CELEX: 62019CJ0503
Zahtjev za prethodnu odluku
Status državljana trećih zemalja s dugotrajnim boravkom
Direktiva 2003/109/EZ
Članak 6. stavak 1.
Elementi koje je potrebno uzeti u obzir
Nacionalni propisi
Neuzimanje u obzir tih elemenata
Odbijanje odobrenja statusa osobe s dugotrajnim boravkom zbog njezine ranije kaznene osude

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim borav[kom] (
SL 2004., L 16, str. 44
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 41.).
Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju sporova između osoba UQ (predmet C‑503/19) i SI (predmet C‑592/19), s jedne strane, i Subdelegacióna del Gobierno en Barcelona (predstavništvo Vlade u Barceloni, Španjolska), s druge strane, o odbijanju zahtjevâ za odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom koje su podnijele te osobe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/109 sadržava poglavlje II., naslovljeno „dugotrajn[i] borav[ak] u državi članici”, u kojem se nalaze njezini članci 4. do 13. Članak 4. stavak 1. navedene direktive glasi:
„Države članice odobravaju status osobe s dugotrajnim borav[kom] državljanima trećih zemalja koji zakonito i neprekinuto borave na njezinu državnom području pet godina neposredno prije podnošenja odgovarajućeg zahtjeva.”
Člankom 5. te direktive određeno je:
„1.   Države članice zahtijevaju od državljana trećih zemalja da im za sebe i članove obitelji koji o njima ovise osiguraju dokaz da imaju:
(a)
sigurne i redovite izvore sredstava koji su dostatni za uzdržavanje njih samih i članova njihove obitelji bez traženja naknade od sustava socijalne pomoći dotične države članice. Države članice ocjenjuju te izvore sredstava s obzirom na njihovu prirodu i redovitost te mogu u obzir uzeti razinu minimalnih plaća i mirovina prije podnošenja zahtjeva za dobivanje dugotrajnog borav[ka];
(b)
zdravstveno osiguranje protiv svih rizika od kojih su obično osigurani državljani predmetne države članice.
2.   Države članice mogu od državljana trećih zemalja zahtijevati da ispune uvjete integracije, u skladu s nacionalnim pravom.”
Članak 6. stavak 1. Direktive 2003/109 glasi:
„Države članice mogu odbiti odobravanje statusa osobe s dugotrajnim borav[kom] zbog javnog poretka i javne sigurnosti.
Pri donošenju odgovarajuće odluke, država članica uzima u obzir ozbiljnost ili vrstu kaznenog djela protiv javnog poretka ili javne sigurnosti ili opasnost koju dotična osoba predstavlja, istodobno uzimajući u obzir trajanje borav[ka] i postojanje veza sa zemljom boravišta.”
U skladu s člankom 7. stavkom 3. te direktive, ako su ispunjeni uvjeti predviđeni njezinim člancima 4. i 5. i ako osoba ne predstavlja prijetnju u smislu članka 6. navedene direktive, predmetna država članica odobrava državljaninu treće zemlje status osobe s dugotrajnim boravkom.
U skladu s člankom 12. stavcima 1. i 3. te direktive:
„1.   Države članice mogu odlučiti protjerati osobu koja ima dugotrajn[i] borav[ak] samo ako predstavlja stvarnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju javnom poretku ili javnoj sigurnosti.
[…]
3.   Prije donošenja odluke o protjerivanju osobe koja ima dugotrajn[i] borav[ak], države članice uzimaju u obzir sljedeće čimbenike:
(a)
trajanje borav[ka] na njihovom državnom području;
(b)
dob dotične osobe;
(c)
posljedice za dotičnu osobu i članove njezine obitelji;
(d)
veze sa zemljom boravišta ili nepostojanje veza sa zemljom podrijetla.”
Poglavlje III. Direktive 2003/109 naslovljeno je„ borav[ak] u drugim državama članicama”. U skladu s njezinim člankom 14. stavkom 1., koji je sadržan u tom poglavlju, osoba koja ima dugotrajni boravak stječe pravo boravka na državnom području države članice koja joj nije odobrila status osobe s dugotrajnim boravkom, za razdoblje duže od tri mjeseca, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti utvrđeni u navedenom poglavlju.
Člankom 17. stavkom 1. navedene direktive, koji je također sadržan u tom poglavlju, određeno je:
„Pri donošenju odgovarajuće odluke, država članica razmatra ozbiljnost ili vrstu kaznenog djela protiv javnog poretka ili javne sigurnosti koje je počinila osoba sa stalnim borav[kom] ili član(-ovi) njegove obitelji, ili opasnost koju predstavlja dotična osoba.”
Španjolsko pravo
Organski zakon 4/2000
Ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (Organski zakon 4/2000 o pravima i slobodama stranaca u Španjolskoj i njihovu uključivanju u društvo) od 11. siječnja 2000. (BOE br. 10 od 12. siječnja 2000., str. 1139.), u verziji koja se primjenjuje u glavnim postupcima (u daljnjem tekstu: Organski zakon 4/2000), sadržava članak 31., naslovljen „Privremeni boravak”. Članak 31. stavak 7. tog zakona glasi:
„Prilikom produljenja dozvole boravka po potrebi se ocjenjuje:
a) ranija kaznena osuda, uzimajući u obzir eventualna pomilovanja ili uvjetne otpuste ili odgodu izvršenja kazne zatvora.
[…]
Za potrebe navedenog produljenja osobito će se uzeti u obzir uloženi trud stranca u postupak integracije koji govori u prilog navedenom produljenju, koji mora biti dokazan pozitivnim izvješćem autonomne zajednice […]”
Članak 32. Organskog zakona 4/2000 odnosi se na dugotrajni boravak. Njime je određeno:
„1.   Dugotrajni boravak je situacija koja dopušta boravak i rad u Španjolskoj neodređenog trajanja u istim uvjetima kao i za španjolske državljane.
2.   Pravo na dugotrajni boravak imaju osobe koje su privremeno boravile u Španjolskoj neprekidno tijekom pet godina i koje ispunjavaju uvjete utvrđene propisima. Za potrebe odobrenja dugotrajnog boravka uračunavaju im se ranija neprekidna razdoblja boravka u drugim državama članicama u svojstvu nositelja plave karte EU‑a. Boravak se smatra neprekidnim iako je stranac privremeno napustio državno područje radi razdoblja odmora ili drugih razloga utvrđenih propisima.
3.   Stranci koji su osobe s dugotrajnim boravkom u drugoj državi članici Europske unije mogu za sebe zahtijevati i ishoditi dozvolu dugotrajnog boravka u Španjolskoj ako će obavljati djelatnost kao zaposlene ili samozaposlene osobe ili u druge svrhe pod uvjetima utvrđenima propisima. Međutim, ako stranci koji su osobe s dugotrajnim boravkom u drugoj državi članici Europske unije žele očuvati svoj status osobe s dugotrajnim boravkom stečen u prvoj državi članici, mogu zahtijevati i ishoditi dozvolu privremenog boravka u Španjolskoj.
[…]”
Uredba o Organskom zakonu 4/2000
Člankom 148. Uredbe o Organskom zakonu 4/2000, koja je potvrđena Real Decretom 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009 (Kraljevska uredba 557/2011 o odobravanju Uredbe o Organskom zakonu 4/2000 nakon što je izmijenjen Organskim zakonom 2/2009), od 20. travnja 2011. (BOE br. 103, od 30. travnja 2011., str. 43821.), određeno je:
„1.   Pravo na dobivanje dozvole dugotrajnog boravka imaju stranci koji su zakonito boravili na španjolskom području u neprekidnom razdoblju od pet godina.
Pravo na navedenu dozvolu imaju i stranci koji dokažu da su tijekom tog razdoblja neprekidno boravili u Europskoj uniji u svojstvu nositelja plave karte EU‑a, ako su u dvije godine koje prethode njihovu zahtjevu na taj način boravili na španjolskom području.
[…]”
Člankom 149. Uredbe o Organskom zakonu 4/2000 uređen je postupak za dobivanje dozvole dugotrajnog boravka. Člankom 149. stavkom 2. točkom (f) te uredbe određeno je da zahtjevu za izdavanje takve dozvole treba po potrebi priložiti uvjerenje o podacima iz kaznene evidencije ili istovjetni dokument koji su izdala tijela zemlje podrijetla ili zemalja u kojima je podnositelj zahtjeva boravio tijekom posljednjih pet godina, pri čemu u tom dokumentu ne smije biti navedena ikakva osuda za kaznena djela predviđena španjolskim pravnim poretkom.
Glavni postupci i prethodna pitanja
Predmet C‑503/19
Osoba UQ državljanin je treće zemlje i nositelj dozvole privremenog boravka u Španjolskoj.
Dana 10. studenoga 2014. osuđen je na 40-dnevnu kaznu rada za opće dobro te mu je na osam mjeseci i dva dana oduzeta vozačka dozvola zbog vožnje pod utjecajem alkohola 2. studenoga 2014.
Dana 2. veljače 2018. osoba UQ, koja je toga dana već pet godina zakonito boravila u Španjolskoj na temelju svoje dozvole boravka Oficini de Extranjeros de Barcelona (Ured za strance u Barceloni, Španjolska), podnijela je zahtjev za odobrenje prava dugotrajnog boravka u smislu članka 32. Organskog zakona 4/2000.
Ured za strance u Barceloni odlukom od 27. ožujka 2018. odbio je taj zahtjev zbog ranije kaznene osude osobe UQ, navedene u točki 15. ove presude. Osoba UQ je protiv te odluke podnijela upravnu tužbu koja je također odbijena odlukom od 6. srpnja 2018.
Slijedom toga, osoba UQ podnijela je tužbu sudu koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19 protiv odluke od 6. srpnja 2018.
Taj sud navodi da je sudska praksa različitih španjolskih sudova zbunjujuća i proturječna kad je riječ o tome je li samo postojanje ranije kaznene osude dotične osobe dostatno za to da joj se odbije odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom ili je naprotiv, za takvo odbijanje potrebna ocjena činjenica svakog pojedinog slučaja, kako bi se odredilo predstavlja li dotična osoba stvarnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju temeljnom interesu društva.
Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19, Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) u presudi od 5. srpnja 2018. riješio je dvojbe sadržane u zbunjujućoj sudskoj praksi nižih sudova. U toj je presudi Tribunal Supremo (Vrhovni sud) osobito na temelju članka 149. stavka 2. točke (f) Uredbe o Organskom zakonu 4/2000, u biti smatrao da samo postojanje ranije kaznene osude dotične osobe sprječava to da joj se odobri status osobe s dugotrajnim boravkom. Usto, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) smatrao je da to tumačenje nije proturječno ni smislu ni svrsi odredbi Direktive 2003/109.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19 dvoji o usklađenosti s Direktivom 2003/109 stajališta koje je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) zauzeo u svojoj presudi navedenoj u prethodnoj točki.
Kao drugo, on također dvoji u pogledu usklađenosti španjolskog propisa s tom direktivom, kad je riječ o mogućnosti odbijanja statusa osobe s dugotrajnim boravkom državljaninu treće zemlje zbog javnog poretka ili javne sigurnosti, u skladu s člankom 6. stavkom 1. navedene direktive. Tom odredbom predviđena je ovlast, ali ne i obveza države članice da odbije odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom zbog tih razloga. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19, kako bi propis države članice bio u skladu s Direktivom 2003/109, on mora biti transparentan i razumljiv. Međutim, Kraljevina Španjolska nije iskoristila tu ovlast. On smatra da se članak 149. stavak 2. točka (f) Uredbe o Organskom zakonu 4/2000 ne može tumačiti na način da je njime predviđen takav razlog za odbijanje.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19 ističe da stajalište koje je zauzeo Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u svojoj presudi navedenoj u točki 20. ove presude podrazumijeva da je državljaninu treće zemlje lakše ishoditi produljenje njegove dozvole privremenog boravka u Španjolskoj nego li ishoditi priznanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom. Naime, ranija kaznena osuda nije apsolutna prepreka produljenju dozvole privremenog boravka, s obzirom na to da članak 31. stavak 7. točka (a) Organskog zakona 4/2000 samo predviđa da „se [ona] ocjenjuje” za potrebe takvog produljenja. Taj se sud pita o usklađenosti takve situacije s pravom Unije, s obzirom na to da bi se državljanina treće zemlje koji je ranije kazneno osuđivan odvratilo od zahtijevanja odobrenja statusa osobe s dugotrajnim boravkom te bi ga se beskonačno ostavljalo u situaciji privremenog boravka.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
17 de Barcelona (Sud za upravne sporove br. 17 u Barceloni, Španjolska) – sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19 – odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li u skladu s člankom 6. stavkom 1. i člankom 17. Direktive 2003/109 tumačenje nacionalnih sudova prema kojem je ranija kaznena osuda bilo kakve prirode dovoljan razlog za odbijanje odobravanja statusa osobe s dugotrajnim boravkom?
2.
Treba li nacionalni sud, osim ranije kaznene osude, uzeti u obzir druge čimbenike, kao što su ozbiljnost i trajanje kazne, opasnost koju predstavlja podnositelj zahtjeva za društvo, trajanje njegova prethodnog zakonitog boravka i veze koje je uspostavio sa zemljom, na način da provede zajedničku ocjenu svih tih elemenata?
3.
Treba li članak 6. stavak 1. Direktive [2003/109] tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg se može zbog javnog poretka i javne sigurnosti odbiti odobravanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom u skladu s člankom 4. a da se pritom ne utvrde kriteriji ocjene sadržani u članku 6. stavku 1. i članku 17.?
4.
Treba li članak 6. stavak 1. i članak 17. Direktive [2003/109] tumačiti na način da je, u skladu sa sudskom praksom Suda silaznog vertikalnog učinka direktiva, nacionalni sud ovlašten i može izravno primjenjivati odredbe članka 6. stavka 1. i članka 17. [te direktive] u svrhu ocjene postojanja ranije kaznene osude s obzirom na njezinu ozbiljnost, trajanje kazne i opasnost koju predstavlja podnositelj zahtjeva?
5.
Treba li pravo Unije, konkretno, pravo na dobivanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom, kao i načela jasnoće, transparentnosti i razumljivosti, tumačiti na način da mu se protivi tumačenje španjolskih sudova u pogledu članaka 147. do 149. [Uredbe o Organskom zakonu 4/2000] i članka 32. [Organskog zakona] 4/2000, prema kojem se odbijanje odobravanja statusa osobe s dugotrajnim boravkom može temeljiti na razlozima javnog poretka i javne sigurnosti, iako tim odredbama nisu jasno i transparentno utvrđeni razlozi za odbijanje?
6.
Je li u skladu s načelom korisnog učinka Direktive 2003/109, i konkretno njezinim člankom 6. stavkom 1., nacionalno pravilo i njegovo tumačenje koje provode sudovi, kojim se otežava dobivanje statusa osobe s dugotrajnim boravkom i olakšava dobivanje statusa osobe s privremenim boravkom?”
Predmet C‑592/19
Osoba SI državljanin je treće zemlje. On je nositelj dozvole privremenog boravka u Španjolskoj, u kojoj je zaposlen na temelju ugovora o radu na neodređeno vrijeme te u kojoj je dionik sustava socijalnog osiguranja.
Presudom od 17. listopada 2016. Juzgada de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Kazneni sud br. 18 u Barceloni, Španjolska), osoba SI je kao počinitelj kaznenog djela krivotvorenja javnih dokumenata osuđena na jedanaestomjesečnu kaznu zatvora čije je izvršenje uvjetno odgođeno na dvije godine počevši od 17. listopada 2016., za djela počinjena 30. studenoga 2011.
Osoba SI je od predstavništva vlade u Barceloni zahtijevala dodjelu statusa osobe s dugotrajnim boravkom. Taj zahtjev odbijen je odlukom predstavništva Vlade u Barceloni od 30. listopada 2017. osobito zbog toga što je osoba SI ranije kazneno osuđivana. Potonja osoba je podnijela upravnu tužbu protiv te odluke, koja je također odbijena odlukom od 13. ožujka 2018.
Slijedom toga, osoba SI podnijela je tužbu sudu koji je uputio zahtjev u predmetu C‑592/19 protiv odluke od 13. ožujka 2018.
Taj sud u biti ponavlja navode koje je iznio sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19, a koji su sažeti u točkama 19. i 20. ove presude. On navodi da, ako bi morao primijeniti španjolski propis kako je protumačen u presudi Tribunala Supremo (Vrhovni sud) navedenoj u točki 20. ove presude, ne bi ni na koji način mogao ocijeniti osobnu situaciju i integraciju osobe SI u Španjolskoj, status izvršenja kazne koja joj je određena presudom Juzgada de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Kazneni sud br. 18 u Barceloni), navedenoj u točki 26. ove presude, počinjeno kazneno djelo ili druge okolnosti s obzirom na to da se pred njim vodi postupak koji se odnosi na raniju kaznenu osudu koja nije izbrisana iz kaznene evidencije dotične osobe. Međutim, taj sud dvoji o usklađenosti takvog pristupa s pravom unije i, osobito, s Direktivom 2003/109.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
5 de Barcelona (Sud za upravne sporove br. 5 u Barceloni, Španjolska) – sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑592/19 – također odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 4. i članak 6. stavak 1. Direktive 2003/109 tumačiti na način da je ranija kaznena osuda bilo kakve prirode dovoljan razlog za odbijanje odobravanja statusa osobe s dugotrajnim boravkom, a da pritom nije potrebno ocijeniti trajanje boravka i postojanje veze sa zemljom boravišta?”
O prethodnim pitanjima
Najprije, budući da je sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑503/19 u svojem prvom trećem i četvrtom pitanju naveo članak 17. Direktive 2003/109, valja pojasniti da se taj članak koji se nalazi u poglavlju III. te direktive, naslovljenom „Borav[ak] u drugim državama članicama”, odnosi na situaciju državljanina treće zemlje kojem je odobren status osobe s dugotrajnim boravkom u prvoj državi članici a koji želi boraviti u drugoj državi članici.
Slijedom toga, navedeni članak nije relevantan u situaciji na temelju koje su pokrenuti glavni postupci, u okviru kojih je riječ o odbijanju države članice da odobri status osobe s dugotrajnim boravkom državljaninu treće zemlje koji je zakonito boravio na njezinu vlastitu području neprekidno tijekom pet godina koje su neposredno prethodile podnošenju njegova zahtjeva.
S obzirom na to pojašnjenje, valja smatrati da se svojim pitanjima koja valja ispitati zajedno sudovi koji su uputili zahtjeve u biti pitaju treba li članak 6. stavak 1. Direktive 2003/109 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice, kako ga tumače određeni njezini sudovi, koji predviđa da državljaninu treće zemlje može biti odbijeno odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom u toj državi članici samo zato što je ranije kazneno osuđivan, a da se pritom konkretno ne ispita njegova situacija u odnosu na osobito prirodu kaznenog djela koje je počinio, opasnost koju on eventualno predstavlja za javni poredak ili javnu sigurnost, trajanje njegova boravka na području navedene države članice i postojanje veza s njom.
S tim u vezi najprije valja podsjetiti na to da članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2003/109 predviđa da države članice mogu odbiti odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom zbog javnog poretka ili javne sigurnosti, ali i ne moraju to učiniti.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, odredbe direktive moraju se provesti s neupitnom obvezujućom snagom te s konkretnošću, preciznošću i jasnoćom potrebnom da se zadovolji zahtjev pravne sigurnosti (presuda od 11. rujna 2014., Komisija/Portugal,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
, t.
43.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da država članica mora, kako bi pravilno provela članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2003/109, u svojem nacionalnom pravu predvidjeti mogućnost odbijanja odobrenja statusa osobe s dugotrajnim boravkom državljaninu treće zemlje zbog javnog poretka ili javne sigurnosti s konkretnošću, preciznošću i jasnoćom potrebnom da se zadovolji zahtjev pravne sigurnosti.
Slijedom toga, zadaća je sudova koji su uputili zahtjeve, koji su jedini nadležni za tumačenje nacionalnog prava u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, t.
28.
i od 21. studenoga 2018., De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, t.
80.
), da provjere sadržava li španjolsko pravo odredbu koja ima značajke navedene u prethodnoj točki ove presude.
Kad je riječ o tome može li takva odredba predvidjeti da je samo postojanje ranije kaznene osude dotične osobe dostatno za to da joj se odbije odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom zbog javnog poretka ili javne sigurnosti, iz samog teksta članka 6. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2003/109 proizlazi da takvo odbijanje podrazumijeva uzimanje u obzir i uravnoteženje određenog broja elemenata, odnosno s jedne strane, ozbiljnost ili vrstu kaznenog djela koje je počinila predmetna osoba, opasnost koju ona predstavlja za javni poredak ili javnu sigurnost i, s druge strane, trajanje njezina boravka u državi članici domaćinu kao i njezine eventualne veze s tom državom članicom.
Uzimanje u obzir svih tih elemenata podrazumijeva ocjenu od slučaja do slučaja, što isključuje odbijanje odobrenja statusa osobe s dugotrajnim boravkom dotičnoj osobi samo zato što je ranije kazneno osuđivana, neovisno o vrsti te osude.
Takvo tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive 2003/109 potvrđeno je ustaljenom sudskom praksom Suda u skladu s kojom se mjere koje se opravdavaju razlozima javnog poretka ili javne sigurnosti mogu donijeti samo ako se, nakon ocjene nadležnih nacionalnih tijela u svakom pojedinom slučaju, pokaže da osobno ponašanje dotične osobe trenutačno predstavlja stvarnu i dostatno ozbiljnu opasnost za neki od temeljnih interesa društva [presuda od 2. svibnja 2018., K. i H. F. (Pravo boravka i tvrdnje o ratnim zločinima),
C‑331/16 i C‑366/16
,
EU:C:2018:296
, t.
52.
i navedena sudska praksa].
Tako je, kad je riječ o članku 12. stavku 3. Direktive 2003/109, čiji je tekst vrlo sličan onomu njezina članka 6. stavka 1. drugog podstavka, presuđeno da se odluka o protjerivanju državljanina treće zemlje s dugotrajnim boravkom ne može donijeti samo zbog toga što je taj državljanin osuđen na kaznu zatvora u trajanju dužem od jedne godine (presuda od 7. prosinca 2017., López Pastuzano,
C‑636/16
,
EU:C:2017:949
, t.
28.
).
Iz toga slijedi da nadležna tijela ne mogu automatski smatrati da državljaninu treće zemlje treba odbiti odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom zbog javnog poretka u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2003/109 samo zato što je protiv njega donesena nekakva kaznena presuda [vidjeti analogijom presudu od 12. prosinca 2019., G. S. i V. G. (Prijetnja javnom poretku),
C‑381/18 i C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, t.
65.
].
S obzirom na sva prethodna razmatranja na postavljena prethodna pitanja valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. Direktive 2003/109 valja tumačiti na način da mu se protivi propis države članice, kako ga tumači dio njezinih sudova, koji predviđa da državljaninu treće zemlje može biti odbijeno odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom u toj državi članici samo zato što je ranije kazneno osuđivan, a da se pritom konkretno ne ispita njegova situacija u odnosu na osobito prirodu kaznenog djela koje je počinio, opasnost koju on eventualno predstavlja za javni poredak ili javnu sigurnost, trajanje njegova boravka na području navedene države članice i postojanje veza s njom.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 2003/109/EZ od 25. studenoga 2003. o statusu državljana trećih zemalja s dugotrajnim borav[kom] valja tumačiti na način da mu se protivi propis države članice, kako ga tumači dio njezinih sudova, koji predviđa da državljaninu treće zemlje može biti odbijeno odobrenje statusa osobe s dugotrajnim boravkom u toj državi članici samo zato što je ranije kazneno osuđivan, a da se pritom konkretno ne ispita njegova situacija u odnosu na osobito prirodu kaznenog djela koje je počinio, opasnost koju on eventualno predstavlja za javni poredak ili javnu sigurnost, trajanje njegova boravka na području navedene države članice i postojanje veza s njom.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski