistäminen, edellyttää sitä, että kaikilla tarjoajilla on samat mahdollisuudet tarjoustensa ehtojen laatimisessa, ja näin ollen sitä, että tarjouksille on asetettu samat ehdot kaikkien kilpailijoiden osalta (ks. tuomio 9.9.2009, Brink’s Security Luxembourg v. komissio,
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhdenvertaisen kohtelun periaate merkitsee myös sitä, että tarjoajilla on oltava yhdenvertaiset mahdollisuudet sekä silloin, kun ne laativat tarjouksiaan, että silloin, kun hankintaviranomainen arvioi niiden tekemiä tarjouksia (tuomio 11.6.2014, Communicaid Group v. komissio,
T‑4/13
, ei julkaistu,
EU:T:2014:437
,
kohta).
Henkilö voi kuitenkin olla eturistiriitaan johtavassa tilanteessa, jos hän ilman aikomustakin voi vaikuttaa julkisen hankinnan ehtoihin, koska on itse tarjouksentekijä kyseessä olevassa julkisessa hankinnassa. Tällainen tilanne on omiaan vääristämään kilpailua tarjouksentekijöiden välillä (tuomio 3.3.2005, Fabricom,
C‑21/03 ja C‑34/03
,
EU:C:2005:127
,
kohta ja tuomio 11.6.2014, Communicaid Group v. komissio,
T‑4/13
, ei julkaistu,
EU:T:2014:437
,
kohta), ja sille on ominaista epätasa-arvo tarjoajien kesken.
Oikeuskäytännön ja PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan mukaan eturistiriidan riski on erityisesti olemassa siinä tapauksessa, että henkilö on ollut vastuussa hankintasopimusmenettelyyn liittyvistä valmistelutöistä ja hän osallistuu tähän samaan menettelyyn, koska tällaisessa tapauksessa kyseinen henkilö saattaa olla tilanteessa, joka voi johtaa eturistiriitaan (tuomio 3.3.2005, Fabricom,
C‑21/03 ja C‑34/03
,
EU:C:2005:127
,
–
kohta).
Jos kuitenkin varainhoitoasetuksen 94 artiklan mukaisesti ehdokas tai tarjoaja, joka hankintamenettelyn yhteydessä on jäävi, suljetaan kyseisen hankintamenettelyn ulkopuolelle, tämän säännöksen perusteella saadaan tarjoaja kuitenkin sulkea hankintamenettelyn ulkopuolelle vain, jos siinä tarkoitettu eturistiriitatilanne on todellinen eikä hypoteettinen. Siksi eturistiriidan riskin on oltava tosiasiallisesti todettu tarjouksen ja tarjoajan tilanteen konkreettisen arvioinnin perusteella (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2005, Fabricom,
C‑21/03 ja C‑34/03
,
EU:C:2005:127
,
–
kohta; tuomio 19.5.2009, Assitur,
C‑538/07
,
EU:C:2009:317
,
–
kohta ja tuomio 18.4.2007, Deloitte Business Advisory v. komissio,
T‑195/05
,
EU:T:2007:107
,
kohta).
On siis hankintaviranomaisen tehtävä arvioida ja varmistua siitä, onko olemassa todellista vaaraa sellaisten käytäntöjen ilmenemisestä, jotka voivat uhata avoimuutta ja vääristää kilpailua tarjoajien välillä ja antaa tarjoajalle, joka on vaarassa tulla suljetuksi hankintamenettelyn ulkopuolelle, mahdollisuus osoittaa, että hänen tapauksessaan ei ole todellista vaaraa tällaisen eturistiriidan syntymisestä (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2005, Fabricom,
C‑21/03 ja C‑34/03
,
EU:C:2005:127
,
ja
kohta; tuomio 19.5.2009, Assitur,
C‑538/07
,
EU:C:2009:317
,
kohta ja tuomio 23.12.2009, Serrantoni ja Consorzio stabile edili,
C‑376/08
,
EU:C:2009:808
,
kohta).
Huolimatta siitä, ettei hankintaviranomaisella ole ehdotonta velvollisuutta sulkea järjestelmällisesti pois eturistiriitatilanteessa olevia tarjoajia, eturistiriitatilanteessa olevan tarjoajan sulkeminen pois on kuitenkin välttämätöntä, kun ei ole asianmukaisempaa keinoa, jolla pystyttäisiin estämään kaikenlainen tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja avoimuusperiaatteen loukkaaminen (ks. tuomio 20.3.2013, Nexans France v. Entreprise commune Fusion for Energy,
T‑415/10
,
EU:T:2013:141
, 116 ja 117 oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska hankintaviranomaisten on kohdeltava taloudellisia toimijoita yhdenvertaisesti ja syrjimättä ja toimittava avoimesti, niillä on aktiivinen rooli edellä mainittujen periaatteiden soveltamisessa ja noudattamisessa. Hankintaviranomaisen pitää erityisesti joka tapauksessa tarkastaa mahdollisten eturistiriitojen olemassaolo ja toteuttaa tarkoituksenmukaiset toimenpiteet estääkseen, paljastaakseen ja poistaakseen eturistiriidat (ks. vastaavasti tuomio 12.3.2015, eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
,
ja
kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että hankintaviranomaisen on yhtäältä varmistettava, että tarjouskilpailumenettelyn jokaisessa vaiheessa noudatetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja toisaalta ratkaistava tapauskohtaisesti ja konkreettisen arvioinnin perusteella, onko jokin henkilö tai hakija eturistiriitatilanteessa, ennen kuin kyseinen henkilö tai hakija päätetään sulkea tarjouskilpailumenettelyn ulkopuolelle ja hankintasopimus tehdään.
Tässä yhteydessä on muistettava, että jos toimielimen todetaan syyllistyneen säännönvastaisuuteen, jollaista normaalisti varovainen ja huolellinen viranomainen ei olisi tavanomaisesti vastaavissa olosuhteissa tehnyt, toimielimen toimintaa voidaan pitää sillä tavoin lainvastaisena, että unionin vastuu syntyy sen perusteella SEUT 340 artiklan mukaisesti (tuomio 12.7.2001, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio,
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99
,
EU:T:2001:184
,
kohta).
Huolellisuusvelvoite siis edellyttää, että toimielimet toimivat huolellisesti ja varovaisesti (ks. vastaavasti 16.12.2008, Masdar (UK) v. komissio,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
ja
kohta) ja velvoittaa tutkimaan huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (ks. vastaavasti tuomio 21.11.1991, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
kohta; tuomio 6.11.2008, Alankomaat v. komissio,
C‑405/07 P
,
EU:C:2008:613
,
kohta ja tuomio 9.9.2011, Dow AgroSciences ym. v. komissio,
T‑475/07
,
EU:T:2011:445
,
kohta).
Jos erityisesti hankintasopimusten alalla on olemassa eturistiriidan riski, hankintaviranomaisella on velvollisuus valmistella ja tehdä vaaditulla huolellisuudella ja kaikkien merkityksellisten seikkojen perusteella päätöksensä kyseisen hankintamenettelyn jatkosta. Tällainen velvollisuus perustuu erityisesti hyvän hallintotavan ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteisiin, koska hankintaviranomaisella on tarjouskilpailumenettelyn kaikissa vaiheissa velvollisuus valvoa, että kaikkien tarjoajien osalta noudatetaan yhdenvertaisen kohtelun ja näin ollen yhtäläisten mahdollisuuksien periaatetta (tuomio 17.3.2005, AFCon Management Consultants ym. v. komissio,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
,
kohta).
On lopuksi muistettava, että kun hallintoa pyydetään suorittamaan tutkinta, sen on suoritettava se kaikella mahdollisella huolella olemassa olevien epäilyjen hälventämiseksi ja tilanteen selventämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 11.11.1986, Irish Grain Board,
254/85
,
EU:C:1986:422
,
kohta).
Tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa ja eturistiriidan olemassaoloa yhtiön A hyväksi on arvioitava kaikkien näiden tekijöiden valossa.
Ensinnäkin useat seikat, joita kantaja on tuonut esiin osoittaakseen huolellisuusvelvoitteen rikkomisen olemassaolon, on hylättävä perusteettomina.
Siten väite, jonka mukaan tutkimus ei ollut puolueeton johtuen sen arviointikomitean kokoonpanosta, joka suoritti tutkimuksen eturistiriidan olemassaolon arvioimiseksi ja suositusten antamiseksi hankintaviranomaiselle, on hylättävä sillä perusteella, että yhtäältä se, että arviointikomiteaan kuului pääosin komission asiamiehiä, ei itsessään osoita, ettei tutkimus ollut puolueeton, ja että toisaalta kantaja ei esitä mitään tietoja, joilla voitaisiin osoittaa, että tämä seikka tarkoittaa huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiä.
Väitteestä, jonka mukaan eturistiriitaa koskevien väitteiden johdosta suoritetusta tutkimuksesta toimitetut tiedot ovat epätarkkoja eikä kantaja voinut niiden perusteella ymmärtää, miten eturistiriidan puuttuminen on osoitettu, mikä loukkasi hyvän hallinnon periaatetta, on korostettava asiakirja-aineistosta ilmenevän, että unionin edustusto toimitti kantajalle sekä kaikille ehdokkaille ja tarjoajille tietoja tämän tutkimuksen kulusta ja tuloksista.
Kantajan 15.10.2010 esittämään selvennyspyyntöön 22.10.2010 annetun unionin edustuston vastauksen mukaan hankintaviranomainen oli laatinut tehtävänkuvaukset antaakseen kaikille tarjoajille mahdollisimman paljon tietoa tarjouksen valmistelua varten, ja näin ollen terveen kilpailun edellytykset täyttyivät. Samoin 27.1.2011 päivätystä kirjeestä, jossa kantajalle ilmoitettiin sen tarjouksen hylkäämisestä, ilmenee, että arviointikomitea on tutkinut eturistiriitaa koskevat väitteet. Tältä osin kirjeessä mainitaan tutkimus, ja tarkemmin ottaen asiakirjojen, sähköpostikirjeenvaihdon ja muiden viestien tarkastelu, ja ilmoitetaan syyt, joiden takia P vaikuttaa olevan tehtävänkuvaukset sisältävän Word-asiakirjan laatija.
Kaikki nämä tiedot huomioon ottaen kantaja saattoi ilman pienintäkään epäilystä ymmärtää, minkä tietojen perusteella arviointikomitea ja unionin edustusto olivat sulkeneet pois sekä eturistiriidan riskin että olemassaolon. Näin ollen ja riippumatta siitä, olivatko nämä tiedot riittävä peruste eturistiriitaa koskevien väitteiden pois sulkemiseksi, komissiota ei voida moittia siitä, että se olisi toimittanut epätarkkoja tietoja, joiden perusteella kantaja ei voinut ymmärtää, miten eturistiriidan puuttuminen oli näytetty toteen, ja että se olisi laiminlyönyt huolellisuusvelvoitteen noudattamisen.
On kuitenkin toiseksi todettava, että kaikki muut kantajan esittämät seikat osoittavat riittävän ilmeisellä tavalla huolellisuusvelvoitteen noudattamisen laiminlyönnin tarjouskilpailumenettelyn yhteydessä.
Siltä osin kuin on kyse menettelyn valvonnan puutteesta, koska yhtiön A ja sittemmin P:n vakuutukset siitä, etteivät ne olleet eturistiriitatilanteessa, oli jätetty tutkimatta, on korostettava, että varainhoitoasetuksen 94 artiklan b alakohdan nojalla ehdokas tai tarjoaja, joka on hankintamenettelyssä syyllistynyt väärien tietojen antamiseen ilmoittaessaan hankintaviranomaiselle hankintamenettelyyn osallistumista varten vaadittuja tietoja, suljetaan kyseisen hankintamenettelyn ulkopuolelle.
Kuten kantaja käsiteltävässä asiassa väittää, ei ole kovinkaan uskottavaa, ettei hankintaviranomainen ollut tietoinen siitä, että P toimi yhtiön A asiantuntijana aikaisemman hankintasopimuksen yhteydessä ja että unionin edustustossa toimiva hankejohtaja oli pyytänyt häntä laatimaan tehtävänkuvauksia.
Unionin edustustossa toimiva hankejohtaja oli nimittäin esittänyt tehtävänkuvausten laadintaan liittyvän pyynnön P:lle yhtäältä juuri siksi, että tämä oli toiminut yhtiön A asiantuntijana ensimmäisen hankintasopimuksen yhteydessä. Komissio ei toisaalta missään vaiheessa väittänyt, ettei unionin edustusto tiennyt, että P:tä oli pyydetty laatimaan tehtävänkuvauksia.
On lisäksi kiistatonta, että yhtiö A allekirjoitti hakemuslomakkeen tietoisena siitä, että ehdokas voitiin sulkea menettelyn ulkopuolelle, jos se esittäisi tehtävään asiantuntijaa, joka oli osallistunut tarjouskilpailumenettelyn valmisteluun, ja että yhtiön A valitsemana asiantuntijana P vakuutti, ettei hän ollut eturistiriitatilanteessa.
Koska unionin edustusto oli kuitenkin väistämättä tietoinen siitä, että P oli osallistunut tehtävänkuvausten laatimiseen, hankintaviranomaisen oli tarkistettava, täyttyivätkö varainhoitoasetuksen 94 artiklan b alakohdan soveltamisedellytykset. On nimittäin yhtäältä todettava, että varainhoitoasetuksen 94 artiklan b alakohdan merkitys ei voi aiheuttaa tältä osin sekaannusta, kun siinä säädetään, että ehdokas tai tarjoaja, joka on syyllistynyt väärien tietojen antamiseen, on jätettävä menettelyn ulkopuolelle. Kun toisaalta otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, hankintaviranomainen ei voinut olla tietämätön siitä, että P oli osallistunut tehtävänkuvausten laatimiseen. Näin ollen hankintaviranomaisen oli varmistuttava siitä, ettei tätä säännöstä ollut tarpeen soveltaa.
Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan unionin edustusto oli käsiteltävässä asiassa velvollinen tutkimaan viran puolesta mahdollisen eturistiriidan olemassaolon, on huomautettava, ettei komissio ole osoittanut tai edes väittänyt, että unionin edustusto olisi – ennen kuin muut ehdokkaat tai tarjoajat väittivät yhtiön A olevan eturistiriitatilanteessa – pyytänyt yhtiötä A osoittamaan, ettei se ollut eturistiriitatilanteessa sen takia, että P oli osallistunut tehtävänkuvausten laadintaan.
PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan nojalla on yhtäältä olemassa eturistiriidan riski sen henkilön osalta, joka vastaa hankintasopimukseen liittyvistä valmistelutöistä ja osallistuu tähän samaan hankintaan, ja toisaalta eturistiriitatilanteessa oleva ehdokas tai tarjoaja on suljettava pois tarjouskilpailumenettelystä, ellei tämä esitä näyttöä siitä, ettei tämä seikka johda vilpilliseen kilpailuun, mutta tältä osin on kuitenkin totta, ettei siinä nimenomaisesti määrätä, että hankintaviranomainen on viran puolesta velvollinen tutkimaan asian, on kuitenkin todettava, ettei tässä määräyksessä suljeta pois tällaista velvollisuutta.
Varainhoitoasetuksen 94 artiklan säännösten ja PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan määräysten noudattaminen on lisäksi erityisen välttämätöntä, koska ne ovat konkreettinen ilmaus avoimuuden, suhteellisuuden, yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteista, joita on varainhoitoasetuksen 89 artiklan mukaan noudatettava unionin talousarviosta kokonaan tai osittain rahoitettavissa julkisissa hankinnoissa. Näiden säännösten ja määräysten noudattamisen ja tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi hankintaviranomainen voi olla velvollinen suorittamaan viran puolesta tutkimuksen silloin, kun olosuhteet muistuttavat eturistiriidan olosuhteita.
Koska unionin edustustossa toimiva hankejohtaja oli kuitenkin käsiteltävässä asiassa itse pyytänyt P:tä laatimaan tehtävänkuvauksia, hankintaviranomainen ei voinut olla tietämätön siitä, että P oli osallistunut tehtävänkuvausten laadintaan ja että siihen osallistuminen tarjouskilpailua edeltävissä vaiheissa saattoi synnyttää eturistiriidan ja johtaa vilpilliseen kilpailuun.
Tässä tilanteessa on todettava, että käsiteltävässä asiassa unionin edustusto ei voinut jättää tarkistamatta yhden tarjoajan ja yhden sen asiantuntijan vakuutuksia eikä jättää suorittamatta viran puolesta tutkimusta ratkaistakseen, oliko edellä mainittu tarjoaja eturistiriitatilanteessa.
Siitä kantajan väitteestä, johon se tukeutuu osoittaakseen, että tutkimus oli puutteellinen, koska se kohdistui siihen, kuinka laajasti P osallistui tehtävänkuvausten laadintaan, ja jonka mukaan yhtiölle A tästä osallistumisesta koitunutta strategista etua ei tutkittu, vaikka sen tarjoukselle annetuista pisteistä ilmeni, että tämä etu oli todellinen, on muistutettava, että edellä 106 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan eturistiriidan havaitsemisen jälkeen hankintaviranomaisen, jolla on tarjouskilpailumenettelyn kaikissa vaiheissa velvollisuus valvoa, että kaikkien tarjoajien osalta noudatetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, tehtävänä on valmistella ja tehdä vaaditulla huolellisuudella ja kaikkien merkityksellisten seikkojen perusteella päätöksensä kyseisen hankintamenettelyn jatkosta.
Koska hankintaviranomaisen on kuitenkin tarjouskilpailumenettelyn kaikissa vaiheissa valvottava yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamista, tällainen huolellisuusvelvoite sitoo välttämättä hankintaviranomaista, kun sillä on hallussaan eturistiriidan riskiin liittyviä tietoja, ja sen on vahvistettava, onko tämä riski näytetty toteen vai ei, kuten käsiteltävässä asiassa on tehty.
Tätä velvoitetta on noudatettava erityisen tarkasti, kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, koska yhtäältä unionin edustustossa toimiva hankejohtaja pyysi tarjouksen tehneen yhtymän jäsenenä olevan yhtiön asiantuntijaa laatimaan tehtävänkuvauksia, ja viimeksi mainittu vaikutti olevan tehtävänkuvaukset sisältävän Word-asiakirjan laatija, mistä aiheutui siten ilmeinen eturistiriidan riski, ja toisaalta useat muut ehdokkaat väittivät tarjouskilpailumenettelyn aikana, että kyseessä olevan kaltainen tilanne aiheutti eturistiriidan.
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa hankintaviranomaisen oli huolellisuusvelvoitteen nojalla tutkittava huolellisesti, tarkasti ja puolueettomasti kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat vahvistaakseen tai päinvastoin sulkeakseen pois eturistiriidan riskin.
Tältä osin arviointikomitean kertomuksesta ilmenee, että useiden tarjoajien esitettyä eturistiriitaväitteitä se katsoi, ettei kyseessä ollut eturistiriita, ja tukeutui näkemyksessään yhtiön A antamaan vakuutukseen, unionin edustustossa toimivan hankejohtajan vakuutuksiin, niihin asiakirjoihin, jotka osoittivat, että asiantuntijoihin liittyviä tehtävänkuvausten määräyksiä oli muutettu hankintaviranomaisen ja hankintasopimuksen edunsaajan välisen yhteydenpidon jälkeen, asiantuntijoita 1 ja 2 koskeviin eritelmiin ja asiantuntijoiden osalta suoritetun tarjousten arvioinnin tuloksiin.
Myös 27.1.2011 päivätystä kirjeestä, jossa kantajalle ilmoitettiin sen tarjouksen hylkäämisestä, ilmenee, että arviointikomitea tutki eturistiriitaa koskevat väitteet. Tältä osin kirjeessä mainitaan tutkimus, ja tarkemmin ottaen asiakirjojen sekä sähköposti- ja muiden viestien tarkastelu, ja mainitaan, että vaikka P vaikutti olevan tehtäväkuvaukset sisältävän Word-asiakirjan laatija, hän toimitti ainoastaan tehtävänkuvausten osiin 1.4 ja 1.5 liittyviä yleisiä tietoja.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, ettei hankintaviranomainen ole toiminut riittävän huolellisesti ja varovaisesti päätellessään näiden tietojen perusteella, ettei kyseessä ollut eturistiriita.
Varainhoitoasetuksen säännöksistä ja PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan määräyksistä yhdessä tarkasteltuina ilmenee, että hankintaviranomaisen on määritettävä tapauskohtaisesti ja konkreettisen arvioinnin perusteella, onko henkilö tai hakija eturistiriitatilanteessa, ennen kuin se päättää sulkea tai jättää sulkematta sen tarjouskilpailumenettelyn ulkopuolelle ja tekee hankintasopimuksen.
Kun vielä otetaan huomioon, että eturistiriita vaarantaa tarjoajien yhdenvertaisuuden, päätös olla sulkematta menettelyn ulkopuolelle sellaista ehdokasta, josta eturistiriitaa koskeva väite on esitetty, voidaan tehdä vain sillä edellytyksellä, että hankintaviranomainen on voinut varmistua siitä, ettei edellä mainittu ehdokas ole kyseisen kaltaisessa tilanteessa.
Käsiteltävässä asiassa arviointikomitean ja näin ollen myös hankintaviranomaisen toteamukset perustuvat vakuutuksiin ja sähköpostiviesteihin, joista ilmenee, että tehtävänkuvausten tiettyjä osia oli muutettu, sekä asiantuntijoita koskevan arvioinnin tuloksiin.
Arviointikomitean kertomuksesta ilmenee näin ollen, että yhtiön A ja unionin edustustossa toimivan hankejohtajan vakuutukset tukevat olettamaa, jonka mukaan P osallistui tehtävänkuvausten laatimiseen vain antamalla niiden osiin 1.4 ja 1.5 liittyviä yleisiä tietoja.
Oikeuskäytännön mukaan kuitenkin asiakirjan uskottavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, laatimisolosuhteista, adressaatista ja sisällön ymmärrettävyydestä ja luotettavuudesta (tuomio 15.3.2000, Cimenteries CBR ym. v. komissio,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95
,
EU:T:2000:77
,
kohta). Valaehtoiselle vakuutukselle, ja sitäkin suuremmalla syyllä myös vakuutukselle, voidaan antaa todistusarvoa vain, mikäli muut todisteet tukevat sitä (ks. vastaavasti tuomio 12.3.2014, Globosat Programadora v. SMHV – Sport TV Portugal (SPORT TV INTERNACIONAL),
T‑348/12
, ei julkaistu,
EU:T:2014:116
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin otettava huomioon se, että yhtiön A vakuutus on lähtöisin yritykseltä, jolla voi olla välitön intressi asiassa (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2011, Siemens v. komissio,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
,
ja
kohta).
Koska vakuutukset eivät saaneet tukea muista todisteista, joiden perusteella olisi varmuudella voitu sulkea pois eturistiriidan olemassaolo, ei voida pitää toteen näytettynä myöskään sitä, että P osallistui tehtävänkuvausten laadintaan vain antamalla tehtäväkuvausten osiin 1.4 ja 1.5 liittyviä yleisiä tietoja.
Arviointikomitean kertomuksessa tosin täsmennetään ensinnäkin, että asiantuntijoihin liittyviä tehtävänkuvausten määräyksiä muutettiin hankintaviranomaisen ja hankintasopimuksen edunsaajan välisen yhteydenpidon seurauksena ja että nämä muutokset osoittavat vaatimusten muuttuneen laadun osalta tarjouskilpailuasiakirjojen valmisteluvaiheessa, ja toiseksi, että viides tarjoaja sai parhaat pisteet asiantuntijoiden 3 ja 4 osalta ja että yhtiö A sai parhaat pisteet asiantuntijoiden 1 ja 2 osalta.
Näistä seikoista ilmenee, että arviointikomitea ja hankintaviranomainen yrittivät määritellä, kuinka laajasti P osallistui tehtävänkuvauksiin, ja arvioida mahdollisen strategisen edun, jota hänen osallistumisestaan oli voitu saada asiantuntijoiden arvioinnin kannalta.
Arviointikomitean kertomuksessa nimittäin korostetaan, että P:n osallistuminen koski vain tehtävänkuvausten osia 1.4 ja 1.5, jotka sisälsivät hankintasopimukseen liittyviä taustatekijöitä eivätkä nimenomaisesti asiantuntijoihin liittyviä vaatimuksia. Lisäksi kertomuksessa korostetaan muutoksia, joita asiantuntijoille asetettuja vaatimuksia koskeviin tehtävänkuvausten osiin tehtiin hankintaviranomaisen ja hankintasopimuksen edunsaajan yhteydenpidon seurauksena sen osoittamiseksi, että nämä vaatimukset olivat huomattavasti muuttuneet tehtävänkuvauksiin tehtyjen muutosten myötä. Kertomus sisältää vielä tarjousten arvioinnin tulokset asiantuntijoiden osalta.
Vaikka tämä seikka osoittaakin, että arviointikomitea ja hankintaviranomainen eivät tutkineet ainoastaan P:n osallistumista tehtävänkuvausten laatimiseen vaan pyrkivät sen lisäksi määrittämään, oliko yhtiö A saanut strategista etua, sen perusteella ei kuitenkaan voida – toisin kuin PRAG-oppaassa vaaditaan – näyttää toteen, ettei yhtiö A ollut saanut strategista etua eikä sulkea varmuudella pois eturistiriidan olemassaoloa ja näin ollen päätellä komitean ja viranomaisen noudattaneen huolellisuusvelvoitetta.
Asiakirja-aineistosta ei nimittäin käy ilmi, että arviointikomitea olisi tarkistanut olosuhteita, joissa unionin edustustossa toimiva hankejohtaja pyysi P:tä antamaan hänelle tietoja tehtävänkuvausten laadintaa varten. Näin ollen arviointikomitea tai hankintaviranomainen eivät kumpikaan pystyneet määrittämään unionin edustuston pyynnön laajuutta eivätkä varmistumaan siitä, rajoittuiko tämä pyyntö tosiasiallisesti vain tehtäväkuvausten osissa 1.4 ja 1.5 oleviin välttämättömiin yleisiin tietoihin.
Asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että arviointikomitea olisi pyytänyt saada tutustua P:n laatimaan ja unionin edustustossa toimivalle hankejohtajalle toimitettuun Word-asiakirjaan tai että se olisi pystynyt todentamaan tämän asiakirjan, vaikka kyseessä oli paitsi asian kannalta merkityksellinen myös ratkaiseva osatekijä sen selvittämiseksi, oliko P osallistunut tehtävänkuvausten laadintaan vain osien 1.4. ja 1.5 osalta, ja sen ratkaisemiseksi, oliko kyseessä eturistiriitatilanne vai ei. Kun komissiolta kysyttiin tästä asiasta suullisessa käsittelyssä, se vahvisti, ettei sillä ollut hallussaan USB-muistitikkua, jolla – kuten se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa myöntänyt – P oli sen mukaan siirtänyt toimitetut tiedot, mikä merkittiin istunnon pöytäkirjaan.
Ilman tätä asiakirjaa arviointikomitean ja hankintaviranomaisen oli väistämättä mahdotonta varmistaa yhtäältä sitä, että P todellakin osallistui vain tehtävänkuvausten osien 1.4 ja 1.5 laadintaan, ja toisaalta sitä, ettei hän ollut laatinut tehtävänkuvausten ensimmäistä versiota kokonaan. Näin ollen ne eivät voineet varmuudella sulkea pois sitä, ettei P ollut laatinut tehtävänkuvausten ensimmäistä versiota kokonaan ja että hänellä oli sen seurauksena hallussaan sisäpiiritietoa, vaikka muut tiedot, joihin arviointikomitea tukeutui, eli asiakirjat, jotka osoittivat, että asiantuntijoihin liittyviä tehtävänkuvausten määräyksiä oli muutettu hankintaviranomaisen ja hankintasopimuksen edunsaajan yhteydenpidon seurauksena, sekä asiantuntijoita 1 ja 2 koskevat eritelmät ja asiantuntijoita koskevat tarjousten arvioinnin tulokset osoittavat, että asiantuntijoihin liittyviä tehtävänkuvausten kohtia oli myöhemmin muutettu. Näin ollen arviointikomitealla ja hankintaviranomaisella ei ollut hallussaan kaikkia tietoja, joiden perusteella ne olisivat voineet varmuudella ratkaista, oliko yhtiö A saanut strategista etua, joka vaaransi tarjoajien yhdenvertaisuuden.
Tässä tilanteessa vaikuttaa siltä, että arviointikomitea ja hankintaviranomainen ovat jättäneet tutkimatta huolellisesti ja tarkasti kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat, joiden perusteella ne olisivat voineet hälventää esitettyjä epäilyksiä ja selvittää yhtiön A tilannetta.
Koska eturistiriitaan liittyvät hankintaviranomaisen velvoitteet on lisäksi esitetty yksiselitteisesti sekä PRAG-oppaassa että varainhoitoasetuksessa, näiden määräysten ja säännösten ulottuvuus ei aiheuta erityisiä tulkinta- ja soveltamisvaikeuksia. Komissio ei myöskään ole tuonut esiin mitään seikkaa osoittaakseen, että olosuhteet olivat erityisen monimutkaiset.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että käsiteltävän asian olosuhteissa se, että unionin edustusto jätti suorittamatta tarkistuksia niiden vakuutusten johdosta, joita yhtiö A ja P antoivat siitä, etteivät ne ole eturistiriitatilanteessa, laiminlöi viran puolesta tehtävän tutkimuksen sen määrittämiseksi, oliko kyseinen yhtiö eturistiriitatilanteessa, ja jätti suorittamatta tutkimuksen, jonka perusteella olisi voitu varmuudella osoittaa, ettei P:n osallistuminen tehtävänkuvausten laadintaan aiheuttanut eturistiriitaa, se syyllistyi sääntöjenvastaisuuteen, jollaista normaalisti varovainen ja huolellinen viranomainen ei olisi tavanomaisesti vastaavissa olosuhteissa tehnyt. Tällaista sääntöjenvastaisuutta on pidettävä ilmeisenä ja vakavana huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntinä ja näin ollen tämän velvoitteen, hyvän hallinnon periaatteen ja perusoikeuskirjan 41 artiklan riittävän ilmeisensä rikkomisena.
Kuten kantaja lisäksi perustellusti väittää, tällainen huolellisuusvelvoitteen laiminlyöminen tarkoittaa käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen myös varainhoitoasetuksen 89 artiklassa ja PRAG-oppaassa mainitun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen riittävän ilmeistä loukkaamista.
Huolellisuusvelvoitteen laiminlyöminen sen takia, ettei suoriteta tutkintaa, jonka perusteella voitaisiin varmuudella sulkea pois eturistiriidan olemassaolo tarjouskilpailumenettelyssä, loukkaa myös tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (ks. vastaavasti tuomio 17.3.2005, AFCon Management Consultants ym. v. komissio,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
,
ja
kohta).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin edellä 94–103 kohdassa huomautti, hankintaviranomaisella on tarjouskilpailumenettelyn kaikissa vaiheissa velvollisuus valvoa, että kaikkien tarjoajien osalta noudatetaan yhdenvertaisen kohtelun ja näin ollen yhtäläisten mahdollisuuksien periaatetta. Varmistaakseen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen sen on siis ratkaistava tapauskohtaisesti ja konkreettisen arvioinnin perusteella, onko henkilö tai hakija eturistiriitatilanteessa, ennen kuin se päättää, sulkeeko se sen tarjouskilpailumenettelyn ulkopuolelle vai ei, ja tekee hankintasopimuksen.
Koska unionin edustusto ei kuitenkaan käsiteltävässä asiassa tutkinut huolellisesti, tarkasti ja puolueettomasti kaikkia tekijöitä, joiden perusteella voitiin varmuudella sulkea pois eturistiriidan olemassaolo yhtiön A hyväksi ja kyseenalaistaa se, oliko olemassa ilmeinen eturistiriidan riski, joka syntyi PRAG-oppaan 2.3.6 kohdan nojalla P:n osallistumisesta tehtävänkuvausten laadintaan, se ei voinut kohdella kaikkia tarjoajia samalla tavalla. Näin ollen pelkästään se, ettei unionin edustusto suorittanut asianmukaista tutkimusta, jonka perusteella voitiin varmuudella sulkea pois useiden tarjoajien väitteet ilmeisen eturistiriitariskin olemassaolosta, tarkoittaa varainhoitoasetuksen 89 artiklassa ja PRAG-oppaassa mainitun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja näin ollen sellaisten oikeussääntöjen, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeistä rikkomista, kun otetaan huomioon ne vakavat seuraukset, joita mahdollisella eturistiriidalla voi olla julkisten hankintamenettelyjen lopputulokseen.
Kantaja vetoaa toiseksi varainhoitoasetuksen 89 ja 94 artiklan rikkomiseen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen, koska hankintaviranomainen on kohdellut kaikkia tarjoajia samalla tavalla, vaikka P:n osallistuminen tehtävänkuvausten laadintaan aiheutti eturistiriitatilanteen yhtiön A hyväksi sen valmistellessa tarjoustaan.
Tämä väite ei voi mielestäni menestyä.
Vaikka nimittäin ne olosuhteet ja seikat, joihin kantaja vetoaa, ovat osoitus siitä, että käsiteltävässä asiassa on olemassa ilmeinen eturistiriidan riski, ja niiden seurauksena on riittävän ilmeinen huolellisuusvelvoitteen laiminlyönti ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen, unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan voi niiden perusteella riittävän varmasti todeta eturistiriidan olemassaoloa, ja näin ollen kantajan väite on hylättävä. Tältä osin on kuitenkin todettava, että se, ettei unionin yleinen tuomioistuin pystynyt varmasti toteamaan tai sulkemaan pois eturistiriidan olemassaoloa käsiteltävässä asiassa, on seurausta komission toiminnasta, koska se ei tarjouskilpailumenettelyn aikana tutkinut riittävästi eturistiriitaa koskevia väitteitä eikä toimittanut unionin yleiselle tuomioistuimelle mitään muuta tietoa, jonka perusteella se olisi voinut suorittaa tällaisen tutkinnan.
Näin ollen kantaja on käsiteltävässä asiassa yhtäältä näyttänyt toteen huolellisuusvelvoitteen riittävän ilmeisen laiminlyömisen ja siten hyvän hallinnon periaatteen loukkaamisen ja perusoikeuskirjan 41 artiklan rikkomisen, koska unionin edustusto ei tehnyt tarkistuksia niiden vakuutusten johdosta, joita yhtiö A antoi siitä, ettei se ole eturistiriitatilanteessa, ei tehnyt viran puolesta tutkimusta selvittääkseen, oliko yhtymä, jonka jäsen kyseinen yhtiö oli, eturistiriitatilanteessa, ei tutkinut riittävästi P:n osallistumista tehtävänkuvausten laatimiseen eikä tutkinut huolellisesti ja tarkasti kaikkia asian kannalta merkityksellisiä seikkoja osoittaakseen varmasti, ettei kyseessä ollut eturistiriita eikä yhtiö A saanut strategista etua. Kantaja on toisaalta osoittanut varainhoitoasetuksen 89 artiklassa ja PRAG-oppaassa mainitun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen riittävän ilmeisen loukkaamisen, koska hankintaviranomainen kohteli kaikkia tarjoajia samalla tavalla, vaikka se ei puutteellisen tutkimuksen perusteella voinut varmasti sulkea pois eturistiriidan olemassaoloa yhtiön A hyväksi.
2)

Lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu siihen, että kantajalle ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä viipeellä
Kantaja väittää, että komissio rikkoi PRAG-oppaan 2.9.3 kohtaa, koska se ei ilmoittanut sille ”viipymättä” hankintasopimuksen tekemistä koskevasta päätöksestä, vaikka tämä päätös tehtiin ennen sopimuksen allekirjoittamista. Koska se ei myöskään ilmoittanut kantajalle PRAG-oppaan 2.3.9 kohdassa asetetun määräajan mukaisesti 15 kalenteripäivän kuluessa toisen sopimuspuolen allekirjoittaman sopimuksen vastaanottamisesta, se loukkasi kantajan mukaan hyvän hallintotavan yleistä periaatetta tarjousten arvioinnin yhteydessä.
Vaikka komissio myöntää, ettei kantajalle ilmoitettu hankintasopimuksen tekemistä koskevasta päätöksestä asetetussa määräajassa eli viidentoista kalenteripäivän kuluessa toisen sopimuspuolen allekirjoittaman sopimuksen vastaanottamisesta, se väittää, ettei tämä viivästyminen vaarantanut kantajan muutoksenhakuoikeutta ja ettei kantaja itse vetoa lainkaan tällaiseen vahinkoon.
Prosessiekonomian vuoksi ja kun otetaan huomioon, että edellä 67 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos yksi kolmesta sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen edellytyksestä jää täyttymättä, korvausvaatimus on hylättävä ilman, että on tarpeen tutkia kahta muuta edellytystä, tätä kantajan väitettä tarkastellaan syy-yhteyden olemassaoloa koskevan vaatimuksen valossa.
b)

Vahinko ja syy-yhteys
1)

Siihen viipeeseen, jolla kantajalle ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä, perustuvan lainvastaisuuden ja sen väittämien vahinkojen välinen syy-yhteys
Kuten edellä 66 kohdasta ilmenee, kantajan on näytettävä toteen suora syy-yhteys lainvastaisuuden ja väittämänsä vahingon välillä. Käsiteltävässä asiassa kantaja väittää, että se on kärsinyt vahinkoja, jotka aiheutuivat tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvistä kuluista ja kustannuksista, tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyvistä kustannuksista, tulonmenetyksestä, mahdollisuuden menettämisestä ja menetetystä mahdollisuudesta osallistua muihin tarjouskilpailuihin ja voittaa ne, ja että näiden vahinkojen syitä ovat komission huono hallinto, yhdenvertaisen kohtelun, hyvän hallinnon ja luottamuksensuojan yleisten periaatteiden noudattamatta jättäminen sekä varainhoitoasetuksen 94 artiklan ja PRAG-ohjeiden 2.3.6 kohdan rikkominen. Vaikka kantaja korostaakin sen päätöksen, jolla hankintasopimus tehtiin sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, ja toisaalta kärsittyjen vahinkojen välistä suoraa syy-yhteyttä, se ei näytä toteen eikä edes väitä, että sen väittämät vahingot ovat suora ja ratkaiseva seuraus viipeestä, jolla sille ilmoitettiin arviointimenettelyn tuloksesta. Lisäksi kaikista kantajan esittämistä väitteistä ilmenee, että tapahtuma, joka aiheutti vahingot, joihin se vetoaa, perustuu sääntöjenvastaisuuksiin, joihin hankintaviranomainen syyllistyi tarjouskilpailumenettelyssä, eikä siihen, että hankintasopimuksen tekemistä ja sopimuksen allekirjoittamista koskevat päätökset annettiin sille tiedoksi myöhäisessä vaiheessa.
Tästä seuraa, että koska syy-yhteyden puuttumisen takia ei ole tarpeen ratkaista, onko kantaja näyttänyt toteen sellaisten oikeussääntöjen, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeisen rikkomisen, kantajan väitteet, jotka perustuvat viipeeseen, jolla sille ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä, on hylättävä.
2)

Kantajan väittämät vahingot sekä tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa koskevan lainvastaisuuden ja mainittujen vahinkojen välinen syy-yhteys
Koska unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kyseessä on tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa koskeva lainvastaisuus, on ratkaistava, ovatko kantajan väittämät vahingot todellisia ja varmoja ja onko unionin yleisen tuomioistuimen toteaman lainvastaisuuden ja edellä mainittujen vahinkojen välillä mahdollisesti suora syy-yhteys.
Kantaja vetoaa sille aiheutuneiden vahinkojen osalta viiteen eri perusteeseen, jotka koskevat ensinnäkin tulonmenetystä, toiseksi hankintamenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyviä kustannuksia, kolmanneksi sitä, että se menetti mahdollisuuden osallistua muihin tarjouskilpailuihin ja voittaa ne, neljänneksi menetettyä mahdollisuutta tulla valituksi hankintasopimuksen sopimuspuoleksi ja viidenneksi tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyviä kustannuksia ja kuluja.
i)

Tulonmenetystä koskeva vahinko
Kantaja väittää, että sen tekemän kantelun perusteella yhtiö A olisi pitänyt sulkea pois hankintamenettelystä ja että tässä tapauksessa se itse olisi valittu sopimuspuoleksi. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin ei olekaan koskaan myöntänyt vahingonkorvausta tulonmenetyksestä epäsäännöllisesti järjestettävien tarjouskilpailumenettelyjen yhteydessä, kantaja katsoo, että käsiteltävän asian olosuhteet ja komission ilmeisen sääntöjenvastainen toiminta edellyttävät poikkeamista oikeuskäytännöstä.
Komissio kiistää nämä väitteet ja väittää, että käsiteltävässä asiassa saamatta jääneet tulot eivät ole korvattava vahinko. Se korostaakin, että hankintaviranomaisella on laaja harkintavalta päätettäessä hankintasopimuksen sopimuspuolen valinnasta ja ettei sillä ole velvollisuutta noudattaa arviointikomitean suositusta. Ei myöskään ole varmaa, että kantaja olisi voittanut tarjouskilpailun, jos yhtiö A ei olisi osallistunut siihen. Komissio katsoo vielä, että korvauksen määrän laskemista varten valittu 33,3 prosentin voittomarginaali on kohtuuton.
Tältä osin on todettava, että käsiteltävässä asiassa – vastoin 65 kohdassa esitettyä vaatimusta – tulonmenetyksestä tai saamatta jääneistä tuloista aiheutuva vahinko ei ole jo syntynyt ja todellinen vaan tuleva ja oletettu (tuomio 22.5.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑17/09
, ei julkaistu,
EU:T:2012:243
,
kohta). Vahinko, johon on vedottu tulonmenetyksen tai saamatta jääneiden tulojen perusteella, edellyttää, että ilman komission syyksi luettuja lainvastaisia menettelyjä kantajalla, jonka tarjous hylättiin, oli oikeus saada kyseinen hankintasopimus. Vaikka oletettaisiinkin, että arviointikomitea ehdotti hankintasopimuksen tekemistä kantajan kanssa, arviointikomitean ehdotus ei sido hankintaviranomaista, vaan sillä on laaja harkintavalta hankintasopimuksen sopimuspuolen valintaa koskevaa päätöstä tehtäessä (ks. tuomio 8.12.2011, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑39/08
, ei julkaistu,
EU:T:2011:721
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Varainhoitoasetuksen 101 artiklasta ilmenee lisäksi, että hankintaviranomainen voi sopimuksen allekirjoittamiseen asti joko luopua sopimuksen tekemisestä tai peruuttaa hankintamenettelyn, eivätkä ehdokkaat tai tarjoajat voi tässä tapauksessa vaatia minkäänlaista korvausta.
Tästä seuraa, että vahinko, johon kantaja vetoaa ja joka rinnastetaan tulonmenetykseen tai saamatta jääneisiin tuloihin sen takia, että hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valittiin toinen tarjoaja, ei ole luonteeltaan todellinen ja varma ja että näin ollen korvausvaatimus on tältä osin hylättävä.
ii)

Tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyviä kustannuksia koskeva vahinko
Tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyvien kustannusten osalta kantaja väittää, että sille aiheutui vahinkoa unionin oikeuden ilmeisestä rikkomisesta tarjouskilpailumenettelyssä, koska se joutui kääntymään asianajajan puoleen sekä ensiksi mainitussa että oikeusasiamiehen menettelyssä.
Komissio katsoo aluksi, ettei kantaja ole perustellut väitettään, jonka mukaan hankintamenettelyn yhteydessä oikeusasiamiehelle tehdystä kantelusta aiheutuvia asianajokuluja voitaisiin pitää ”välttämättöminä”. Se korostaa seuraavaksi, ettei kantajalla ollut velvollisuutta kääntyä oikeusasiamiehen puoleen vaan sillä oli mahdollisuus saattaa asiansa unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Lopuksi komissio kiistää asianajokulujen määrän, koska kantajan toimittamassa laskussa ei eritellä tarjottuja oikeudellisia palveluja eikä niiden laskutusperusteena olevaa hinnastoa. Komissio lisää, että oikeuskäytännön mukaan kantajalle puolustautumisesta aiheutuneet kulut eivät ole aineellista vahinkoa vaan oikeudenkäyntikuluja ja että ennen oikeudenkäyntimenettelyn aloittamista syntyneet asianajokulut ovat seurausta kantajan vapaasta valinnasta, eikä niitä siis voida lukea suoraan komission syyksi.
Tältä osin sekä näyttääkseen toteen väitetyn vahingon olemassaolon ja laajuuden kantaja toimitti unionin yleiselle tuomioistuimelle kannekirjelmän liitteeseen A 12 sisältyvän laskun, jonka mukaan sen täytyi 29.1.2014 maksaa joulukuun 2010 ja tammikuun 2014 väliseltä ajalta 10000 euroa asianajokuluja, jotka liittyivät elintarviketurvallisuusjärjestelmän lujittamista Albaniassa koskevaan tarjouskilpailumenettelyyn (EuropeAid/129820/C/SER/AL).
On kuitenkin todettava, että näin tehdessään kantaja näyttänyt toteen väitteidensä perusteena käyttämän vahingon olemassaoloa eikä osoittanut sen laajuutta, vastoin edellä 65 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä asetettuja vaatimuksia.
Kantaja ei nimittäin ole esittänyt mitään seikkaa, jonka nojalla voitaisiin ymmärtää, mitä nämä kustannukset tarkalleen ottaen kattavat, ja perustella niiden määrä. Näin ollen kannekirjelmän liitteessä A 12 toimitetussa laskussa mainitaan ainoastaan 10000 euron kokonaissumma täsmentämättä kustannuksia, joita aiheutui tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamisesta samassa menettelyssä ja oikeusasiamiehen menettelystä, tai erittelemättä edellä mainittuja kustannuksia.
Lisäksi kantajan päätökset kantelun tekemisestä Euroopan oikeusasiamiehelle ja asianajajan käyttämisestä edustajana oikeusasiamiehen menettelyssä, vaikka kyseinen menettely on suunniteltu siten, ettei asianajajan käyttäminen ole tarpeen, perustuvat sen omaan valintaan. Näin ollen unionin toimielinten syyksi mahdollisesti luettavan hallinnollisen epäkohdan ei voida katsoa välittömästi aiheuttaneen vahinkoa, johon on vedottu (ks. vastaavasti määräys 11.7.2005, Internationaler Hilfsfonds v. komissio,
T‑294/04
,
EU:T:2005:280
,
,
ja
kohta ja tuomio 28.9.2010, C‑Content v. komissio,
T‑247/08
, ei julkaistu,
EU:T:2010:409
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kantajalle ei voida korvata tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyviä kustannuksia.
iii)

Vahinko, joka koskee menetettyä mahdollisuutta osallistua muihin tarjouskilpailuihin ja voittaa ne
Kantaja väittää, että koska hankintamenettelyn sääntöjenvastaisuudet ja sen yhtymän, jonka jäsen yhtiö A on, valitseminen sopimuspuoleksi estivät sitä osallistumasta muihin tarjouskilpailuihin ja voittamasta niitä, komissio on velvollinen maksamaan sille korvausta tämän mahdollisuuden menettämisestä.
Komissio katsoo, että vaikka oletettaisiin, että kantaja olisi voittanut kyseessä olevan tarjouskilpailun ja olisi pystynyt täyttämään muiden tarjouskilpailujen tekniset vaatimukset, mikään ei takaa, että se olisi saanut muita hankintasopimuksia, joten vahinko ei ole ”syntynyt ja todellinen”, kuten oikeuskäytännössä edellytetään.
Tältä osin on syytä korostaa kantajan vetoavan lisäksi siihen, että lainvastaisuudet, jotka johtivat hankintasopimuksen tekemiseen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, eivät pelkästään estäneet sitä osallistumasta muihin tarjouskilpailumenettelyihin vaan myös voittamasta näitä tarjouskilpailuja.
Siltä osin kuin on kyse menetetystä mahdollisuudesta osallistua muihin tarjouskilpailumenettelyihin, on todettava, että vahinko, johon kantaja vetoaa, ei aiheudu suoraan ja varmasti käsiteltävässä asiassa todetuista lainvastaisuuksista. Kantaja nimittäin katsoo, että koska tarjouskilpailumenettelyn yhteydessä ei suoritettu huolellista tutkimusta, se menetti mahdollisuuden voittaa kyseisen tarjouskilpailun ja sen seurauksena mahdollisuuden vedota kyseisen hankintasopimuksen saamiseen ja täytäntöönpanoon osoittaakseen, että se täytti valintaperusteet osallistuakseen muihin myöhempiin tarjouskilpailumenettelyihin. Tätä varten kantaja vetoaa kahteen tarjouskilpailumenettelyyn, joissa vaaditaan hakijoiden teknisten valmiuksien osalta palvelujen tarjoamista vähintään kahdessa tietyt toiminta-alat kattavassa hankkeessa. Kantaja ei kuitenkaan ole lainkaan väittänyt eikä myöskään osoittanut, että kyseisen hankintasopimuksen saaminen oli ainoa mahdollisuus hankkia riittävästi kokemusta, jotta se täyttäisi näiden myöhempien tarjouskilpailumenettelyjen valintaperusteen, ja oli tästä syystä välttämätöntä. Kantajan toimittamista asiakirjoista päinvastoin ilmenee, että tätä kokemusta saattoi hankkia toteuttamalla kaikenlaisia hankkeita luetelluilla toiminta-aloilla. Tästä seuraa, että kantajan menettämä mahdollisuus osallistua muihin tarjouskilpailumenettelyihin oli pikemminkin seurausta sen kokemuksen puutteesta kuin siitä, ettei sitä valittu kyseessä olevan hankintasopimuksen sopimuspuoleksi, ja että näin ollen kyseessä olevat lainvastaisuudet eivät voineet varmasti ja suoraan aiheuttaa vahinkoa, johon kantaja vetoaa.
Kantajan menettämästä mahdollisuudesta voittaa muissa tarjouskilpailumenettelyissä on lopuksi riittävää todeta, että vaikka oletettaisiinkin, että kantajalle oli voinut aiheutua vahinkoa siitä, että se menetti mahdollisuuden saada kyseisen hankintasopimuksen, tällainen seikka ei ole riittävä aiheuttamaan kantajalle tosiasiallista ja varmaa vahinkoa sen johdosta, että se menettää mahdollisuuden saada muita hankintasopimuksia (ks. vastaavasti määräys 22.6.2011, Evropaïki Dynamiki v. komissio,
T‑409/09
,
EU:T:2011:299
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa julkisten hankintamenettelyjen järjestelmässä hankintaviranomaisella on nimittäin merkittävä harkintavalta sopimuspuolen valintaa koskevaa päätöstä tehdessään. Näin ollen ei voida olettaa, että kantaja olisi täyttänyt kaikki näiden muiden hankintasopimusten tekemiselle asetetut edellytykset. Tällaista vahinkoa on näin ollen pidettävä epävarmana ja hypoteettisena.
Tästä seuraa, että kantaja ei voi saada korvausta vahingosta, joka koskee sen menettämää mahdollisuutta osallistua muihin tarjouskilpailuihin ja voittaa ne.
iv)

Vahingot, jotka koskevat mahdollisuuden menettämistä sekä tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyviä kustannuksia ja kuluja
Kantaja väittää, että sille on maksettava korvausta menetetystä mahdollisuudesta tulla valituksi tarjouskilpailun kohteena olevan hankintasopimuksen sopimuspuoleksi, jos unionin yleinen tuomioistuin kieltäytyy maksamasta sille korvausta saamatta jääneiden tulojen perusteella. Se korostaa, että kyseessä on korvattava vahinko ja että koska komissio ei käsiteltävässä asiassa ryhtynyt toimiin eturistiriitaa koskevien väitteiden takia, kantaja menetti mahdollisuuden voittaa tarjouskilpailun, vaikka sillä oli siihen kiistatta mahdollisuus.
Komissio väittää, että oikeuskäytäntö, johon kantaja vetoaa, ei koske hankintasopimuksiin liittyviä oikeudenkäyntiasioita ja mainitsee, että tätä taustaa vasten unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi saamatta jääneitä tuloja tai mahdollisuuden menettämistä koskevat vahingonkorvausvaatimukset.
Kantaja myöntää, että oikeuskäytännön mukaan osallistuminen hankintamenettelyyn ei lähtökohtaisesti ole vahinkoa aiheuttava tekijä, mutta katsoo, että oikeuskäytäntöä, jonka mukaan nämä kulut on poikkeuksellisesti korvattava silloin, kun unionin oikeuden rikkominen, johon toimivaltainen viranomainen on syyllistynyt tarjouskilpailumenettelyä järjestettäessä, vahingoittaa tarjoajan mahdollisuuksia saada hankintasopimus, sovelletaan käsiteltävässä asiassa. Kantaja katsoo nimittäin osoittaneensa, että komissio syyllistyi riittävän ilmeiseen unionin oikeuden rikkomiseen tarjouskilpailumenettelyssä sallimalla eturistiriidan syntymisen ja loukkaamalla yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä siten heikentämällä sen mahdollisuuksia saada hankintasopimus. Tähän summaan on sen mielestä lisättävä myös hyvityskorot koko tarjouskilpailumenettelyyn osallistumisesta aiheutuneiden kustannusten ja kulujen osalta.
Komissio muistuttaa, että hankintamenettelyyn osallistumisesta aiheutuneita kustannuksia ei pidetä vahinkona, joka voidaan myöhemmin korjata vahingonkorvauskanteella, ja katsoo, ettei kantajan mainitsemaa oikeuskäytäntöä voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.
Mahdollisuuden menettämisen ja tarjouskilpailumenettelyyn osallistumisesta aiheutuneiden kustannusten ja kulujen korvaamiselle asetettujen edellytysten osalta unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että niitä on aiheellista tarkastella peräkkäin. Hyvityskorkoja koskevaa kysymystä käsitellään niiden jälkeen.
Mahdollisuuden menettämiseen perustuvan vahingon osalta on ensinnäkin heti aluksi hylättävä komission väite, jonka mukaan vahinko, johon kantaja vetoaa mahdollisuuden menettämisen perusteella, ei ole varma.
Väittäessään, että unionin yleinen tuomioistuin on useaan otteeseen hylännyt saamatta jääneitä tuloja tai mahdollisuuden menettämistä koskevia vahingonkorvausvaatimuksia sen laajan harkintavallan takia, joka hankintaviranomaisella on päättäessään hankintasopimuksen sopimuspuolen valinnasta, komissio nimittäin rinnastaa virheellisesti toisiinsa saamatta jääneitä tuloja ja mahdollisuuden menettämistä koskevat vahingot.
Yhtäältä nämä kaksi vahinkoa eivät kuitenkaan sekoitu toisiinsa. Saamatta jääneiden tulojen perusteella nimittäin vaaditaan korvausta varsinaisen hankintasopimuksen menettämisestä, mahdollisuuden menettämisen perusteella taas sopimuksen tekemisen mahdollisuuden menettämisestä (ks. vastaavasti tuomio 21.5.2008, Belfass v. neuvosto,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
,
kohta ja tuomio 20.9.2011, Evropaïki Dynamiki v. BEI,
T‑461/08
,
EU:T:2011:494
,
kohta).
Toisaalta se, että hankintaviranomaisella on laaja harkintavalta kyseessä olevan hankintasopimuksen myöntämisessä, ei ole esteenä sille, että mahdollisuuden menettämistä koskeva vahinko voi olla luonteeltaan oikeuskäytännössä tarkoitettu tosiasiallinen ja varma vahinko (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 9.11.2006, Agraz ym. v. komissio,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
,
–
kohta ja julkisasiamies Cruz Villalónin ratkaisuehdotus Giordano v. komissio,
C‑611/12 P
,
EU:C:2014:195
,
ja
kohta). Myöskään se seikka, ettei hankintaviranomainen ole koskaan velvollinen tekemään hankintasopimusta, ei ole esteenä mahdollisuuden menettämisen toteamiselle käsiteltävässä asiassa. Vaikka tämä seikka nimittäin vaikuttaa siihen, miten varmasti tarjoaja voittaa tarjouskilpailun, ja näin ollen aiheutuvaan vahinkoon, se ei kuitenkaan vaaranna kaikkea todennäköisyyttä tarjouskilpailun voittamisesta ja siten mahdollisuuden menettämisestä. Vaikka on totta, että hankintaviranomainen voi sopimuksen allekirjoittamiseen asti joko luopua hankinnan tekemisestä tai peruuttaa hankintamenettelyn ilman, että tämä antaa ehdokkaille tai tarjoajille oikeuden vaatia minkäänlaista korvausta, on kuitenkin niin, että tämä tilanne, jossa hankinnan tekemisestä luovutaan tai menettely peruutetaan, ei nimenomaan ole toteutunut ja että niiden lainvastaisuuksien takia, joihin hankintamenettelyssä syyllistyttiin, kantaja menetti mahdollisuuden voittaa kyseisen menettelyn (ks. vastaavasti tuomio 29.10.2015, Vanbreda Risk & Benefits v. komissio,
T‑199/14
,
EU:T:2015:820
,
kohta).
Kuten edellä 156 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi komission syyllistyneen tarjouskilpailumenettelyssä useisiin lainvastaisuuksiin eturistiriidan olemassaoloa koskevan tutkimuksen yhteydessä. Tällaiset lainvastaisuudet tarjouskilpailumenettelyn toteuttamisessa ovat johtaneet mainitussa menettelyssä olennaisiin virheisiin ja vaikuttaneet tarjouskilpailussa toiseksi sijoittuneen kantajan mahdollisuuteen saada hankintasopimus. Vaikka unionin edustusto nimittäin täytti huolellisuusvelvoitteensa ja tutki riittävällä tavalla sitä, miten laajasti P osallistui tehtävänkuvausten laadintaan, ei suljettu pois sitä, että se oli todennut sellaisen eturistiriidan olemassaolon yhtiön A hyväksi, joka oikeutti jättämään sen menettelyn ulkopuolelle. Päättäessään tehdä hankintasopimuksen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A oli, näyttämättä varmasti toteen, ettei mainittu yhtiö ollut eturistiriitatilanteessa, vaikka painavat seikat osoittivat ilmeisen eturistiriidan olemassaolon, unionin edustusto vaikutti kantajan mahdollisuuksiin saada hankintasopimus.
Tässä tilanteessa vahinkoa, johon vedottiin mahdollisuuden menettämisen perusteella, on käsiteltävässä asiassa pidettävä todellisena ja varmana, koska ilmeni, että hävinneenä tarjoajana kantaja on ehdottomasti menettänyt mahdollisuuden saada hankintasopimus ja että tämä mahdollisuus oli todellinen eikä hypoteettinen.
Vahinko on siis suoraan ja välittömästi seurasta lainvastaisuuksista, joihin unionin edustusto syyllistyi käsiteltävässä asiassa. Tällaisen syy-yhteyden olemassaoloon liittyvää edellytystä on nimittäin arvioitava väitetyn vahingon kannalta. Vaikka ei olekaan tarpeen ratkaista, aiheuttiko tilanne käsiteltävässä asiassa eturistiriidan, on varmaa, että puutteellisen tutkimuksen takia ja tekemällä hankintasopimuksen sen yhtymän kanssa, jonka jäsen yhtiö A on, unionin edustusto teki tarjouskilpailumenettelyssä virheitä ja vaikutti näin ollen suoraan kantajan mahdollisuuksiin saada hankintasopimus.
Koska kantaja on näyttänyt toteen, että unionin edustusto syyllistyi useisiin lainvastaisuuksiin eturistiriidan olemassaoloa koskevassa tutkimuksessa, että sille aiheutui vahinkoa mahdollisuuden menettämisestä, että kyseinen vahinko on todellinen ja varma ja suoraan seurausta edellä mainituista lainvastaisuuksista, on todettava, että edellytykset maksaa kantajalle korvausta mahdollisuuden menettämisen perusteella täyttyvät.
Siltä osin kuin on kyse tarjouskilpailumenettelyyn osallistumista koskevista kustannuksista ja kuluista on toiseksi muistutettava, että taloudellisten toimijoiden on vastattava niiden toimintaan kuuluvista riskeistä. Kun on kysymys tarjouskilpailumenettelystä, näihin taloudellisiin riskeihin kuuluvat erityisesti tarjouksen laatimiseen liittyvät kustannukset. Näin muodostuneet kustannukset jäävät siis sen yrityksen vastattaviksi, joka päätti osallistua menettelyyn, koska mahdollisuus kilpailla hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valituksi tulemisesta ei merkitse varmuutta kyseessä olevan hankintasopimuksen saamisesta (ks. analogisesti tuomio 30.4.2009, CAS Succhi di Frutta v. komissio,
C‑497/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:273
,
kohta). Tältä osin varainhoitoasetuksen 101 artiklassa säädetään, että komissio voi vapaasti päättää olla tekemättä hankintasopimusta lainkaan. Näin ollen myöskään taloudellisesti edullisimman tarjouksen tehnyt tarjoaja ei voi olla varma sopimuksen saamisesta.
Näin ollen tarjoajalle tarjouspyyntömenettelyyn osallistumisesta aiheutuneet kustannukset ja kulut eivät pääsääntöisesti ole vahinkoa, joka voidaan hyvittää myöntämällä vahingonkorvausta (tuomio 30.4.2009, CAS Succhi di Frutta v. komissio,
C‑497/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:273
,
kohta; tuomio 17.12.1998, Embassy Limousines & Services v. parlamentti,
T‑203/96
,
EU:T:1998:302
,
kohta ja tuomio 8.5.2007, Citymo v. komissio,
T‑271/04
,
EU:T:2007:128
,
kohta).
Tätä periaatetta ei kuitenkaan voida soveltaa sellaisissa tapauksissa, joissa unionin oikeuden rikkominen tarjouskilpailumenettelyssä on heikentänyt tarjoajan mahdollisuuksia saada sopimus, koska muutoin loukattaisiin oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita (tuomio 30.4.2009, CAS Succhi di Frutta v. komissio,
C‑497/06 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:273
,
kohta; tuomio 17.3.2005, AFCon Management Consultants ym. v. komissio,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
,
kohta ja tuomio 8.5.2007, Citymo v. komissio,
T‑271/04
,
EU:T:2007:128
,
kohta).
Koska unionin yleinen tuomioistuin on käsiteltävässä asiassa katsonut, että tarjouskilpailumenettelyssä tapahtuneet lainvastaisuudet, joihin kantaja vetosi, vaikuttivat sen mahdollisuuksiin saada hankintasopimus ja että sille oli näin ollen aiheellista maksaa korvausta mahdollisuuden menettämisen perusteella, tarjouskilpailumenettelyyn osallistumista koskevat kustannukset ja kulut ovat vahinkoa, joka voidaan hyvittää myöntämällä vahingonkorvausta.
Tämän vahingon ja unionin yleisen tuomioistuimen toteamien lainvastaisuuksien välisen syy-yhteyden osalta on lisäksi muistutettava, että edellä mainitut lainvastaisuudet johtivat virheisiin tarjouskilpailumenettelyssä. Siksi näistä lainvastaisuuksista aiheutui kantajalle tarjoajan ominaisuudessa täysin tappioksi luettavia kustannuksia ja kuluja, jotka koskivat tarjouskilpailumenettelyyn osallistumista. Tästä seuraa, että vahinko, johon kantaja vetoaa, on suoraan seurausta unionin yleisen tuomioistuimen toteamista lainvastaisuuksista ja että edellytykset korvauksen maksamiseksi kantajalle tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvistä kustannuksista ja kuluista täyttyvät.
Hyvityskorkojen osalta on kolmanneksi muistutettava, että sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun edellytysten on täytyttävä, jotta kantaja voi vaatia hyvityskorkojen maksamista (tuomio 2.6.1976, Kampffmeyer ym. v. ETY,
56/74–60/74
,
EU:C:1976:78
ja tuomio 26.2.1992, Brazzelli ym. v. komissio,
T‑17/89, T‑21/89 ja T‑25/89
,
EU:T:1992:25
,
kohta, vahvistettu valituksesta annetussa tuomiossa 1.6.1994, komissio v. Brazzelli Lualdi ym.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
,
kohta).
Sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun yhteydessä tapahtuvan vahingonkorvauksen tarkoituksena on nimittäin saattaa niin pitkälle kuin mahdollista korvausta vaativan osapuolen omaisuus ennalleen. Näin ollen silloin, kun sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevat edellytykset täyttyvät, vahingon aiheuttavan tapahtuman ja vahingonkorvauksen arvioimisen välisen ajanjakson kulumisesta aiheutuvia epäedullisia seurauksia ei voida jättää huomiotta, koska rahan arvon aleneminen on otettava huomioon (tuomio 27.1.2000, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑104/89 ja C‑37/90
,
EU:C:2000:38
,
kohta ja tuomio 13.7.2005, Camar v. neuvosto ja komissio,
T‑260/97
,
EU:T:2005:283
,
kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 3.2.1994, Grifoni v. komissio,
C‑308/87
,
EU:C:1994:38
,
kohta). Näin ollen hyvityskorkojen tarkoituksena on hyvittää ajankulua siihen asti, kunnes vahingon määrä on arvioitu oikeudessa, riippumatta velallisesta johtuvasta viivästymisestä (tuomio 12.2.2015, komissio v. IPK International,
C‑336/13 P
,
EU:C:2015:83
,
kohta).
Koska edellä 197 ja 198 kohdasta ilmenee, että kantajalle on korvattava tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvistä kustannuksista ja kuluista aiheutunut vahinko ja että vahingonkorvauksen tarkoituksena on saattaa niin pitkälle kuin mahdollista korvausta vaativan osapuolen omaisuus ennalleen, kantajan vaatimus siitä, että tarjouskilpailumenettelyyn osallistumisesta aiheutuneiden vahinkojen määrään lisätään hyvityskorot, on hyväksyttävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kantajan korvausvaatimus on hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee sen menetettyä mahdollisuutta tulla valituksi kyseessä olevan hankintasopimuksen sopimuspuoleksi sekä tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvien kustannusten ja kulujen korvaamista hyvityskorkoineen, ja hylättävä muilta osin.

Korvaukset
Siltä osin kuin on kyse tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvistä kustannuksista ja kuluista ja mahdollisuuden menettämisestä aiheutuneiden vahinkojen määrän määrittämisestä, kantaja katsoo ensimmäisen vahingon olevan suuruudeltaan 22916 euroa. Tämä määrä perustuu kantajan mukaan viralliseen kirjanpitoon, jonka se esitti Kreikan hallinnolle vuodelta 2010. Tähän määrään on kantajan mukaan lisättävä Kreikassa kyseessä olevan ajanjakson aikana voimassa olleen korkoprosentin (3,67 % lokakuussa 2010) mukaiset hyvityskorot korotettuina kahdella prosenttiyksiköllä. Korkoa on alettava laskea sitä kuukautta seuraavan kuukauden ensimmäisestä päivästä, jonka kuluessa kantaja suoritti oikeudenkäynnin aloittamista edeltävät viimeiset toimet. Koska kantaja jätti huomautuksensa oikeusasiamiehelle 27.2.2013, kyseinen päivämäärä on 1.3.2013.
Toisen vahingon osalta kantaja väittää, että koska sillä oli todellinen mahdollisuus saada hankintasopimus, tämän vahingon määräksi on arvioitava 1002125 euroa eli 50 prosenttia sen tarjouksen määrästä, jonka yhtymä, jonka jäsen se on, teki kyseisestä hankintasopimuksesta.
Kantaja vaatii myös lisäämään korvauksen määrään 8 prosentin viivästyskoron, joka lasketaan myönnetylle määrälle tuomion antamispäivästä siihen asti, kunnes korvaus on kokonaan maksettu.
Komissio katsoo, että määrää, jota kantaja vaatii tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvien kulujen perusteella, ei ole näytetty toteen ja että liitteessä A 11 esitetty asiakirja ei osoita, että sille on tosiasiallisesti aiheutunut näitä kustannuksia. Lisäksi komissio väittää, että kantaja ei täsmennä, mikä on sen viivästyskorkoja koskevan vaatimuksen oikeusperusta eikä mainitse korkoprosentin laskentatapaa eikä ajanjaksoa, josta alkaen korot lasketaan.
Komissio lisää, että määrä, jota kantaja vaatii korvauksena mahdollisuuden menettämisestä aiheutuneesta vahingosta, on selvästi liian suuri. Toisin kuin kantaja väittää, korvausta, jonka määrä on 50 prosenttia tarjouksen määrästä, ei komission mukaan voida pitää oikeudenmukaisena ja kohtuullisena.
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että kannekirjelmän liitteen A 11 tulkinnan perusteella ei voida ratkaista, mitä kuluja kyseisessä asiakirjassa mainittu ”yleisten kulujen” ryhmä kattaa, eikä määrittää syitä, joiden takia kulut lasketaan 12:n, 14:n tai 18 työpäivän perusteella. Kun tätä asiaa tiedusteltiin kantajalta suullisessa käsittelyssä, se ei pystynyt täsmentämään asiaa enempää.
Hyvityskorkojen osalta on toiseksi korostettava, ettei kantaja ole esittänyt mitään seikkaa, jolla voitaisiin osoittaa, että tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvien kustannusten ja kulujen määrä olisi voinut – jos se olisi sijoitettu – tuottaa korkoa, joka vastaisi Kreikassa lokakuussa 2010 voimassa ollutta korkoprosenttia korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä (ks. vastaavasti tuomio 27.1.2000, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio,
C‑104/89 ja C‑37/90
,
EU:C:2000:38
,
kohta ja tuomio 26.11.2008, Agraz ym. v. komissio,
T‑285/03
, ei julkaistu,
EU:T:2008:526
,
kohta).
Kantaja ei myöskään ole esittänyt mitään seikkaa, jolla voidaan osoittaa, että huomautusten esittäminen oikeusasiamiehelle on käsiteltävässä asiassa viimeinen riidaton toimi, jonka se on suorittanut.
Kolmanneksi on todettava, ettei kantaja ole esittänyt kirjelmissään mitään seikkaa, joka voisi vahvistaa mahdollisuuden menettämisestä aiheutunutta vahinkoa koskevan arvion. Kun siltä tiedusteltiin tästä asiasta suullisessa käsittelyssä, se ei kyennyt täsmentämään unionin tuomioistuimelle arvionsa perusteena käytettyjä seikkoja.
Kaikki nämä seikat huomioon ottaen on todettava, että jos mahdollisuuden menettämisestä ja tarjouspyyntömenettelyyn osallistumiseen liittyvistä kustannuksista ja kuluista aiheutuvien vahinkojen olemassaolo korvattavina vahinkoina on lähtökohtaisesti riittävällä tavalla näytetty toteen, näiden vahinkojen määrää ei kuitenkaan sellaisenaan ole mahdollista määritellä riittävällä tavalla niin, että unionin yleinen tuomioistuin voisi joko lausua kantajan vaatimista määristä tai vahvistaa muun summan asiakirja-aineiston tietojen perusteella.
Koska vahinkojen arviointiin liittyvää kysymystä ei voida ratkaista, prosessiekonomian vuoksi on asianmukaista ratkaista unionin vastuu menettelyjen ensimmäisessä vaiheessa välituomiolla. Komission tekemien lainvastaisuuksien perusteella korvattavat määrät määritetään myöhemmin joko asianosaisten yhteisellä sopimuksella tai – jollei sopimukseen päästä – unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 16.9.2013, ATC ym. v. komissio,
T‑333/10
,
EU:T:2013:451
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä varten sekä asianosaisten että unionin yleisen tuomioistuimen on kuitenkin otettava huomioon seuraavat näkökohdat.
Ensinnäkin on pidettävä mielessä, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan tarjouskilpailumenettelyn yhteydessä kantaja kuuluu yhtymään, joten korvauksen on vastattava sen osuutta mainitussa yhtymässä.
Tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyvien kustannusten ja kulujen osalta on toiseksi yhtäältä otettava huomioon tarjouspyyntömenettelyyn osallistumisesta aiheutuvien kulujen täsmällinen osuus kantajan esittämistä yleisistä kustannuksista sekä osallistumiseen käytettyjen työpäivien tarkka määrä.
Hyvityskorkojen osalta on toisaalta otettava huomioon, että sen ajanjakson, joka antaa oikeuden rahan arvon tarkistukseen, alkamisajankohta on vahvistettava sitä kuukautta seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä, jona kantaja on suorittanut viimeiset riidattomat toimet, ja päättymispäivä sen tuomion julistamispäivänä, jolla vahingonkorvausvelvollisuus todetaan. Viivästyskorkojen korkokannan osalta on otettava huomioon se, että ajan kulumiseen liittyvä rahan arvon alentuminen ilmaistaan Eurostatin (Euroopan unionin tilastotoimisto) kantajan sijoittautumisvaltiossa kyseisellä aikavälillä toteamalla vuotuisella inflaatioprosentilla.
Mahdollisuuden menettämisen osalta on kolmanneksi ensinnäkin otettava huomioon se, millä todennäköisyydellä kantaja olisi voittanut tarjouskilpailun, ellei unionin yleisen tuomioistuimen toteamia lainvastaisuuksia olisi tapahtunut. Tätä varten on ensin otettava huomioon se todennäköisyys, jolla huolellisessa tutkinnassa päädyttäisiin sulkemaan pois yhtiön A tarjous, koska tarjoaja voidaan sulkea pois eturistiriidan olemassaolon perusteella vain sillä edellytyksellä, että tämä seikka johtaa vilpilliseen kilpailuun, että hankintaviranomainen voi toteuttaa toimenpiteitä poistaakseen eturistiriidasta koituvan edun ja että se voi peruuttaa tarjouskilpailumenettelyn. Sen jälkeen on otettava huomioon, että koska kantajan tarjous sijoittui kilpailussa toiseksi, sillä olisi ollut erittäin suuret mahdollisuudet voittaa tarjouskilpailu, jos yhtiön A tarjous olisi suljettu pois. Lopuksi on otettava huomioon, että käsiteltävässä asiassa hankintaviranomainen ei hyödyntänyt varainhoitoasetuksessa säädettyä mahdollisuutta luopua sopimuksen tekemisestä tai peruuttaa hankintamenettely.
On toiseksi otettava huomioon nettovoitto, jonka kantaja olisi voinut saada sopimuksen täytäntöönpanosta. Tältä osin on määritettävä nettovoittomarginaali, jonka samankaltaisten sopimusten täytäntöönpano yleensä tuottaa.
Kaikki edellä mainitut tekijät huomioon ottaen on menetetyn mahdollisuuden perusteella korvattavan kokonaismäärän määrittämiseksi tarpeen ottaa huomioon nettovoitto sekä tarjouskilpailun voittamisen todennäköisyys.
Asianosaisia onkin kehotettava – jollei unionin yleinen tuomioistuin myöhemmin toisin päätä – sopimaan kyseisistä määristä edellä esitetyn perusteella ja ilmoittamaan unionin yleiselle tuomioistuimelle kolmen kuukauden määräajassa tämän tuomion julistamisesta yhteisellä sopimuksella maksettaviksi vahvistamansa määrät, tai jollei sopimukseen päästä, toimittamaan sille samassa määräajassa omat vaatimuksensa korvattavasta määrästä (ks. vastaavasti tuomio16.9.2013, ATC ym. v. komissio,
T‑333/10
,
EU:T:2013:451
,
kohta).
Sen kantajan vaatimuksen osalta, jonka mukaan korvauksen määrään on lisättävä 8 prosentin viivästyskorko, joka lasketaan myönnetylle määrälle tuomion antamispäivästä siihen asti, kunnes korvaus on kokonaan maksettu, oikeuskäytännöstä ilmenee, että velvollisuus maksaa viivästyskorkoa syntyy vahingonkorvaukseen velvoittavan tuomion antopäivästä silloinkin, kun unionin yleinen tuomioistuin toteaa menettelyjen ensimmäisessä vaiheessa välituomiolla vahingonkorvausvelvollisuuden ja päättää määrittää vahingonkorvauksen määrän myöhemmin (tuomio 4.10.1979, Dumortier ym. v. neuvosto,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79
,
EU:C:1979:223
,
kohta; tuomio 13.11.1984, Birra Wührer ym. v. neuvosto ja komissio,
256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 ja 282/82
,
EU:C:1984:341
,
kohta ja tuomio 26.6.1990, Sofrimport v. komissio,
C‑152/88
,
EU:C:1990:259
,
kohta).
Korkoihin sovellettava korkokanta on laskettava sen korkokannan perusteella, jonka Euroopan keskuspankki (EKP) on vahvistanut jälleenrahoitusta koskeville pääasiallisille liiketoimille ja jota sovelletaan kyseessä olevan ajanjakson eri vaiheissa, kahdella prosenttiyksiköllä lisättynä (tuomio 17.3.2005, AFCon Management Consultants ym. v. komissio,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
,
kohta; tuomio 26.11.2008, Agraz ym. v. komissio,
T‑285/03
, ei julkaistu,
EU:T:2008:526
,
kohta ja tuomio 25.11.2014, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
kohta).
Näin ollen menetettyyn mahdollisuuteen sekä tarjouspyyntömenettelyyn osallistumisesta aiheutuviin kustannuksiin ja kuluihin perustuvaan korvaukseen, mukaan lukien hyvityskorot, jotka sisältyvät viimeksi mainittuun korvaukseen, on lisättävä tämän tuomion julistamispäivästä korvauksen täysimääräiseen suorittamiseen asti viivästyskorot, joiden korkokannan EKP on vahvistanut jälleenrahoitusta koskeville pääasiallisille liiketoimille, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä.
IV

Oikeudenkäyntikulut
Oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unioni on velvollinen korvaamaan vahingon, joka Vakakis kai Synergates – Symvouloi gia Agrotiki Anaptixi AE Meletonille aiheutui siitä, että se menetti mahdollisuuden tulla valituksi elintarviketurvallisuusjärjestelmän lujittamista Albaniassa koskevan hankintasopimuksen (EuropeAid/129820/C/SER/AL) sopimuspuoleksi, sekä kyseiseen tarjouskilpailumenettelyyn osallistumisesta aiheutuneista kustannuksista ja kuluista.

2)
Tämän tuomiolauselman 1 kohdassa tarkoitettuun korvaukseen lisätään viivästyskorko, joka lasketaan tämän tuomion julistamisesta siihen asti, kunnes korvaus on kokonaan maksettu, sen korkokannan mukaisesti, jonka Euroopan keskuspankki vahvistaa jälleenrahoitusta koskeville pääasiallisille liiketoimille, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä.

3)
Kanne hylätään muilta osin.

4)
Asianosaiset ilmoittavat unionin yleiselle tuomioistuimelle kolmen kuukauden määräajassa tuomion julistamisesta lukien yhteiseen sopimukseen perustuvan vahingonkorvauksen määrän.

5)
Jos sopimukseen ei päästä, asianosaiset ilmoittavat unionin yleiselle tuomioistuimelle samassa määräajassa omat vaatimuksensa korvattavasta määrästä.

6)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Forrester
Półtorak
Perillo
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä helmikuuta 2018.
Allekirjoitukset
Sisällys

I Asian tausta

II Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

III Oikeudellinen arviointi

A Tutkittavaksi ottaminen

1 Kanteen tutkittavaksi ottaminen

2 Kantajan esittämien väitteiden tutkittavaksi ottaminen

B Pääasia

1 Unionin vastuun syntymisen edellytykset

a) Lainvastaisuudet

1) Väitetty lainvastaisuus, joka koskee tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa ja eturistiriidan olemassaoloa yhtiön A hyväksi

i) Sellaisten oikeussääntöjen, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, olemassaolo

ii) Riittävän ilmeisten rikkomisten olemassaolo

2) Lainvastaisuutta koskeva väite, joka perustuu siihen, että kantajalle ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä viipeellä

b) Vahinko ja syy-yhteys

1) Siihen viipeeseen, jolla kantajalle ilmoitettiin hankintasopimuksen tekemistä ja sen allekirjoittamista koskevasta päätöksestä, perustuvan lainvastaisuuden ja sen väittämien vahinkojen välinen syy-yhteys

2) Kantajan väittämät vahingot sekä tarjouskilpailumenettelyn riittämätöntä valvontaa koskevan lainvastaisuuden ja mainittujen vahinkojen välinen syy-yhteys

i) Tulonmenetystä koskeva vahinko

ii) Tarjouskilpailumenettelyn laillisuuden riitauttamiseen liittyviä kustannuksia koskeva vahinko

iii) Vahinko, joka koskee menetettyä mahdollisuutta osallistua muihin tarjouskilpailuihin ja voittaa ne

iv) Vahingot, jotka koskevat mahdollisuuden menettämistä sekä tarjouskilpailumenettelyyn osallistumiseen liittyviä kustannuksia ja kuluja

2 Korvaukset

IV Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.