CELEX: 62016TJ0763
Clauză compromisorie
Personal al misiunilor internaționale ale Uniunii Europene
Litigii privind contractele de muncă
Proceduri de anchetă internă
Protecție a victimelor în caz de denunțare a unei situații de hărțuire
Răspundere contractuală

Istoricul litigiului
EUCAP Sahel Niger (denumită în continuare „misiunea”) este o misiune de politică de securitate și apărare comună (PSAC), înființată prin Decizia 2012/392/PESC a Consiliului din 16 iulie 2012 privind misiunea PSAC a Uniunii Europene în Niger (EUCAP Sahel Niger) (
JO 2012, L 187, p. 48
), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Decizia (PESC) 2017/1253 a Consiliului din 11 iulie 2017 (
JO 2017, L 179, p. 15
).
Potrivit articolului 2 din Decizia 2012/392, astfel cum a fost modificată prin Decizia (PESC) 2016/1172 a Consiliului din 18 iulie 2016 (
JO 2016, L 193, p. 106
), în contextul punerii în aplicare a Strategiei Uniunii Europene pentru securitate și dezvoltare în Sahel, obiectivul misiunii este acela de a permite autorităților nigeriene să elaboreze și să pună în aplicare propria lor strategie de securitate națională. Misiunea urmărește totodată să contribuie la dezvoltarea unei abordări integrate, multidisciplinare, coerente, durabile și axate pe respectarea drepturilor omului în rândul diferitor actori activi în domeniul securității în Niger în lupta împotriva terorismului și a criminalității organizate. În plus, misiunea asistă autoritățile centrale și locale și forțele de securitate nigeriene la elaborarea unor politici, tehnici și proceduri în vederea îmbunătățirii controlului și a combaterii migrației ilegale.
Potrivit articolului 7 alineatul (3) din Decizia 2012/392, misiunea recrutează personal internațional și local pe bază de contract, în cazul în care funcțiile necesare nu pot fi asigurate de personal detașat de statele membre. Articolul 7 alineatul (4) din decizia menționată prevede că condițiile de angajare, precum și drepturile și obligațiile personalului internațional și local se stabilesc prin contracte încheiate între șeful misiunii și membrii personalului.
Articolul 12a din Decizia 2012/392, care a fost introdus prin articolul 1 punctul 6 din Decizia 2014/482/PESC a Consiliului din 22 iulie 2014 de modificare a Deciziei 2012/392 (
JO 2014, L 217, p. 31
), prevede că, după cum este necesar pentru punerea în aplicare a acestei din urmă decizii, misiunea are capacitatea de a achiziționa servicii și bunuri, de a încheia contracte și acorduri administrative, de a angaja personal, de a deține conturi bancare, de a dobândi și a înstrăina active și de a se achita de obligații, precum și de a fi parte la proceduri juridice.
Reclamantul, PY, este un fost membru al personalului misiunii. La 31 ianuarie 2014, reclamantul a semnat un contract de muncă cu misiunea cu privire la un post de agent responsabil cu aprovizionarea pentru perioada cuprinsă între 30 ianuarie 2014 și 15 iulie 2014. Ulterior, reclamantul a încheiat un al doilea contract de muncă, pentru perioada cuprinsă între 16 iulie 2014 și 15 iulie 2015, apoi un al treilea contract de muncă pentru perioada cuprinsă între 16 iulie 2015 și 15 iulie 2016.
Conform termenilor contractelor de muncă ale reclamantului, Codul de conduită și de disciplină al misiunii (denumit în continuare „Codul de conduită”) face parte integrantă din contractele respective.
Codul de conduită stabilește, în primul rând, o serie de norme de conduită care trebuie respectate de toți membrii personalului misiunii (punctele 1-6), inclusiv obligația de a nu supune alți colegi la acte de hărțuire (punctul 2.5) și de intimidare (punctul 2.6) și, în al doilea rând, procedura care trebuie urmată în caz de încălcare a normelor respective (punctele 7 și 8).
Punctul 2.5 din Codul de conduită are următorul cuprins:
„Hărțuirea este diferită de hărțuirea sexuală, în sensul că nu se întemeiază în mod necesar pe gen. Spre deosebire de actele de intimidare, se poate considera că un simplu incident constituie hărțuire și mai multe tipuri de comportamente ilustrează acest lucru. Hărțuirea în cadrul acestui document înseamnă orice act sau conduită, inclusiv cuvinte, gesturi sau prezentarea, afișarea sau difuzarea de înscrisuri, de fotografii sau de orice alte materiale în cazul în care acest act sau această conduită nu este bine primită de angajat și în cazul în care poate fi considerat în mod rezonabil ca ofensator, umilitor sau intimidant.”
Punctul 7.1, intitulat „Semnalarea încălcărilor”, prevede după cum urmează:
„Cazul unei conduite necorespunzătoare poate conduce la măsuri și acțiuni disciplinare și ar trebui instituite proceduri adecvate […] Fiecare membru al misiunii are dreptul și obligația de a sesiza cu o plângere scrisă șeful misiunii […] cu privire la orice presupusă situație de conduită necorespunzătoare, de abuzuri sau de necompetență.”
Potrivit punctului 8.4.1 din Codul de conduită, în cazul unei presupuse încălcări a normelor în cauză „semnalate sau detectate”, șeful adjunct al misiunii supraveghează efectuarea unei anchete preliminare și numește un agent însărcinat cu examinarea cauzei. În conformitate cu punctul 8.4.2 din Codul de conduită, acesta din urmă efectuează o examinare a incidentului invocat, adunând versiunile acestui incident furnizate de reclamant, de martori, respectiv de victime. Potrivit punctului 8.4.4 din Codul de conduită, un raport preliminar de anchetă trebuie predat șefului adjunct al misiunii în termen de zece zile. În cazul în care acest raport ar confirma existența unei încălcări a normelor în cauză, se inițiază o anchetă amănunțită, în conformitate cu punctul 8.5 din Codul de conduită, în urma căreia se întocmește un raport final de anchetă. În cazul în care acest raport confirmă că a avut loc o încălcare a normelor în cauză, se constituie o comisie de disciplină pentru a examina consecințele de natură disciplinară care ar trebui să fie aplicate.
Potrivit articolului 21 din al doilea și din al treilea contract de muncă ale reclamantului, diferendele care decurg din contractele respective sau se referă la acestea sunt de competența Curții de Justiție a Uniunii Europene, în temeiul articolului 272 TFUE.
La 15 și la 16 decembrie 2014, au avut loc reuniuni ale unei comisii de evaluare instituite în cadrul misiunii cu privire la o procedură negociată referitoare la un contract‑cadru pentru servicii aeriene pentru misiune. Reclamantul asigura președinția acesteia.
La 16 decembrie 2014, după ce a fost informat cu privire la un incident care a avut loc cu ocazia acestor reuniuni, șeful serviciului „Susținerea misiunii”, domnul G., a transmis un e‑mail reclamantului, solicitându‑i informații în această privință.
Reclamantul a răspuns la această cerere prin e‑mailul din 16 decembrie 2014, în care a explicat că a avut loc un diferend major cu un alt membru al comisiei de evaluare, domnul X., cu privire la problema dacă una dintre cele trei oferte care urmau să fie evaluate era conformă cu condițiile impuse de misiune. În opinia reclamantului, domnul X. a sugerat că îndoielile serioase exprimate de reclamant în această privință ar fi fost cauzate de o prejudecată a acestuia din urmă în privința întreprinderii care depusese oferta respectivă. Reclamantul a adăugat că comisia de evaluare a decis în cele din urmă să solicite clarificări întreprinderii în cauză. În e‑mailul său din 16 decembrie 2014, reclamantul nu a divulgat identitatea domnului X.
La 19 decembrie 2014, comisia de evaluare a decis, având în vedere clarificările primite din partea întreprinderii în cauză, că oferta acesteia din urmă nu era conformă cu condițiile care trebuiau respectate în speță și a recomandat atribuirea contractului unei alte societăți. Raportul din 22 decembrie 2014, prin care comisia de evaluare a informat Comisia Europeană cu privire la rezultatul activității sale, a fost de asemenea semnat de domnul X.
La 7 februarie 2015, reclamantul a transmis un e‑mail șefului interimar al administrației misiunii, domnul M., pentru a‑l informa cu privire la anumite comportamente ale domnului X. pe care reclamantul le considera „inadecvate între colegi, întrucât […] sunt lipsite de respect față de U[niune] […], față de alte [u]nități ale [a]dministrației [și] față de anumiți membri ai misiunii (inclusiv [el‑însuși])”. În primul rând, domnul X. l‑ar fi întrebat, în fața unor persoane din afara misiunii, utilizând cuvântul „ele”, unde se aflau două femei care lucrau pentru misiune și care nu erau prezente în acea zi. Potrivit reclamantului, această observație ar fi putut fi percepută cu ușurință ca sexistă de către martorii incidentului. În al doilea rând, domnul X. ar fi intrat în biroul său fără a bate la ușă și ar fi întrebat, făcând trimitere la un formular al misiunii și pe un ton acuzator și condescendent, „cine [scrisese] asta”. În al treilea rând, domnul X. ar fi intrat în biroul său cu un document, fără a bate la ușă, și i‑ar fi adresat, într‑un mod provocator și lipsit de respect, întrebarea „aici îl las?” În al patrulea rând, domnul X. l‑ar fi lăsat pe reclamant să înțeleagă că considera că regulile de evaluare ale misiunii erau „imbecile” (sau „debile”). În e‑mailul său, reclamantul a evocat posibilitatea că se putea simți constrâns să depună o plângere oficială la șeful misiunii.
În răspunsul din 9 februarie 2015, domnul M., având în vedere caracterul serios al textului e‑mailului său, propunea reclamantului trei opțiuni dintre care era invitat să aleagă. Prima consta în organizarea unei întâlniri mai întâi cu reclamantul, apoi cu domnul X. și, în sfârșit, cu reclamantul și cu domnul X., în scopul clarificării situației și al găsirii unei soluții pentru viitor. Cea de a doua implica organizarea unei întâlniri mai întâi cu reclamantul, apoi cu domnul X. și, în sfârșit, cu reclamantul, cu domnul X. și cu un reprezentant al serviciului resurse umane al misiunii, în scopul clarificării situației și al găsirii unei soluții pentru viitor. Un raport sau o notă ar fi fost elaborată și adăugată la dosarele personale ale reclamantului și domnului X. Cea de a treia era ca reclamantul să depună o plângere oficială la șeful misiunii.
Reclamantul a răspuns la acest e‑mail printr‑un alt mesaj din aceeași zi. În acest e‑mail, reclamantul l‑a informat pe domnul M. cu privire la un nou incident cu domnul X. Potrivit reclamantului, acesta din urmă intrase în biroul său fără a bate la ușă. Atunci când reclamantul îi explicase că se aștepta ca domnul X. să bată la ușă înainte de a intra în biroul său, acesta din urmă ar fi „utilizat degetul pentru a face cercuri în partea dreaptă a capului (un semn explicativ în sine)”. Reclamantul a adăugat că, atunci când îi indicase domnului X. că era ultima dată când mai deschidea ușa fără a bate, acesta din urmă l‑ar fi întrerupt pentru a‑i spune, cu un zâmbet larg, „mă ameninți”.
În acest e‑mail, reclamantul l‑a informat, în plus, pe domnul M. cu privire la faptul că, în urma acestui incident, s‑a simțit rău, a mers la asistenta medicală, care i‑a dat un medicament. Acesta a adăugat că amețise puțin, fie din cauza medicamentului, fie din cauza a ceea ce considera a fi o formă de „hărțuire morală”, și că, prin urmare, nu putea răspunde în niciun fel la propunerea pe care domnul M. i‑o făcuse. Reclamantul l‑a informat însă pe acesta din urmă că avea încredere în hotărârea sa și că, în cazul în care domnul M. ar ajunge la concluzia că exista o problemă serioasă care trebuia înaintată șefului misiunii, i‑ar fi recunoscător dacă l‑ar informa pe acesta din urmă „și [în] numele [s]ău, până când [se] [va simți] mai bine pentru a formula o plângere oficială”. Reclamantul a adăugat că, în cazul în care domnul M. ar considera că putea fi găsită o soluție la nivelul administrației, ar prefera în mod firesc o asemenea soluție. Cu toate acesta, a insistat ca, în acest caz, domnul M. să reflecteze la măsurile provizorii care ar putea fi luate pentru a‑i garanta protecția, și anume să se interzică domnului X. să mai intre în biroul său și să îi mai adreseze vreun cuvânt până la găsirea unei soluții.
În răspunsul său din 10 februarie 2015, domnul M. l‑a informat pe reclamant că, „având obligația de solicitudine și, dată fiind gravitatea faptelor descrise [de el], consider[a] că nu a[vea] alternativă în afara transmiterii e‑mailului [său] [șefului misiunii] și [adjunctului acestuia], singurele autorități competente din cadrul misiunii, responsabile în temeiul Codului de conduită pentru soluționarea acestui tip de chestiune disciplinară”. Șeful misiunii și șeful adjunct al misiunii au fost destinatarii acestui e‑mail.
Mai târziu în data de 10 februarie 2015, șeful adjunct al misiunii, domnul S., a trimis un e‑mail șefului misiunii pentru a‑l informa că reclamantul „se plâng[ea] de comportamentului domnului [X.]” și că evenimentele din ultimele zile îl conduseseră pe reclamant „la o deteriorare a stării sale de sănătate”. Domnul S. a explicat că, deși era dificil, în astfel de cazuri, să se stabilească ce se întâmplase efectiv, era dificil să nu se țină seama de faptele denunțate de reclamant. În consecință, domnul S. a indicat șefului misiunii că, „[î]n scopul clarificării [acestor fapte], propune[a] ca aceste mesaje diferite să fie considerate o plângere care să conducă la inițierea unei proceduri disciplinare” și că „[a]ncheta preliminară [ar] permite să se stabilească dacă denunțul [era] sau nu [era] întemeiat”. Domnul S. a adăugat că, în cazul în care șeful misiunii ar dispune această măsură, ar acționa în consecință pentru inițierea anchetei preliminare pentru faptele pretinse de hărțuire sau de intimidare.
Printr‑un e‑mail trimis mai târziu la 10 februarie 2015, șeful misiunii și‑a exprimat acordul cu propunerea domnului S. Șeful misiunii l‑a informat și pe domnul S. că el considera că era necesar, în plus, în paralel cu anchetă preliminară, să se organizeze o întâlnire între domnul M., reclamant și domnul X.
Cu toate acestea, nicio anchetă preliminară nu a fost inițiată în urma acestui schimb de mesaje și nu a avut loc nicio întâlnire între domnul M., reclamant și domnul X.
Între 19 iunie și 6 iulie 2015 și între 1 și 24 august 2015, reclamantul a fost în concediu.
Într‑un e‑mail din 25 august 2015 adresat șefului misiunii, reclamantul a indicat că domnul M. îl informase pe șeful misiunii cu privire la unele faptele grave care constituiau hărțuire morală din partea domnului X., dar că nu fusese ascultat nici de șeful misiunii, nici de o comisie disciplinară. Susținând că comportamentul domnului X. în privința sa continua să contribuie la formarea unui mediu de lucru deteriorat, care îi afecta sănătatea, reclamantul a solicitat șefului misiunii să îl informeze cu privire la măsurile pe care intenționa să le ia pentru a pune capăt acestei situații.
În aceeași zi, șeful misiunii a răspuns că a comunicat faptele descrise de reclamant, în luna februarie a anului 2015, șefului adjunct al misiunii, în calitatea sa de responsabil cu disciplina, în conformitate cu punctul 8.4.1 din Codul de conduită, și că, întrucât nu primise niciun răspuns din partea părților interesate, rămăsese cu impresia că șeful adjunct al misiunii a fost în măsură să soluționeze acest diferend pe cale amiabilă. Șeful misiunii a adăugat că, întrucât a trebuit să constate în momentul respectiv că nu aceasta era situația, considerase e‑mailul reclamantului din 25 august 2015 ca o plângere oficială.
Printr‑un e‑mail din 28 august 2015, adresat șefului misiunii, reclamantul a susținut că, de la reuniunile comisiei de evaluare care au avut loc în luna decembrie a anului 2014, domnul X. a dat dovadă de „ură în fiecare moment, orice activitate fiind propice pentru a‑[l] denigra, a‑[l] certa, a‑[l] discredita, a‑[l] umili chiar și în public, și în fața personalului [s]ău”. În plus, reclamantul a informat misiunea că, la o dată nespecificată, în lunile februarie sau martie ale anului 2015, domnul X. ar fi intrat în biroul său și l‑ar fi agresat fizic la locul său, vărsându‑i ceai fierbinte pe picioare.
Prin scrisoarea din 28 august 2015, șeful misiunii l‑a informat pe reclamant că, în urma plângerii pe care a depus‑o la 25 august 2015 împotriva domnului X., decisese să transmită această plângere „pentru competență disciplinară” șefului adjunct interimar al misiunii. În plus, șeful misiunii l‑a informat pe reclamant în scrisoarea respectivă că luase decizia de a interzice domnului X. să se apropie de reclamant.
Într‑un e‑mail din 30 august 2015 adresat șefului misiunii, reclamantul a arătat că „confirm[a] acuzațiile de agresiune fizică și [de] hărțuire din partea [domnului X.]” și a solicitat destinatarului să considere acest e‑mail ca o plângere oficială.
Într‑un certificat emis la 25 august 2015, un medic pe care reclamantul îl consultase în Niger a concluzionat că starea de sănătate a acestuia din urmă necesita o întrerupere a activității de șapte zile. Într‑un al doilea certificat emis la 27 august 2015, acest medic a explicat că starea de sănătate psihică a reclamantului necesita o îndepărtare a acestuia din urmă de mediul său de muncă. În urma vizitei de control efectuate în aceeași zi, medicul a concluzionat că nu s‑a înregistrat nicio îmbunătățire, că reclamantul era supus unei suferințe psihologice și că i‑a recomandat cu fermitate să se întoarcă în Europa pentru a consulta un psihiatru cât mai curând posibil.
La 29 august 2015, reclamantul a plecat de la misiune pentru a merge la un spital în Franța.
La 1 septembrie 2015, medicul competent din cadrul spitalului unde a mers reclamantul i‑a prescris o întrerupere a activității până la 14 septembrie 2015. La 9 septembrie 2015, medicul psihiatru consultat de reclamant a emis un certificat potrivit căruia reclamantul nu era în măsură să își reia activitatea înainte de 25 septembrie 2015. Această întrerupere a activității a fost prelungită de același medic de mai multe ori, ultima dată până la 16 iulie 2016. Două dintre aceste certificate, din 14 octombrie, respectiv 26 noiembrie 2015, făceau referire la o „stare depresivă semnificativă”.
Prin e‑mailul din 6 octombrie 2015, misiunea l‑a informat pe reclamant că, în temeiul articolului 15.3 din contractul său de muncă, acesta din urmă nu ar mai beneficia de nicio remunerație începând cu 30 septembrie 2015, respectiv la 30 de zile după începerea concediului său medical.
Prin e‑mailul din 8 octombrie 2015, un membru al personalului misiunii l‑a informat pe reclamant că fusese numit ca persoană responsabilă cu efectuarea anchetei preliminare inițiate în urma plângerii sale împotriva domnului X. și l‑a întrebat dacă era posibil să revină la misiune pentru o audiere și, în cazul unui răspuns negativ, dacă avea elemente suplimentare de comunicat și dacă îi putea da numele martorilor care dorea să fie ascultați.
Prin intermediul avocaților săi, reclamantul a furnizat misiunii informații suplimentare.
Prin scrisoarea din 26 noiembrie 2015, șeful misiunii l‑a informat pe reclamant că ancheta disciplinară efectuată împotriva domnului X. era din acel moment închisă, că comisia de disciplină a misiunii a reținut o încălcare a Codului de conduită și a propus luarea unei măsuri împotriva domnului X. și, în sfârșit, că a confirmat decizia comisiei de disciplină și că a pus în aplicare măsura respectivă.
La 25 ianuarie 2016, reclamantul a formulat, prin intermediul avocaților săi, o cerere de despăgubire întemeiată pe articolul 340 alineatul (2) TFUE, adresată misiunii.
Prin scrisoarea din 8 iunie 2016, misiunea l‑a informat pe reclamant că contractul său nu putea fi reînnoit după data de 15 iulie 2016.
La 11 iulie 2016, prin scrisoare recomandată trimisă la adresa din Franța pe care reclamantul o furnizase misiunii, la solicitarea acesteia, un cabinet medical francez l‑a chemat pe reclamant la un control medical, care a fost stabilit pentru 13 iulie 2016. Plicul care conținea această convocare a fost returnat la cabinetul medical respectiv prin poștă, deoarece nu fusese retras de reclamant.
Într‑un e‑mail din 15 iulie 2016, misiunea l‑a informat pe reclamant cu privire la returnarea plicului care conținea o convocare la un control medical. De asemenea, aceasta i‑a precizat că certificatele medicale pe care le furnizase începând cu 1 septembrie 2015 nu erau conforme cu normele stabilite în contractul său de muncă și că, prin urmare, misiunea punea la îndoială validitatea lor.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 octombrie 2016, reclamantul a formulat prezenta acțiune.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat misiunii să prezinte un document. Misiunea a dat curs acestei cereri în termenul stabilit.
La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să răspundă la anumite întrebări. Părțile au dat curs acestei solicitări în termenul stabilit.
Pledoariile părților și răspunsurile lor la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 26 octombrie 2017.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
constatarea faptului că acțiunea este admisibilă și fondată;
–
recunoașterea răspunderii misiunii în sensul articolului 340 TFUE;
–
dispunerea reparării prejudiciului material suferit;
–
dispunerea reparării prejudiciului moral suferit, evaluat la 70000 de euro;
–
obligarea misiunii la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
Misiunea solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la obiectul litigiului
Având în vedere termenii cererii, reclamantul solicită în esență Tribunalului obligarea misiunii la repararea prejudiciului material și moral pe care aceasta din urmă i l‑ar fi cauzat prin faptul că a omis să ancheteze în timp util plângerile pentru hărțuire cu care ar fi sesizat‑o în luna decembrie a anului 2014 și în luna februarie a anului 2015.
În e‑mailul său din 28 august 2015, adresat șefului misiunii, reclamantul a informat‑o pe aceasta din urmă că domnul X. ar fi săvârșit, de asemenea, o agresiune fizică împotriva sa în februarie sau în martie 2015. Această agresiune fizică invocată nu era însă menționată în niciunul dintre e‑mailurile din decembrie 2014 și din februarie 2015 care, în opinia reclamantului, constituiau plângeri pentru hărțuire. Este adevărat că, în e‑mailul din 30 august 2015, adresat de asemenea șefului misiunii, reclamantul a solicitat acesteia din urmă să considere e‑mailul său din 28 august 2015 ca plângere oficială având ca obiect printre altele agresiunea fizică respectivă. Cu toate acestea, prezenta acțiune nu se referă la măsurile pe care misiunea le‑a luat în urma e‑mailurilor din 28 și din 30 august 2015. Prin urmare, examinarea Tribunalului trebuie să se limiteze în speță la problema dacă misiunea și‑a îndeplinit obligațiile în ceea ce privește plângerile de hărțuire cu care reclamantul consideră că a sesizat‑o în decembrie 2014 și în februarie 2015.
Din cererea introductivă reiese că prezenta acțiune are ca obiect răspunderea contractuală a misiunii, în sensul articolului 340 alineatul (1) TFUE, ceea ce reclamantul a confirmat, de altfel, în răspunsul său din 10 octombrie 2017 la întrebările scrise ale Tribunalului. Argumentele pe care misiunea le‑a prezentat pentru a demonstra că, în speță, condițiile necesare pentru angajarea răspunderii sale extracontractuale, în sensul articolului 340 alineatul (2) TFUE, nu ar fi îndeplinite sunt, prin urmare, lipsite de pertinență.
Cu privire la competența Tribunalului
Articolul 12a din Decizia 2012/392, aplicabil începând de la 16 iulie 2014 în temeiul articolului 2 din Decizia 2014/482 (a se vedea punctul 3 de mai sus), a introdus capacitatea misiunii de a încheia contracte și de a fi parte la proceduri juridice, conferindu‑i astfel capacitate juridică. În plus, din articolul 7 alineatele (3) și (4) din Decizia 2012/392 reiese că misiunea poate recruta personal pe bază de contract și că condițiile de angajare, precum și drepturile și obligațiile acestui personal se stabilesc prin contractele încheiate între șeful misiunii și membrii personalului.
Potrivit articolului 272 TFUE, Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să se pronunțe în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într‑un contract de drept public sau de drept privat, încheiat de Uniune sau în numele acesteia. În speță, primul contract de muncă al reclamantului cu misiunea conținea o clauză atributivă de competență în favoarea instanțelor din Bruxelles (Belgia). În schimb, atât contractul de muncă încheiat între misiune și reclamant pentru perioada cuprinsă între 16 iulie 2014 și 15 iulie 2015, cât și contractul încheiat între aceste două părți pentru perioada cuprinsă între 16 iulie 2015 și 15 iulie 2016 conțin o clauză atributivă de competență în favoarea Curții de Justiție a Uniunii Europene. Întrucât faptele care au dat naștere prezentei acțiunii au avut loc în perioadele acoperite de aceste două ultime contracte de muncă, prezenta acțiune poate fi întemeiată pe articolul 272 TFUE. Pe de altă parte, potrivit articolului 256 alineatul (1) TFUE, Tribunalul are competența să judece în primă instanță acțiunile menționate la articolul 272 TFUE.
În conformitate cu articolul 20 din ultimele două contracte de muncă încheiate între reclamant și misiune, diferendele privind interpretarea acestor contracte trebuie supuse arbitrajului. Cu toate acestea, articolul menționat prevede în mod expres că o astfel de atribuire se face fără a aduce atingere posibilității de a înainta diferendul Curții de Justiție a Uniunii Europene. Prin urmare, dispozițiile acestui articol nu se opuneau ca reclamantul să înainteze prezentul litigiu Tribunalului.
Pe de altă parte, trebuie să se arate că, potrivit jurisprudenței, instanța Uniunii are competența să judece acțiuni referitoare la gestionarea de către misiuni PSAC a personalului lor, chiar și atunci când această gestionare privește operațiuni „pe teren” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iulie 2016, H/Consiliul și Comisia,
C‑455/14 P
,
EU:C:2016:569
, punctele
-
).
Prin urmare, Tribunalul are competența să judece prezenta acțiune, aspect pe care ce misiunea nu îl contestă de altfel.
Cu privire la admisibilitate
Misiunea contestă admisibilitatea acțiunii.
În primul rând, în ceea ce privește argumentul pe care misiunea l‑a invocat în cadrul ședinței, potrivit căruia acțiunea ar fi inadmisibilă pentru motivul că reclamantul ar fi omis să respecte procedura precontencioasă, este suficient să se arate că, întrucât acest argument înseamnă că reclamantul era obligat să se adreseze misiunii înainte de a formula prezenta acțiune, o asemenea obligație a fost, în orice caz, îndeplinită în speță. Astfel, cererea de despăgubire pe care reclamantul a adresat‑o misiunii la 25 ianuarie 2016, deși s‑a întemeiat în mod formal pe articolul 340 alineatul (2) TFUE, cuprindea același obiect cu obiectul prezentei acțiuni.
În al doilea rând, misiunea susține că prezenta acțiune este inadmisibilă în ceea ce privește concluziile privind repararea prejudiciilor invocate, cauzate prin decizia sa de a nu mai plăti salariul reclamantului începând cu 30 septembrie 2015 (a se vedea punctul 33 de mai sus). Întrucât reclamantul nu ar fi formulat o reclamație împotriva respectivei decizii a misiunii, acesta nu mai poate repune în discuție decizia respectivă prin intermediul concluziilor în despăgubire. În această privință, este suficient să se arate că reclamantul nu întemeiază, ca atare, acțiunea sa în despăgubire pe prejudiciul legat de decizia misiunii de a nu‑i mai plăti salariul începând cu 30 septembrie 2015. Astfel, prezenta acțiune are în vedere prejudiciile rezultate din faptul că misiunea s‑a abținut să inițieze o anchetă cu privire la plângerile pentru hărțuire în legătură cu care reclamantul consideră că a sesizat‑o în decembrie 2014 și în februarie 2015, dintre care unul ar fi reprezentat de oprirea plății salariului său. În consecință, acest argument trebuie respins, fără a fi necesar să se pronunțe asupra problemei dacă reclamantul ar fi avut obligația de a formula o reclamație împotriva deciziei de a nu îi mai plăti salariul începând cu 30 septembrie 2015.
În al treilea rând, în răspunsul său din 11 octombrie 2017 la întrebările scrise ale Tribunalului, în cadrul observațiile sale cu privire la dreptul francez, misiunea a arătat că, în lipsa unor fapte precise, obiective și concordante care să permită să se prezume existența unei hărțuiri, Tribunalul ar trebui să declare acțiunea inadmisibilă. În ședință, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, misiunea a arătat că această concluzie s‑ar aplica indiferent de dreptul aplicabil în speță. Acest argument trebuie, în orice caz, respins, întrucât prezenta acțiune nu se întemeiază pe prejudiciul legat de o pretinsă hărțuire, ci pe prejudiciul rezultat din faptul că misiunea s‑a abținut să inițieze o anchetă cu privire la plângerile pentru hărțuire în legătură cu care reclamantul consideră că a sesizat‑o în decembrie 2014 și în februarie 2015.
În al patrulea și în ultimul rând, argumentul pe care misiunea încearcă să îl preia din conținutul e‑mailului adresat șefului misiunii la 30 august 2015 trebuie să fie de asemenea respins. Este adevărat că, în acest e‑mail, reclamantul precizează că „confirmă în mod formal că nu a formulat o plângere” cu privire la „faptul că ancheta preliminară pe care [șeful misiunii] [a dispus‑o] nu a avut loc sau are loc fără mărturia [s]a”. Or, astfel cum a subliniat reclamantul la ședință, observația respectivă nu poate fi considerată o renunțare la posibilitatea de a formula o acțiune la Tribunal. Astfel, o asemenea renunțare ar trebui să fie clară și fără echivoc pentru a putea repune în discuție admisibilitatea unei acțiuni. Or, această situație nu se regăsește în speță. În această privință, este suficient să se arate că observația citată de misiune nu face nicio trimitere la posibilitatea de a introduce o acțiune în fața Tribunalului.
Având în vedere considerațiile care precedă, prezenta acțiune trebuie considerată admisibilă.
Cu privire la fond
În ceea ce privește dreptul aplicabil
Potrivit articolului 340 alineatul (1) TFUE, răspunderea contractuală a Uniunii este guvernată de legea aplicabilă contractului respectiv.
În speță, contractele de muncă ale reclamantului nu specifică legea aplicabilă acestor contracte.
Ca răspuns la o întrebare a Tribunalului cu privire la acest aspect, reclamantul a susținut, cu titlu principal, că prevederile contractelor respective, inclusiv cele ale Codului de conduită, și actele Uniunii în temeiul cărora au fost adoptate aceste contracte ar constitui temeiul juridic al răspunderii misiunii. Cu titlu subsidiar, ar trebui să se facă referire la Codul civil din Niger și în special la articolul 1134 primul paragraf din acesta.
În ceea ce privește misiunea, aceasta a susținut că răspunderea sa contractuală ar reieși din contractele de muncă încheiate între ea și reclamant. În cazul în care, în mod excepțional, Tribunalul ar trebui să examineze dreptul național în această privință, dispozițiile de drept francez, în special cele din Codul muncii francez, ar fi pertinente.
În ședință, ca răspuns la întrebările Tribunalului cu privire la acest aspect, părțile au confirmat că, în opinia lor, pentru a examina răspunderea contractuală eventuală a misiunii, era suficient să se examineze contractele de muncă în cauză, inclusiv dispozițiile din Codul de conduită, și că nu era necesar să se facă trimitere la un drept național.
Tribunalul consideră că prezenta acțiune poate fi examinată în mod efectiv exclusiv pe baza contractelor de muncă în cauză, inclusiv a dispozițiilor din Codul de conduită, care fac parte integrantă din acestea, în lumina principiilor generale de drept al Uniunii în materie de angajare a răspunderii contractuale. Potrivit acestor principii, trei condiții trebuie îndeplinite pentru ca o acțiune în răspundere contractuală să poată fi admisă, și anume, mai întâi, ca instituția în cauză să nu își fi îndeplinit obligațiile contractului, în continuare, ca reclamantul să fi suferit un prejudiciu și, în sfârșit, să existe o legătură de cauzalitate între comportamentul instituției respective și acest prejudiciu.
Prin urmare, nu este necesar să se examineze problema dacă, astfel cum a arătat reclamantul în ședință, elementele de probă prezentate de misiune pentru a stabili eventuala aplicare a dreptului francez erau inadmisibile.
Cu privire la încălcarea obligațiilor contractuale de către misiune
Reclamantul susține că, în pofida faptului că ar fi sesizat misiunea, prin e‑mailurile din 17 decembrie 2014 și din 7 și 9 februarie 2015, cu plângeri referitoare la o hărțuire săvârșită de un coleg, a cărui victimă ar fi fost, misiunea nu ar fi dat curs plângerilor respective, cu încălcarea mai multor dispoziții ale punctului 8.4 din Codul de conduită.
Potrivit reclamantului, această încălcare este caracterizată de faptul că, pe de o parte, însuși șeful adjunct al misiunii, domnul S., considerase, în e‑mailul său din 10 februarie 2015, că mesajele reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 trebuiau considerate o plângere oficială pentru hărțuire și a propus, în consecință, inițierea unei anchete preliminare și că, pe de altă parte, această propunere fusese aprobată în mod expres de șeful misiunii în aceeași zi. Or, nu s‑ar fi dat curs acestei decizii de inițiere a unei anchete preliminare.
În această privință, reclamantul susține că punctul 8.4.1 din Codul de conduită prevede că, în cazul denunțării unei încălcări a dispozițiilor codului menționat, trebuie să fie inițiată în mod obligatoriu o anchetă preliminară. Prin urmare, nu ar fi fost lăsată nicio marjă de apreciere la dispoziția misiunii, după ce aceasta ar fi luat act de denunțurile efectuate de reclamant și le‑ar fi considerat o plângere oficială.
Prin urmare, misiunea ar fi încălcat într‑un mod deosebit de grav normele contractuale, și anume cele pe care ea însăși le‑a stabilit în materie de bună conduită și de anchete interne. Aceste norme ar avea ca obiect protejarea membrilor personalului misiunii și în special protejarea acestora în cazul unor situații de hărțuire sau de intimidare din partea colegilor.
Reclamantul adaugă că, în e‑mailul său din 9 februarie 2015, acesta subliniase deja că situația în care se afla la momentul respectiv îi afecta starea de sănătate, fapt pe care șeful adjunct al misiunii îl adusese la cunoștința șefului misiunii.
Misiunea contestă aceste argumente.
Din cuprinsul punctului 8.4.1 din Codul de conduită reiese că, în cazul unei presupuse încălcări, în special a dispozițiilor codului respectiv, care este raportată sau descoperită, se inițiază o anchetă preliminară. Rezultă că, astfel cum a arătat reclamantul, inițierea unei anchete preliminare este obligatorie într‑un asemenea caz și că, în această privință, misiunea nu dispune de marjă de apreciere.
În plus, trebuie să se arate că dispozițiile punctului 8.4.1 din Codul de conduită trebuie coroborate cu cele ale punctului 7.1 din același cod, potrivit cărora membrii personalului misiunii au dreptul și obligația de a sesiza în scris șeful misiunii cu o plângere în orice caz invocat de conduită necorespunzătoare, de abuzuri sau de necompetență (a se vedea punctul 9 de mai sus). Din cuprinsul acestor dispoziții reiese că un membru al personalului misiunii care consideră că este victima unor fapte de hărțuire și care dorește ca o anchetă preliminară să fie inițiată de aceasta din urmă cu privire la aspectul respectiv trebuie să formuleze o plângere scrisă și să sesizeze șeful misiunii cu privire la aceasta. Dat fiind că punctul 8.4.3 din Codul de conduită face trimitere la „membrul personalului incriminat” în acest context, este evident că plângerea trebuie să privească o persoană identificată.
În ceea ce privește, în primul rând, e‑mailul reclamantului din 17 decembrie 2014, aceste condiții nu sunt în mod evident îndeplinite.
În primul rând, este cert că, în acest e‑mail, reclamantul nu a dezvăluit identitatea domnului X. Faptul că din e‑mailul respectiv reieșea că era vorba despre un evaluator care era membru al unei comisii de selecție, identificat de reclamant, și că erau doar trei evaluatori în această comisie, dintre care doi erau bărbați, nu afectează această concluzie.
În al doilea rând, deși reclamantul a criticat cu fermitate, în e‑mailul din 17 decembrie 2014, atitudinea pe care domnul X o adoptase cu ocazia discuțiilor purtate în cadrul comisiei de evaluare, acesta nu a formulat niciun reproș specific care ar fi lăsat să se înțeleagă că ar fi considerat că comportamentul domnului X. constituia un caz de hărțuire. Este adevărat că, în cererea introductivă, reclamantul a susținut că, în e‑mailul său din 17 decembrie 2014, denunțase un conflict de interese în legătură cu domnul X. în ceea ce privea procedura negociată care făcea obiectul discuțiilor din cadrul comisiei de evaluare. Or, în afară de faptul că nu exista nicio indicație în acest sens în mesajul reclamantului din 17 decembrie 2014, acesta din urmă nu a explicat în niciun fel cum un asemenea conflict de interese ar fi putut conduce la o hărțuire. În orice caz, reclamantul nu a explicat în ce mod faptul că misiunea a omis eventual să inițieze o anchetă preliminară cu privire la un asemenea conflict de interese ar fi putut conduce la angajarea răspunderii contractuale a acesteia față de el.
În al treilea rând, trebuie să se observe că, în e‑mailul din 17 decembrie 2014, reclamantul a indicat că era pregătit să întocmească un „raport detaliat” pentru șeful misiunii, în cazul în care destinatarul acestui e‑mail dorea. Or, reclamantul nu a susținut că ar fi transmis ulterior un asemenea raport sau că ar fi adresat o plângere împotriva comportamentului domnului X. în cadrul comisiei de evaluare în cauză șefului misiunii.
În al patrulea și în ultimul rând, trebuie să se observe că, în cererea introductivă, reclamantul însuși a arătat că denunțase, pentru prima dată în luna februarie a anului 2015, o situație de hărțuire morală.
În ceea ce privește, în al doilea rând, e‑mailul pe care reclamantul l‑a adresat domnului M., șeful interimar al administrației misiunii, la 7 februarie 2015, trebuie să se arate că, în acest e‑mail, reclamantul a furnizat numele domnului X, a menționat anumite comportamente ale acestuia din urmă pe care le considera inadecvate și și‑a exprimat speranța că poate fi găsită o soluție. Cu toate acestea, trebuie să se observe de asemenea că, în acest e‑mail, reclamantul s‑a limitat să solicite asistență domnului M. în urma comportamentului domnului X., explicându‑i totodată că ajunsese la concluzia că, în acel moment, nu se simțea obligat să sesizeze șeful misiunii cu o plângere oficială. E‑mailul din 7 februarie 2015, ca atare, nu poate fi considerat, așadar, o plângere în sensul punctului 7.1 din Codul de conduită.
În ceea ce privește, în al treilea rând, e‑mailul pe care reclamantul l‑a adresat domnului M. la 9 februarie 2015, trebuie să se arate că acest e‑mail constituia răspunsul reclamantului la e‑mailul din 9 februarie 2015, prin care domnul M răspunsese la e‑mailul său din 7 februarie 2015. În răspunsul respectiv, domnul M. prezentase reclamantului trei opțiuni, inclusiv pe aceea de a sesiza șeful misiunii cu o plângere oficială. Astfel cum a observat misiunea în mod întemeiat în e‑mailul din 9 februarie 2015, reclamantul nu a ales totuși niciuna dintre aceste opțiuni, exprimându‑și în același timp preferința pentru o soluție administrativă. În plus, faptul că, în e‑mailul său din 9 februarie 2015, reclamantul s‑a referit la posibilitatea ca șeful interimar al administrației misiunii să îl informeze pe șeful misiunii cu privire la problemele apărute cu domnul X. „până ce [se va simți] mai bine pentru a formula o plângere oficială” sugerează că considera că nu formulase încă o asemenea plângere. În sfârșit, trebuie să se arate că e‑mailul din 9 februarie 2015 nu era adresat șefului misiunii, deși, conform punctului 7.1 din Codul de conduită, acesta trebuia sesizat cu o plângere pentru hărțuire.
În pofida acestor elemente, Tribunalul consideră că era în același timp legitim și adecvat pentru misiune să considere mesajele reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015, luate împreună, drept o plângere oficială.
În primul rând, trebuie să se observe că, în e‑mailul său din 9 februarie 2015, reclamantul, contrar susținerilor misiunii, a precizat că se considera victima unei „hărțuiri morale” din partea domnului X.
În al doilea rând, deși reclamantul nu alesese în mod expres una dintre cele trei opțiuni care îi fuseseră prezentate, acesta l‑a informat pe domnul M., prin e‑mailul din 9 februarie 2015, că, în urma incidentului pe care îl menționa în acest mesaj, s‑a simțit rău și, prin urmare, a mers la asistenta medicală, care i‑a dat un medicament. Reclamantul a adăugat că amețise puțin fie din cauza medicamentului, fie din cauza a ceea ce considera o formă de hărțuire morală și, prin urmare, nu putea răspunde în niciun fel la propunerea pe care domnul M. i‑a făcut‑o. În plus, acesta s‑a referit la posibilitatea ca șeful misiunii să fie informat cu privire la problemele sale cu domnul X. până când va simți mai bine pentru a formula o plângere oficială. Din aceste observații reiese că reclamantul se considera victima unei hărțuiri, că avea probleme de sănătate din cauza acestei hărțuiri și că starea sa de sănătate nu îi permitea să depună o plângere oficială pentru hărțuire la momentul respectiv. Este evident că misiunea trebuia să țină seama de aceste elemente suplimentare pentru a decide cu privire la măsurile care trebuiau luate în urma e‑mailului reclamantului din 9 februarie 2015. În special, revenea misiunii, dată fiind obligația sa de solicitudine, sarcina de a lua în considerare faptul că, deși faptele posibile de hărțuire au fost identificate de un membru al personalului său, acesta din urmă nu era în măsură să depună o plângere în bună și cuvenită formă la momentul respectiv, din cauza unor probleme de sănătate care, potrivit acestei persoane, aveau legătură cu faptele de hărțuire amintite.
În al treilea rând, în e‑mailul din 9 februarie 2015, reclamantul a subliniat că avea încredere în hotărârea domnului M. și că, în cazul în care domnul M. ar ajunge la concluzia că era vorba despre o problemă serioasă care trebuia prezentată șefului misiunii, i‑ar fi recunoscător dacă l‑ar informa pe acesta din urmă în legătură cu problema respectivă. Rezultă că reclamantul lăsa la aprecierea domnului M. măsurile care trebuiau luate cu privire la e‑mailurile sale. Prin urmare, aprecierea concretă efectuată în speță de domnul M. trebuie să fie de asemenea luată în considerare în această privință.
În al patrulea rând, trebuie să se arate că, în răspunsul din 10 februarie 2015, domnul M. l‑a informat pe reclamant că, „având obligația de solicitudine și, dată fiind gravitatea faptelor descrise [de el], consider[a] că nu a[vea] alternativă în afara transmiterii e‑mailului [său] [șefului misiunii] și [adjunctului acestuia], singurele autorități competente din cadrul misiunii responsabile în temeiul Codului de conduită pentru soluționarea acestui tip de chestiune disciplinară”.
În ceea ce privește e‑mailul din 10 februarie 2015 al domnului M. și măsurile luate în continuare cu privire la acesta, trebuie să se rețină următoarele.
În primul rând, atât șeful, cât și șeful adjunct al misiunii erau destinatarii e‑mailului domnului M. din 10 februarie 2015. În plus, din înscrisurile de la dosar reiese că cele două e‑mailuri ale reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 au fost transmise în mod efectiv șefului misiunii la 10 februarie 2015. Or, deși punctul 7.1 din Codul de conduită impune ca șeful misiunii să fie sesizat cu plângerile la care această dispoziție face trimitere, acesta nu precizează că reclamantul trebuie să transmită în mod obligatoriu plângerea sa direct șefului misiunii și că este exclus ca un terț să transmită o asemenea plângere, primită din partea reclamantului și cu acordul acestuia din urmă, șefului misiunii.
În al doilea rând, din cuprinsul e‑mailului din 10 februarie 2015 al domnului M. reiese că, spre deosebire de ceea ce misiunea a arătat, acesta nu s‑a limitat să îl informeze pe șeful misiunii cu privire la problemele pe care reclamantul le‑a avut cu domnul X., în așteptarea unei plângeri oficiale cu care reclamantul ar fi putut sesiza, după caz, șeful misiunii. Dimpotrivă, reiese în mod clar din modul de redactare a acestui e‑mail că domnul M. considera că era vorba, în speță, despre o chestiune disciplinară care trebuia soluționată de organele competente ale misiunii. Astfel, în cazul în care domnul M. ar fi intenționat pur și simplu să îl informeze pe șeful misiunii cu privire la problemele reclamantului, nu ar fi avut nevoie să transmită acest mesaj în copie șefului adjunct al misiunii și să sublinieze că acești doi destinatari erau „singurele organe competente ale misiunii responsabile cu punerea în aplicare a Codului de conduită și cu soluționarea acestui tip de chestiune disciplinară”.
În al treilea rând, trebuie să se observe că, într‑un e‑mail adresat șefului misiunii la 10 februarie 2015, domnul S., șeful adjunct al misiunii, a constatat că reclamantul se plângea de comportamentul domnului X. și a propus să considere e‑mailurile reclamantului din 7 și 9 februarie 2015 ca o plângere care conduce la inițierea unei proceduri disciplinare. Domnul S. a adăugat că, în cazul în care șeful misiunii ar dispune această măsură, ar lua dispoziții pentru inițierea anchetei preliminare pentru faptele pretinse de hărțuire sau de intimidare. În plus, trebuie să se arate că șeful misiunii, în răspunsul trimis la 10 februarie 2015 șefului adjunct al misiunii, și‑a exprimat acordul cu privire la propunerea pe care acesta din urmă i‑a făcut‑o. Din acest schimb de e‑mailuri reiese că atât șeful misiunii, cât și adjunctul său considerau că mesajele reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 puteau și trebuiau fi considerate o plângere în sensul Codului de conduită și că trebuia inițiată o anchetă preliminară.
Faptul că era vorba despre un schimb intern de e‑mailuri care a fost adus la cunoștința reclamantului abia spre sfârșitul lunii august a anului 2015 nu are nicio relevanță în această privință, dat fiind că ceea ce este important în speță este modul în care misiunea a interpretat e‑mailurile reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015. Aceeași concluzie este valabilă în ceea ce privește argumentul misiunii potrivit căruia șeful misiunii nu avea competența de a dispune inițierea unei anchete preliminare. Chiar dacă aceasta ar fi fost situația, contrar premisei pe care se întemeiase chiar șeful adjunct al misiunii în e‑mailul din 10 februarie 2015, acest lucru nu ar afecta concluzia potrivit căreia atât șeful misiunii, cât și adjunctul său consideraseră că trebuia inițiată o anchetă preliminară în speță. Prin urmare, nu este necesar să se examineze dacă argumentul respectiv al misiunii ar trebui, în orice caz, să fie respins ca tardiv și, prin urmare, ca inadmisibil, astfel cum a arătat reclamantul în ședință.
În al patrulea rând, dat fiind că din e‑mailul domnului M. din 10 februarie 2015 reieșea că acesta urma să trimită e‑mailurile reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 șefului misiunii și adjunctului său, pentru ca aceștia din urmă să poată întreprinde măsurile impuse de Codul de conduită, reclamantul nu avea nicidecum nevoie să efectueze demersurile suplimentare în această privință. În special, nu mai era necesar ca reclamantul însuși să se adreseze șefului misiunii cu privire la acest aspect, sesizându‑l cu o plângere oficială care să reia faptele prezentate în e‑mailurile sale din 7 și din 9 februarie 2015. E‑mailul domnului M nu face, de altfel, nicio trimitere la faptul că era necesară o asemenea plângere suplimentară. Aceeași constatare este valabilă și pentru schimbul de e‑mailuri din 10 februarie 2015 dintre șeful misiunii și adjunctul acestuia.
În al cincilea și ultimul rând, trebuie să se arate că, în e‑mailul său din 9 februarie 2015, reclamantul a insistat, în cazul în care domnul M. ar fi considerat că putea fi găsită o soluție la nivelul administrației, ca domnul M. să reflecteze la măsurile provizorii care puteau fi luate pentru a‑i garanta protecția, și anume de a‑i interzice domnului X. să intre în biroul său și să îi adreseze vreun cuvânt până la găsirea unei soluții. Cu toate acestea, este cert că nu s‑a luat nicio măsură cu privire la această cerere la momentul respectiv. Or, în cazul în care misiunea ar fi considerat că reclamantul trebuia să sesizeze și șeful misiunii cu o plângere oficială, pentru a permite inițierea unei anchete preliminare, aceasta ar fi trebuit să se pronunțe, până la formularea unei asemenea plângeri, cu privire la cererea respectivă.
Aceste considerații nu sunt repuse în discuție de împrejurarea că, în e‑mailul său din 30 august 2015, reclamantul a solicitat șefului misiunii să considere e‑mailul respectiv ca plângere oficială. Astfel, după cum s‑a arătat la punctele 91-93 de mai sus, atât șeful misiunii, cât și adjunctul său au considerat că e‑mailurile reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 constituiau o plângere oficială și că trebuia inițiată o anchetă preliminară, astfel încât, în această etapă, reclamantul nu mai avea nevoie să întreprindă demersuri suplimentare.
Având în vedere considerațiile care precedă, Tribunalul consideră că faptul că nu a fost inițiată o anchetă preliminară ca urmare a e‑mailurilor reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015 constituie o încălcare a punctului 8.4 din Codul de conduită și, în consecință, o eroare contractuală imputabilă misiunii.
Niciunul dintre celelalte argumente invocate de misiune împotriva acestei concluzii nu este convingător.
În primul rând, misiunea se referă la explicația prezentată de șeful său în e‑mailul către reclamant din 25 august 2015, și anume că, întrucât nu primise un răspuns de la părțile interesate, a rămas cu impresia că șeful adjunct al misiunii fusese capabil să soluționeze pe cale amiabilă diferendul dintre reclamant și domnul X. Or, misiunea nu contestă că o asemenea soluționare nu a avut loc. În orice caz, astfel cum arată reclamantul în mod întemeiat, îi revenea șefului misiunii sarcina de a se informa cu privire la evoluția anchetei preliminare asupra inițierii căreia ajunsese la un acord cu adjunctul său.
În al doilea rând, misiunea sugerează că o anchetă preliminară nu era necesară, dat fiind că faptele invocate de reclamant nu constituiau fapte de hărțuire și nu erau susținute de probe suficiente. Acest argument trebuie respins. Pe de o parte, misiunea nu a stabilit că niciuna dintre faptele descrise în e‑mailurile din 7 și din 9 februarie 2015 nu era susceptibilă să constituie un caz de hărțuire, în sensul punctului 2.5 din Codul de conduită. Pe de altă parte, nu reiese în niciun fel din Codul de conduită că o anchetă preliminară ar fi justificată numai atunci când reclamantul a prezentat deja dovezi suficiente pentru a stabili că hărțuirea a avut loc în mod efectiv.
În al treilea rând, misiunea susține că, în perioada februarie‑august 2015, reclamantul nu a solicitat informații cu privire la ancheta care, în opinia sa, ar fi trebuit inițiată în februarie 2015. Or, misiunea nu a explicat modul în care această faptă ar fi putut fi relevantă pentru a răspunde la problema dacă aceasta a săvârșit o eroare contractuală prin faptul că a omis să inițieze o asemenea anchetă preliminară cu privire la e‑mailurile reclamantului din 7 și din 9 februarie 2015. Aceeași concluzie se impune în privința argumentului misiunii potrivit căruia, în perioada cuprinsă între lunile februarie și august ale anului 2015, reclamantul nu ar fi menționat nicio problemă și nu ar fi informat misiunea cu privire la o eventuală nevoie de asistență psihologică.
În al patrulea și ultimul rând, faptul invocat de misiune potrivit căruia aceasta din urmă ar fi menținut ultimul contract de muncă al reclamantului, deși i‑a putut pune capăt, ca urmare a faptului că consideră că acțiuni ale reclamantului presupun calificarea drept eroare gravă – și anume insulte și afirmații defăimătoare pe care le‑ar fi făcut în e‑mailurile pe care le adresase misiunii la 28 și 30 august 2015 –, nu are nicio pertinență pentru răspunsul la problema dacă, prin omisiunea inițierii unei anchete preliminare în luna februarie a anului 2015, misiunea a săvârșit o eroare contractuală.
Cu privire la capetele de cerere referitoare la prejudiciu invocate de reclamant
Primul capăt de cerere referitor la prejudiciu invocat de reclamant este de ordin moral. Ca urmare a inerției misiunii, ar fi continuat să fie supus hărțuirii între lunile februarie și august ale anului 2015, ceea ce ar fi putut și ar fi trebuit să se evite. Potrivit reclamantului, această „cădere în infern” este ilustrată printre altele de gravitatea stării sale de sănătate în momentul plecării de la misiune, dar și de tratamentul medicamentos pe care medicii ar fi fost obligați să i‑l prescrie. Prejudiciul moral ar fi de asemenea constituit de urmările medicale legate de această situație de hărțuire, cu alte cuvinte starea depresivă semnificativă de care ar suferi încă, medicația care s‑ar impune din această cauză și inactivitatea profesională la care ar fi fost obligat ca urmare a concediilor sale medicale.
Acest prejudiciu moral ar fi fost agravat de atitudinea misiunii în timpul întreruperii activității reclamantului. Pe de o parte, aceasta nu ar fi luat nicio inițiativă pentru a‑l determina să revină la locul de muncă. Dimpotrivă, misiunea ar fi așteptat data de 11 iulie 2016 pentru a‑i trimite, la adresa sa oficială, o convocare pentru un pretins control medical, pe un temei juridic discutabil de altfel, care era considerat a avea loc doar cu două zile mai târziu, știind perfect că acesta locuia în realitate în altă parte. Pe de altă parte, misiunea ar fi contestat valabilitatea tuturor certificatelor sale medicale ca urmare a transmiterii lor prin e‑mail, deși aceasta confirmase, după ce a primit primul dintre aceste certificate, că o trimitere prin e‑mail nu era necesară. O asemenea atitudine ar fi lipsită de solicitudine, ar fi de rea‑credință și neloială. Aceasta ar fi contribuit astfel la agravarea prejudiciului moral suferit de reclamant.
În opinia reclamantului, prejudiciul său moral poate fi evaluat
ex aequo et bono
la suma de 70000 de euro.
Al doilea capăt de cerere cu privire la prejudiciu invocat de reclamant este de natură materială. Misiunea ar trebui să îi plătească despăgubiri echivalente cu remunerația datorată pentru perioada cuprinsă între 29 septembrie 2015 – data la care plata a fost întreruptă din cauza întreruperilor activității – și 15 iulie 2016 – data la care cel de al treilea contract de muncă încheiat cu misiunea a încetat –, precum și dobânzi și reconstituirea drepturilor sale la concediu. Astfel, întreruperile activității sale ar fi fost cauzate de deteriorarea stării sale de sănătate, legată de situația de hărțuire de la locul de muncă la care fusese expus. Suma care trebuie rambursată ca pierdere a remunerației reclamantului în perioada cuprinsă între 1 septembrie 2015 și 15 iulie 2016 s‑ar ridica la un total de 73774 de euro.
Potrivit reclamantului, al treilea capăt de cerere cu privire la prejudiciu, tot de natură materială, este reprezentat de pierderea șansei de a i se reînnoi contractul. Astfel, contractul său nu ar fi fost reînnoit doar din cauza imposibilității de a se efectua o evaluare a performanțelor sale. Având în vedere performanțele sale excepționale din trecut și continuitatea nevoii misiunii pentru serviciile unui agent responsabil cu aprovizionarea, șansele sale de a i se reînnoi contractul pentru un an ar trebui evaluate la cel puțin 80 %. În consecință, ar trebui să i se acorde despăgubiri într‑un cuantum echivalent cu 80 % din retribuțiile pe care reclamantul le‑ar fi primit în cazul reînnoirii contractului său.
Misiunea contestă aceste argumente ale reclamantului.
În această privință, trebuie să se arate că, în ceea ce privește starea de sănătate a reclamantului, acesta din urmă nu a prezentat astfel, după cum observă misiunea, nicio expertiză medicală care să permită susținerea cererii sale de despăgubire.
Cu toate acestea, reiese din înscrisurile de la dosar că medicul consultat de reclamant în Niger spre sfârșitul lunii august a anului 2015 a constatat că reclamantul avea o suferință psihologică. În plus, din aceste înscrisuri reiese că reclamantul a fost plasat în concediu medical din 25 august 2015 până la încetarea contractului său de muncă cu misiunea în luna iulie a anului 2016. În sfârșit, reiese din acestea că, în certificatele sale de autorizare a întreruperii activității, medicul psihiatru consultat de reclamant în Franța a făcut referire, în două rânduri, la o „stare depresivă semnificativă”.
Este adevărat că rezultă din înscrisurile de la dosar că starea de sănătate a reclamantului nu era de așa natură încât să necesite spitalizarea în Niger sau în Franța. Este de asemenea adevărat că afirmația reclamantului potrivit căreia gravitatea stării sale de sănătate la sfârșitul lunii august a anului 2015 ar fi confirmată de tratamentul medicamentos pe care medicii ar fi fost nevoiți să i‑l prescrie nu a fost dovedită, dat fiind că certificatele medicale pe care reclamantul le‑a prezentat Tribunalului nu menționează niciun tratament medicamentos. Nu este mai puțin adevărat că reiese din documentele aflate la dispoziția Tribunalului că a existat o deteriorare semnificativă în ceea ce privește starea de sănătate a reclamantului și că această deteriorare a avut loc după ce reclamantul atrăsese, prin e‑mailurile din 7 și din 9 februarie 2015, atenția misiunii cu privire la ceea ce considera a fi un caz de hărțuire la adresa sa din partea domnului X.
În aceste circumstanțe, Tribunalul consideră că existența unui prejudiciu moral, legat de această deteriorare a stării de sănătate a reclamantului, nu poate fi contestată.
În ceea ce privește prejudiciul material invocat de reclamant, este cert că plata salariului acestuia din urmă a fost întreruptă la 29 septembrie 2015 și că reclamantul a pierdut, așadar, restul salariului care i‑ar fi fost datorat în temeiul ultimului său contract de muncă, până la încetarea acestuia, în cazul în care ar fi fost în măsură să își continue activitatea, precum și drepturile la concediile corespunzătoare acestei perioade. Este adevărat că articolul 15.7 din ultimul contract de muncă al reclamantului prevede că absențele pe motiv de boală sunt considerate echivalente cu perioadele de serviciu activ numai pentru o perioadă de maximum 30 de zile calendaristice și că niciun drept nu acoperă o perioadă de absență pe motiv de boală dincolo de această limită. Or, faptul că dispoziția respectivă a permis misiunii – sau chiar a obligat‑o – să întrerupă plata salariului reclamantului nu afectează în niciun mod concluzia că acesta din urmă a pierdut, așadar, salariul pe care l‑ar fi realizat și că, în consecință, a suferit un prejudiciu material.
În ceea ce privește posibilitatea de a obține un contract de muncă suplimentar, este adevărat că reclamantul nu beneficia de un drept dobândit la reînnoirea contractului său de muncă cu misiunea. Aceasta din urmă nu a repus totuși în discuție argumentul reclamantului potrivit căruia, având în vedere performanțele sale excelente obținute în trecut și caracterul continuu al nevoii misiunii pentru tipul de servicii pe care le‑a furnizat, șansele sale de a i se reînnoi contractul pentru un an ar trebui evaluate la cel puțin 80 %. Astfel, misiunea s‑a limitat în această privință să arate că perioada scurtă în care reclamantul lucrase pe perioada acoperită de cel de al treilea contract de muncă al său nu i‑a permis să efectueze evaluarea performanțelor reclamantului în vederea unei eventuale reînnoiri a contractului său. Or, reclamantul susține că tocmai eroarea contractuală săvârșită de misiune îi afectase starea de sănătate de așa natură încât nu mai era posibil pentru el să se întoarcă la muncă. În aceste circumstanțe, nici realitatea unui prejudiciu material în ceea ce privește pierderea unei șanse de a obține un nou contract nu poate fi contestată.
Celelalte argumente pe care misiunea le‑a invocat în acest context nu pot repune în discuție aceste concluzii.
În primul rând, argumentul misiunii potrivit căruia, de la începutul anului 2015, reclamantul nu ar fi ascuns față de colegii săi faptul că era în căutarea unei căi de ieșire din misiune, pe lângă faptul că nu este susținut de niciun element concret, nu este susceptibil să repună în discuție concluzia că între lunile februarie și august ale anului 2015 a avut loc o degradare semnificativă a stării de sănătate a reclamantului.
În al doilea rând, nici faptul că reclamantul nu a contactat niciodată misiunea cu privire la o eventuală problemă psihologică între lunile februarie și august 2015 și că nu a întrebat misiunea cu privire la măsurile care fuseseră luate în urma e‑mailurilor sale din 7 și 9 februarie 2015 până în luna august 2015 nu este de natură să repună în discuție concluzia respectivă.
În al treilea rând, aceeași concluzie se impune, în mod evident, în ceea ce privește argumentul misiunii potrivit căruia reclamantul și‑ar fi organizat plecarea de la misiune spre sfârșitul lunii august 2015, într‑un mod care sugera că nu avea intenția de a se mai întoarce.
În plus, misiunea a invocat anumite argumente care se referă la perioada care a început după plecarea reclamantului de la postul său la sfârșitul lunii august a anului 2015. Pe de o parte, misiunea susține că reclamantul ar fi omis să accepte solicitările misiunii de a fi supus unei expertize medicale pentru a‑i evalua starea de sănătate și eventuala sa incapacitate de muncă. Pe de altă parte, lipsa reclamantului de la locul de muncă ar fi fost nejustificată și, prin urmare, nu ar putea conduce la o despăgubire, dat fiind că reclamantul ar fi omis să prezinte certificate medicale valabile și verificabile, ar fi locuit într‑un loc necunoscut misiunii și ar fi fost imposibil să se efectueze o expertiză sau un control medical din motive imputabile reclamantului. Cu toate acestea, Tribunalul consideră că este necesar să se examineze aceste argumente numai în cazul în care reclamantul este în măsură să stabilească o legătură de cauzalitate între culpa contractuală a misiunii și prejudiciile morale și materiale suferite în perioada ulterioară plecării sale de la misiune, ceea ce trebuie, așadar, să se examineze în continuare.
Cu privire la legătura de cauzalitate
Reclamantul susține că, din cauza inerției misiunii, situația unei hărțuiri denunțate încă din februarie 2015 a continuat, s‑a înrăutățit și a condus la încetarea activității sale pentru motiv de boală, începând cu 25 august 2015. Ar fi dovedit faptul că această întrerupere a activității ar fi fost cauzată în special de o stare depresivă, calificată drept semnificativă, legată de situația de hărțuire la care a fost expus la locul de muncă. Acest din urmă aspect, care ar fi fost subliniat de medicul reclamantului, ar dovedi corespunzător cerințelor legale legătura de cauzalitate dintre încălcarea de către misiune a obligațiilor sale contractuale și prejudiciile suferite de reclamant. Reclamantul adaugă că, în luna februarie a anului 2015, i s‑au prescris pentru prima dată antidepresive, în pofida anilor de serviciu în cadrul misiunii în medii adeseori ostile. În plus, ar fi trebuit să fie plasat într‑un prim concediu medical în perioada cuprinsă între 9 și 13 februarie 2015, respectiv imediat după prima denunțare a situației de hărțuire morală.
Misiunea contestă argumentele reclamantului. Potrivit misiunii, nu există nicio legătură de cauzalitate între comportamentul său și prejudiciul pretins.
Reiese din jurisprudență că, în ceea ce privește răspunderea extracontractuală a Uniunii, aceasta din urmă poate fi considerată răspunzătoare numai pentru prejudiciul care decurge în mod suficient de direct din comportamentul neregulamentar al instituției în cauză (a se vedea Hotărârea din 24 octombrie 2000, Fresh Marine/Comisia,
T‑178/98
,
EU:T:2000:240
, punctul
și jurisprudența citată, Ordonanța din 9 noiembrie 2016, Jenkinson/Consiliul și alții,
T‑602/15
,
EU:T:2016:660
, punctul
). Tribunalul consideră că această situație se regăsește și în ceea ce privește răspunderea contractuală a Uniunii.
În primul rând, trebuie să se examineze existența unei legături directe între comportamentul misiunii și prejudiciile morale suferite de reclamant.
În această privință, Tribunalul constată că reclamantul nu a prezentat niciun document care să demonstreze în mod indiscutabil că prejudiciile morale au fost cauzate de eroarea contractuală săvârșită de misiune în speță. În special, nu reiese din probele prezentate de reclamant, contrar susținerilor sale, că medicul său ar fi constatat că deteriorarea stării sale de sănătate a fost legată de o situație de hărțuire cu care s‑a confruntat la locul de muncă. Faptul că, în certificatul din 14 octombrie 2015, medicul psihiatru care l‑a examinat a constatat că reclamantul se plângea de hărțuire la locul de muncă nu constituie o asemenea constatare, dat fiind că este vorba despre o observație a reclamantului asupra căreia medicul său nu s‑a exprimat.
Totuși, trebuie să se ia în considerare următoarele elemente în acest context.
În primul rând, în e‑mailul său din 9 februarie 2015, reclamantul a informat misiunea cu privire la problemele de sănătate pe care le‑a avut în urma incidentului în care a fost implicat domnul X., care a fost descris în același mesaj. În plus, reiese din dovezile prezentate de reclamant că, ulterior, a suferit o primă întrerupere a activității în perioada cuprinsă între 9 și 13 februarie 2015. În aceste circumstanțe, misiunea nu putea ignora faptul că omisiunea de a lua măsurile necesare în urma e‑mailurilor reclamantului din 7 și 9 februarie 2015 era de natură să determine riscul ca starea de sănătate a reclamantului să se agraveze chiar mai mult. În acest context, trebuie să se arate că, atunci când o anchetă preliminară a fost inițiată spre sfârșitul lunii august a anului 2015, șeful misiunii a adoptat în același timp decizia de a‑i interzice domnului X. să se apropie de reclamant cu efect imediat.
În al doilea rând, astfel cum s‑a arătat deja (a se vedea punctul 110 de mai sus), este cert că la sfârșitul lunii august a anului 2015 a avut loc o deteriorare semnificativă a stării de sănătate a reclamantului și că reclamantul susține că această deteriorare era rezultatul faptului că nu a fost inițiată nicio anchetă preliminară în luna februarie a anului 2015. Este adevărat că misiunea sugerează că această deteriorare s‑ar putea explica prin altă cauză decât unei hărțuiri sau faptului că nu inițiase o anchetă preliminară în luna februarie a anului 2015. În această privință, misiunea susține că certificatele medicului consultat de reclamant în Niger spre sfârșitul lunii august a anului 2015 s‑ar referi la condițiile de viață în cadrul misiunii ca fiind cele care au cauzat deteriorarea stării sale de sănătate. Or, acest argument nu este susținut de certificatele respective, în care medicul în cauză s‑a limitat să constate că reclamantul avea o suferință psihică și că starea sa de sănătate necesita o îndepărtare de mediul de muncă.
În al treilea rând, misiunea recunoaște că ancheta pe care a inițiat‑o la sfârșitul lunii august a anului 2015 a determinat‑o să concluzioneze în sensul existenței unei încălcări a Codului de conduită de către domnul X.
Având în vedere aceste circumstanțe, Tribunalul consideră că există o serie de probe suficient de concludente pentru a considera că există o legătură directă între, pe de o parte, faptul că misiunea a omis să inițieze o anchetă preliminară în urma schimbului de e‑mailuri din 10 februarie 2015 dintre șeful misiunii și adjunctul său, pentru a examina faptele descrise de reclamant care constituiau o hărțuire din partea domnului X., și, pe de altă parte, deteriorarea stării de sănătate a reclamantului care a avut loc în perioada ulterioară acestei date.
Totuși, Curtea consideră că această legătură de cauzalitate poate fi constatată numai pentru o parte din perioada în cauză.
În primul rând, trebuie să se arate, în această privință, că reiese din Codul de conduită că o anchetă preliminară trebuie efectuată rapid. În special, punctul 8.4.4 din Codul de conduită prevede că raportul privind ancheta preliminară trebuie transmis șefului adjunct al misiunii într‑un termen destul de scurt, și anume de zece zile. În aceste circumstanțe, reclamantul avea obligația de a se întreba în mod rezonabil, după ce o anumită perioadă s‑a scurs fără să fi obținut informații cu privire la acțiunile întreprinse în urma plângerii sale, dacă o anchetă preliminară fusese inițiată efectiv și dacă era încă în curs de desfășurare. Pe de altă parte, din înscrisurile de la dosar, în special din diferitele sale e‑mailuri, reiese că reclamantul a fost informat în mod corect cu privire la procedurile aplicabile într‑o asemenea situație.
În consecință, este necesar să se considere că îi revenea reclamantului obligația de a solicita informații privind acțiunile întreprinse în urma e‑mailurilor sale din 7 și 9 februarie 2015, într‑un termen relativ scurt, cu atât mai mult cu cât situația de hărțuire de care se plângea în e‑mailurile respective pare, conform e‑mailurilor sale din 25 și 28 august 2015, să se fi agravat în mod considerabil. În special, este necesar să se observe că, în acest din urmă e‑mail, reclamantul se plânge de faptul că, în februarie sau în martie 2015, domnul X. a săvârșit o agresiune fizică în ceea ce îl privește, vărsându‑i ceai fierbinte pe picioare. În ședință, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului cu privire la acest aspect, reclamantul nu a fost în măsură să explice motivele pentru care a informat misiunea numai după câteva luni cu privire la acest incident care, pentru fi considerat dovedit, trebuia privit ca fiind foarte grav.
Or, reclamantul nu contestă faptul că, în perioada cuprinsă între lunile februarie și august ale anului 2015, astfel cum a arătat misiunea, a păstrat tăcerea cu privire la o pretinsă hărțuire și nu a întrebat niciodată misiunea cu privire la acțiunile întreprinse în urma e‑mailurilor sale din 7 și 9 februarie 2015, nici nu și‑a exprimat intenția de a informa misiunea cu privire la o deteriorare a situației sale. În această privință, în răspunsul la o întrebare a Tribunalului în ședință, reclamantul s‑a limitat să susțină că nu a considerat util să întreprindă asemenea demersuri, că a avut încredere în misiune și că a considerat că o anchetă era efectiv în curs de desfășurare.
Este adevărat că, în cadrul informațiilor suplimentare pe care le‑a furnizat misiunii la 26 octombrie 2015, reclamantul a observat că, „în ceea ce îl privește pe domnul [X.], acesta s‑[a] arătat într‑o lumină mai bună pe o perioadă scurtă (în luna mai 2015)”, că „[ținea] să precizeze c[ă,] aflându‑se încă, [în] urma plângerii [s]ale din februarie, în așteptarea concluziei procedurii disciplinare și a unei sancțiuni care ar fi [avut]
de facto
un efect «pedagogic» și «stimulator» asupra domnului [X.] și văzând că acesta și‑a schimbat atitudinea, sper[a] că lucrurile ar putea reveni la normal” și că, „[p]entru a încuraja această schimbare pozitivă într‑o perioadă scurtă, [fusese], așadar, chiar în măsură să îl invite la prânz, invitație care [fusese] acceptată și onorată cu prezența sa”. Rezultă, așadar, din propriile declarații ale reclamantului că, în luna mai 2015, acesta din urmă considera că atitudinea domnului X. în privința sa se îmbunătățise și că se putea aștepta, în funcție de rezultatul plângerii sale și de semnele de încurajare din partea sa, ca relațiile lor să reia un curs normal. Totuși, astfel cum a indicat chiar el, această îmbunătățire a avut loc numai pentru o scurtă perioadă și, prin urmare, trebuie să se deducă de aici că, ulterior, situația de hărțuire de care se plângea a continuat. În consecință, chiar dacă se admite că, în luna mai a anului 2015, îmbunătățirea situației nu a determinat reclamantul să solicite informații cu privire la acțiunile întreprinse în urma plângerii sale, această situație nu se poate regăsi în perioada ulterioară.
Având în vedere considerațiile care precedă, Tribunalul apreciază că o legătură de cauzalitate directă între neinițierea unei anchete preliminare și deteriorarea stării de sănătate a reclamantului poate fi considerată stabilită, corespunzător cerințelor legale, numai pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 2015 și luna mai 2015 cel mult. După această perioadă, trebuie să se considere că deteriorarea stării de sănătate a reclamantului nu mai decurge în mod direct din lipsa inițierii unei anchete preliminare, ci decurge și din lipsa demersurilor pentru a se informa cu privire la măsurile luate în urma e‑mailurilor sale din 7 și 9 februarie 2015 sau pentru a informa superiorii săi ierarhici cu privire la deteriorarea relațiilor sale cu domnul X. În această privință, e‑mailul reclamantului din 25 august 2015 trebuie considerat tardiv, cu atât mai mult cu cât, la această dată, starea sa de sănătate se deteriorase de așa natură încât se impunea, conform certificatelor medicale întocmite în această perioadă, plasarea sa în concediu medical și întoarcerea în Europa. În consecință, fără a fi necesar să se examineze celelalte argumente pe care misiunea le‑a invocat în această privință, aceasta nu poate fi considerată răspunzătoare pentru prejudiciile morale suferite de reclamant după luna mai a anului 2015, în special pentru cele intervenite după plecarea reclamantului de la misiune, la sfârșitul lunii august a anului 2015.
În al doilea rând, din cuprinsul punctelor 112 și 113 de mai sus reiese că prejudiciile materiale suferite de reclamant au intervenit ulterior plecării sale de la misiune în luna august a anului 2015. În consecință, pentru aceleași motive precum cele invocate la punctele 130-134 de mai sus, trebuie să se considere că misiunea nu poate fi considerată răspunzătoare pentru aceste prejudicii materiale.
Având în vedere considerațiile care precedă, Tribunalul apreciază că cuantumul prejudiciului moral suferit de reclamant trebuie să fie stabilită
ex aequo et bono
la suma de 10000 de euro.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că se impune obligarea misiunii la plata către reclamant a sumei de 10000 de euro cu titlu de prejudiciu moral suferit și respingerea concluziilor în rest.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările speței justifică acest lucru, Tribunalul poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
În speță, reclamantul și misiunea au căzut în parte în pretenții. Cu toate acestea, având în vedere circumstanțele speței, este necesar să se decidă că misiunea va suporta, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de reclamant.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea),
declară și hotărăște:

1)
Obligă EUCAP Sahel Niger la plata către PY a sumei de 10000 de euro.

2)
Respinge în rest acțiunea.

3)
Obligă EUCAP Sahel Niger să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de PY.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 aprilie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.