CELEX: 62017CJ0387
Begäran om förhandsavgörande
Statligt stöd
Befintligt stöd och nytt stöd
Kvalificering
Förordning (EG) nr 659/1999
Artikel 1 b iv och v
Principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar
Tillämplighet
Stöd som beviljats före avregleringen av en marknad som inledningsvis var stängd för konkurrens
En konkurrent till det mottagande företaget har väckt talan om skadestånd mot den berörda medlemsstaten

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1 b iv och v i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [108 FEUF] (
EGT L 83, 1999, s. 1
), artikel 93.3 i EEG-fördraget (sedermera artikel 88.3 EG i ändrad lydelse, därefter artikel 108.3 FEUF), samt principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar.
Begäran har framställts i ett mål mellan Presidenza del Consiglio dei Ministri (ordförandeskapet för ministerrådet, Italien) och Fallimento Traghetti del Mediterraneo SpA (nedan kallat FTDM), angående en begäran om ersättning för den skada som företaget har lidit på grund av stöd som under åren 1976–1980 beviljades Tirrenia di Navigazione SpA (nedan kallat Tirrenia), en konkurrent till FTDM.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 1 i förordning nr 659/1999, med rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”I denna förordning avses med
…
b)
befintligt stöd:
…
iv)
stöd som enligt artikel 15 är att betrakta som befintligt stöd,
v)
stöd som är att betrakta som befintligt stöd, eftersom det kan fastställas att det inte utgjorde något stöd när det infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden, utan att medlemsstaten företagit någon ändring. När vissa åtgärder blir stöd sedan en verksamhet har liberaliserats genom gemenskapslagstiftning, skall sådana åtgärder inte betraktas som befintligt stöd efter det datum som har fastställts för liberalisering.
…”
Artikel 15 i förordningen, med rubriken ”Preskriptionstider”, föreskrivs följande:
”1.   För kommissionens befogenheter att återkräva stöd skall en preskriptionstid på tio år gälla.
2.   Preskriptionstiden skall börja den dag då det olagliga stödet beviljas mottagaren antingen som individuellt stöd eller på grundval av en stödordning. Preskriptionstiden skall avbrytas av varje åtgärd avseende det olagliga stödet som vidtas av kommissionen eller av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran. Vid varje avbrott skall tiden börja räknas på nytt. Preskriptionstiden skall avbrytas under den tid då kommissionens beslut är föremål för förfaranden vid Europeiska gemenskapernas domstol.
3.   Varje stöd för vilket preskriptionstiden har löpt ut skall betraktas som befintligt stöd.”
Italiensk rätt
Tirrenia, ett konkurrerande rederi till FTDM, beviljades de stöd som är aktuella i det nationella målet med stöd av legge n. 684 – Ristrutturazione dei servizi marittimi di preminente interesse nazionale (lag nr 684 om omstrukturering av maritima tjänster av överordnat nationellt intresse), av den 20 december 1974 (GURI nr 336, av den 24 december 1974, nedan kallad lag nr 684).
I artikel 7 i lag nr 684 föreskrivs följande:
”Ministern för handelsflottan får i samråd med finansministern och ministern för statligt ägande bevilja stöd för tillhandhållandet av sådana tjänster som anges i föregående artikel genom att i respektive fall ingå ettåriga avtal.
Det i första stycket angivna stödet ska säkerställa att tjänsterna tillhandahålls på ekonomiskt balanserade villkor under tre år. Stödet fastställs i förväg på grundval av nettointäkter, avskrivningar på investeringar, driftskostnader, förvaltningskostnader och finansieringskostnader.
…”
I artikel 8 i lag nr 684 anges följande:
”Färjeförbindelserna till och från de större och mindre öarna som anges i artikel 1 c, samt eventuella tekniskt eller ekonomiskt nödvändiga förlängningar, måste säkerställa att de krav som ställs på ekonomisk och social utveckling i den berörda regionen och särskilt i Mezzogiorno iakttas.
Ministern för handelsflottan får således i samråd med finansministern och ministern för statligt ägande bevilja stöd för en period av tjugo år genom ingående av ett avtal i respektive fall.”
Artikel 9 i lag nr 684 har följande lydelse:
”Det avtal som avses i föregående artikel ska innehålla följande:
1)
En förteckning över de rutter som ska upprätthållas.
2)
Antalet turer för respektive rutt.
3)
Den fartygstyp som ska trafikera respektive rutt.
4)
Det stöd som ska fastställas med hänsyn till nettointäkter, avskrivningar på investeringar, driftskostnader, förvaltningskostnader och finansieringskostnader.
Senast den 30 juni varje år ska stödet för det pågående året anpassas om minst en av de i avtalet angivna ekonomiska faktorerna under föregående år har ändrats mer än en tjugondel av det värde som avser samma post som låg till grund för fastställandet av det tidigare stödet.”
I artikel 18 i lag nr 684 anges följande:
”De kostnader som uppkommer till följd av tillämpningen av denna lag ska till ett belopp om 93 miljarder lire täckas av medel som redan anvisats i kapitel 3061 i utgiftsförslaget för ministeriet för handelsflottan för budgetåret 1975, samt av de medel som anvisats i motsvarande kapitel avseende följande budgetår.”
I artikel 19 i lag nr 684 föreskrivs följande:
”Till och med datumet för godkännandet av de avtal som anges i denna lag, utbetalar ministern för handelsflottan, efter finansministerns godkännande, månatligt uppskjutna förskottsbetalningar som inte får överstiga [nittio] procent av det i artikel 18 angivna totalbeloppet.”
I artikel 7 i dekret av republikens president nr 501 av den 1 juni 1979 (GURI nr 285 av den 18 oktober 1979), som antagits för genomförandet av lag nr 684, anges att de förskottsbetalningar som avses i artikel 19 i nämnda lag ska betalas till företag som tillhandahåller tjänster av överordnat nationellt intresse till dess handlingar avseende ingåendet av nya avtal registrerats av Corte dei conti (Revisionsrätten, Italien).
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Det framgår av domstolens dom av den 13 juni 2006, Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
), och dom av den 10 juni 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), att FTDM och Tirrenia är två rederier som under 1970-talet tillhandahöll reguljära sjöförbindelser mellan det italienska fastlandet och öarna Sardinien och Sicilien.
År 1981 väckte FTDM talan mot Tirrenia vid Tribunale di Napoli (Domstolen i Neapel, Italien), och begärde ersättning för den skada som FTDM påstod sig ha lidit till följd av den lågprispolitik som Tirrenia tillämpat under åren 1976–1980. FTDM ansåg att Tirrenia hade missbrukat sin dominerande ställning på marknaden i fråga genom att sätta priser som var väsentligt lägre än självkostnadspriset, vilket hade möjliggjorts genom statliga stöd i strid med unionsrätten.
Tribunale di Napoli (Domstolen i Neapel) ogillade denna talan genom dom av den 26 maj 1993, vilken bekräftades genom dom av Corte d’appello di Napoli (Appellationsdomstolen i Neapel, Italien) den 13 december 1996.
FTDM hade under tiden trätt i likvidation, och dess konkursförvaltare överklagade sistnämnda dom till Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen), som ogillade överklagandet genom dom av den 19 april 2000, varvid klagandens begäran att tolkningsfrågor angående huruvida lag nr 684 var förenlig med unionsrätten skulle hänskjutas till EU-domstolen avslogs, med motiveringen att i avgörandena från domstolarna som hade prövat målet i sak hade relevanta bestämmelser iakttagits och de stod i överensstämmelse med EU-domstolens praxis.
Den 15 april 2002 väckte FTDM:s konkursförvaltare talan mot Republiken Italien vid Tribunale di Genova (Domstolen i Genua, Italien), och gjorde gällande att Republiken Italien av flera olika skäl var skadeståndsskyldig, nämligen för att i sin egenskap av lagstiftande organ med stöd av lag nr 684 ha beviljat stöd som inte var förenligt med EEG-fördraget, för att i sin egenskap av dömande organ genom domen från Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) av den 19 april 2000 ha underlåtit att begära ett förhandsavgörande avseende unionsrättens förenlighet med lag nr 684, och slutligen för att i sin egenskap av förvaltningsorgan ha underlåtit att meddela Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) att ett överträdelseförfarande hade inletts vid kommissionen avseende denna lag och därmed för att inte ha fullgjort sin skyldighet till lojalt samarbete med unionsinstitutionerna.
FTDM yrkade att Republiken Italien skulle förpliktas att utge ett belopp om 9240000 euro som ersättning för den skada företaget hade lidit.
Den 14 april 2003 ingav Tribunale di Genova (Domstolen i Genua) en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. Denna begäran resulterade i dom av den 13 juni 2006, Traghetti del Mediterraneo (
C‑173/03
,
EU:C:2006:391
).
Till följd av denna dom fastslog Tribunale di Genova (Domstolen i Genua), genom dom av den 27 februari 2009, att ”staten vid utövandet av sin dömande rätt gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning”, och fastställde i ett separat beslut att begäran om ersättning till följd av denna felaktiga rättstillämpning skulle prövas i sak. Det var i detta skede av förfarandet som den hänskjutande domstolen, som var osäker på hur unionsbestämmelserna om statligt stöd skulle tolkas, på nytt vände sig till EU-domstolen.
Genom dom av den 10 juni 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
) slog domstolen fast att ”unionsrätten ska tolkas så, att det stöd som utbetalats under de i målet vid den nationella domstolen angivna omständigheterna och i enlighet med en nationell lagstiftning, enligt vilken utbetalning skedde i form av förskott innan ett avtal hade godkänts, utgör statligt stöd, om stödet kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, vilket det ankommer på den nationella domstolen att undersöka”.
Genom beslut av den 30 juli 2012 förpliktade Tribunale di Genova (Domstolen i Genua) ordförandeskapet för ministerrådet att utge ett belopp om 2330355,78 euro till FTDM, jämte uppräkning av penningvärdet och ränta, som ersättning för den skada som företaget lidit till följd av statens rättsstridiga beteende i sin egenskap av dömande organ.
Ordförandeskapet för ministerrådet överklagade detta beslut, varvid FTDM ingav ett anslutningsöverklagade.
Genom dom av den 24 juli 2014 upphävde Corte d’appello di Genova (Appellationsdomstolen i Genua, Italien) ovannämnda beslut och avgjorde målet i sak.
Nämnda domstol ogillade FTDM:s yrkande om ersättning som grundades på Republiken Italiens ansvar i dess egenskap av dömande organ och förvaltningsorgan, men biföll det yrkande som grundades på denna medlemsstats ansvar i egenskap av lagstiftande organ, eftersom det italienska parlamentet hade antagit lag nr 684. Denna domstol förpliktade följaktligen Republiken Italien att ersätta de skador som FTDM åsamkats, vilka beräknades till 2330355,78 euro jämte uppräkning av penningvärdet och ränta.
Corte d’appello di Genova (Appellationsdomstolen i Genua) ansåg särskilt att det stöd som beviljats Tirrenia hade kunnat påverka handeln mellan medlemsstaterna, med motiveringen att ”de linjer som trafikerades av Tirrenia skulle, på grund av den geografiska närheten, ha kunnat trafikeras av transportföretag från andra medlemsstater (i synnerhet [Konungariket Spanien] och [Republiken Frankrike]), vilka emellertid befunnit sig i en situation som var avskräckande jämfört den som Tirrenia befunnit sig i”.
Den domstolen påpekade dessutom att kommissionen, i sitt beslut 2001/851/CEE av den 21 juni 2001 om det statliga stöd som Italien har genomfört till förmån för rederiet Tirrenia di Navigazione (
EGT L 318, 2001, s. 9
), hade fastställt att operatörer från andra medlemsstater var verksamma på de linjer som trafikerades av Tirrenia.
Nämnda domstol konstaterade även att, med hänsyn till det betydande värdet av det stöd som betalas ut under de aktuella åren, det vill säga cirka 400 miljarder italienska lire (ITL), och den omständigheten att Tirrenia även trafikerade internationella linjer, utgjorde detta stöd även en otillåten så kallad korssubvention.
Under dessa omständigheter ansåg Corte d’appello di Genova (Appellationsdomstolen i Genua) att eftersom det stöd som var aktuellt i det nationella målet inte avsåg tiden före ikraftträdandet av EEG-fördraget skulle det anses vara nytt stöd, vilket omfattades av anmälningsskyldigheten enligt artikel 93.3 i EEG-fördraget, med följden att en utebliven anmälan utgjorde ett åsidosättande av unionsrätten.
Ordförandeskapet för ministerrådet överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen, och hävdade bland annat att det stöd som Tirrenia beviljats felaktigt hade kvalificerats som nytt stöd i stället för befintligt stöd.
Den hänskjutande domstolen har för det första påpekat att för att kunna rättsligt kvalificera huruvida fråga är om befintligt eller nytt stöd som en stat har beviljat avseende en icke-avreglerad marknad, såsom det stöd som är aktuellt i det nationella målet, är det nödvändigt att undersöka tillämpligheten i tiden av artikel 1 b v i förordning nr 659/1999 och dess tillämpningsområde.
Nämnda domstol har vidare betonat vikten av särdragen hos marknaden i fråga, nämligen avsaknaden av avreglering av denna marknad. Den hänskjutande domstolen anser således att Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt, i punkt 143 i dom av den 15 juni 2000, Alzetta m.fl./kommissionen (
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97, T-607/97, T-1/98–T-3/98, T-6/98 och T-23/98
,
EU:T:2000:151
), fastställde en princip som innebär att en stödordning som införts på en marknad som inledningsvis var stängd för konkurrens vid avregleringen av marknaden ska anses utgöra en befintlig stödordning, och att denna princip även har bekräftats av EU-domstolen i punkterna 66–69 i dom av den 29 april 2004, Italien/kommissionen (
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
). För den rättsliga kvalificeringen av huruvida det stöd som är aktuellt i det nationella målet utgör befintligt stöd eller nytt stöd, är det således även nödvändigt att pröva räckvidden av denna princip.
Den hänskjutande domstolen har likväl även påpekat att det framgår av en rad mål angående företagen i Gruppo Tirrenia di Navigazione, som gett upphov till EU-domstolens dom av den 10 maj 2005, Italien/kommissionen (
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
), och tribunalens dom av den 20 juni 2007, Tirrenia di Navigazione m.fl./kommissionen (
T-246/99
, ej publicerad,
EU:T:2007:186
), och dom av den 4 mars 2009, Tirrenia di Navigazione m.fl./kommissionen (
T-265/04, T-292/04 och T-504/04
, ej publicerad,
EU:T:2009:48
), att avsaknaden av avreglering av marknaden för sjöfartscabotage har befunnits vara irrelevant för kvalificeringen av vissa av de aktuella åtgärderna som befintligt stöd.
Slutligen framstår det som oklart för den hänskjutande domstolen huruvida artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999, jämförd med artikel 15 i samma förordning, är tillämplig på stöd som beviljats innan denna förordning trätt i kraft. Enligt den hänskjutande domstolen framgår det av dom av den 16 april 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
), att dessa bestämmelser kan vara tillämpliga på händelser som inträffade innan förordningen trädde i kraft.
Mot denna bakgrund beslutade Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska kvalificeringen av det aktuella stödet (som ’befintligt’ och därmed inte som ’nytt’) ske enligt artikel 1 b v i förordning [nr 659/1999], som har följande lydelse: ’stöd som är att betrakta som befintligt stöd, eftersom det kan fastställas att det inte utgjorde något stöd när det infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden, utan att medlemsstaten företagit någon ändring. När vissa åtgärder blir stöd sedan en verksamhet har liberaliserats genom gemenskapslagstiftning, skall sådana åtgärder inte betraktas som befintligt stöd efter det datum som har fastställts för liberalisering’, och i så fall i vilken utsträckning, eller enligt den princip (vars räckvidd formellt skiljer sig från den i nämnda bestämmelse) som tribunalen slog fast i dom av den 15 juni 2000, Alzetta m.fl./kommissionen (
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 och T-23/98
,
EU:T:2000:151
, punkt
), och som – vad gäller de överväganden som är av intresse för förevarande mål – fastställdes av EU-domstolen i dom av den 29 april 2004, Italien/kommissionen (
C 298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punkterna
–
), det vill säga: ’Även en stödordning som införts på en marknad som inledningsvis var stängd för konkurrens skall vid liberaliseringen av marknaden anses utgöra en befintlig stödordning, eftersom stödordningen då den infördes inte omfattades av tillämpningsområdet för artikel 92.1 i EEG-fördraget [sedermera artikel 87.1 EG, därefter artikel 107.1 FEUF]. Artikel 92.1 i fördraget är nämligen endast tillämplig på sektorer som är öppna för konkurrens med hänsyn till villkoren i denna artikel, som avser inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och inverkan på konkurrensen’, och i så fall i vilken utsträckning?
2)
Ska kvalificeringen av ifrågavarande stöd ske även enligt artikel 1 b iv i nämnda förordning [nr 659/1999], där det anges att med ”befintligt” stöd avses ”stöd som enligt artikel 15 är att betrakta som befintligt stöd”, varvid det i sistnämnda artikel fastställs en preskriptionstid på tio år för att återkräva stöd som olagligt beviljats, och i så fall i vilken utsträckning, eller genom en tillämpning (analog eller ej i förhållande till den princip som framgår av nämnda bestämmelse) av de principer som EU-domstolen vid flera tillfällen har slagit fast, nämligen principerna om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhet, och i så fall i vilken utsträckning?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Genom sin första fråga söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida stöd som har beviljats ett företag före avregleringen av marknaden i fråga, såsom det stöd som är aktuellt i det nationella målet, kan kvalificeras som befintligt stöd endast av det skälet att denna marknad inte var formellt avreglerad vid tidpunkten då stödet beviljades.
I detta avseende ska det erinras om att det följer av domstolens fasta rättspraxis att för att en nationell åtgärd ska anses utgöra statligt stöd krävs att samtliga följande villkor är uppfyllda. För det första ska det röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel. För det andra ska denna åtgärd kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. För det tredje ska åtgärden ge mottagaren en selektiv fördel. För det fjärde ska åtgärden snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen (se dom av den 21 december 2016, kommissionen/World Duty Free Group m.fl.,
C‑20/15 P och C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, punkt
).
Med hänsyn härtill är det, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, där marknaden i fråga ännu inte var formellt öppen för konkurrens, nödvändigt att pröva huruvida det aktuella stödet utgjorde statligt stöd av det skälet att det, vid tidpunkten då det beviljades, uppfyllde villkoret att det kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida konkurrensen.
I det avseendet ska det påpekas att även om det är riktigt att statligt stöd i princip kan vara att betrakta som befintligt stöd av det skälet att det kan fastställas att det inte utgjorde stöd vid tidpunkten för åtgärdernas genomförande, särskilt på grund av avsaknaden av en avreglering av marknaden i fråga, har domstolen redan funnit att avsaknaden av en sådan avreglering inte nödvändigtvis utesluter att ett stöd kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo,
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
, punkt
).
Ett statligt stöd kan nämligen påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen även om marknaden i fråga endast delvis är öppen för konkurrens.
Det är tillräckligt att det, vid tidpunkten då stödåtgärden träder i kraft, finns effektiv konkurrens på marknaden i fråga för att en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel ska kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 67 i sitt förslag till avgörande innebär inte den omständigheten att den marknad för sjöfartscabotage som är i fråga i det nationella målet avreglerades genom lagstiftning först efter det att det aktuella stödet hade betalats ut att det går att utesluta att detta stöd utgjorde statligt stöd som uppfyllde de villkor som anges i punkt 36 ovan.
Såsom framgår av punkt 50 i domen av den 10 juni 2010, Fallimento Traghetti del Mediterraneo (
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
), ska det härvidlag erinras om att det, för det första, inte kan uteslutas att Tirrenia konkurrerade med företag från andra medlemsstater på de aktuella nationella rutterna, och för det andra kan det inte heller uteslutas att Tirrenia konkurrerade med sådana företag på internationella rutter och att det i avsaknad av en separat bokföring för dess olika verksamheter förelåg en risk för korssubventioner, det vill säga en risk för att intäkterna från den sjötransportverksamhet som omfattades av det aktuella stödet har använts i dess verksamhet på internationella rutter.
Det framgår således av handlingarna i målet att även om marknaden i fråga inte var formellt avreglerad, förefaller det som om denna marknad, vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet, var en konkurrensutsatt marknad och att det stöd som Tirrenia beviljades kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen.
Under dessa omständigheter kan det konstateras att såtillvida det stöd som är aktuellt i det nationella målet, vid tidpunkten då det beviljandes, omfattades av begreppet ”statligt stöd”, av det skälet att det uppfyllde samtliga nödvändiga villkor i detta avseende, särskilt att det kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera, kan dessa åtgärder i princip inte anses utgöra befintligt stöd endast på grund av att marknaden i fråga inte var formellt avreglerad.
Mot bakgrund av ovanstående ska den första frågan besvaras enligt följande. Stöd som har beviljats ett företag före avregleringen av marknaden i fråga, såsom det stöd som är aktuellt i det nationella målet, kan inte kvalificeras som befintligt stöd endast av det skälet att denna marknad inte var formellt avreglerad vid tidpunkten då stödet beviljades, såtillvida detta stöd kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Den andra frågan
Genom sin andra fråga söker den hänskjutande domstolen klarhet i huruvida artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999, i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, är tillämplig vid kvalificeringen av det aktuella stödet som befintligt stöd eller nytt stöd, eller huruvida denna kvalificering ska ske mot bakgrund av principerna om rättssäkerhet och skydd för berättigade förväntningar.
Vad för det första gäller tillämpligheten av artikel 1 b iv i nämnda förordning i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, ska det inledningsvis påpekas att begreppet ”befintligt stöd” som anges i denna bestämmelse har ett nära samband med såväl den roll som de särskilda uppgifter och befogenheter som tillkommer kommissionen inom ramen för systemet för kontroll av statligt stöd.
I detta avseende erinrar domstolen om att det framgår av lydelsen av denna bestämmelse att med befintligt stöd avses stöd som enligt artikel 15 i förordning nr 659/1999 är att betrakta som befintligt stöd.
Enligt artikel 15.3 i den förordningen ska varje stöd för vilket preskriptionstiden på tio år har löpt ut betraktas som befintligt stöd.
I artikel 15.2 i samma förordning föreskrivs att denna preskriptionstid ska avbrytas av varje åtgärd avseende det olagliga stödet som vidtas av kommissionen eller av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran, vid varje avbrott ska tiden börja räknas på nytt.
Det framgår av lydelsen av dessa bestämmelser att kvalificeringen av statligt stöd som befintligt stöd, i den mening som avses i artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999, i princip beror på frågan huruvida kommissionen har vidtagit åtgärder mot det aktuella stödet inom preskriptionstiden.
Av artikel 15.1 i förordning nr 659/1999 framgår dessutom att en preskriptionstid på tio år gäller för kommissionens befogenheter att återkräva stöd.
Det ska vidare framhållas att inom ramen för systemet för kontroll av statligt stöd spelar de nationella domstolarna en särskild roll och förfogar över ett visst oberoende i förhållande till kommissionen, i synnerhet när de prövar en skadeståndstalan, om kommissionen inte har antagit något beslut.
I detta hänseende framgår det av domstolens fasta rättspraxis att det ankommer på kommissionen och de nationella domstolarna att genomföra detta kontrollsystem och de innehar därvid skilda och kompletterande roller (dom av den 21 november 2013, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Närmare bestämt omfattas uppgiften att bedöma huruvida stödåtgärder är förenliga med den gemensamma marknaden av den exklusiva behörighet som tillkommer kommissionen, vars beslut kan prövas av unionsdomstolen, medan de nationella domstolarna säkerställer skyddet för enskildas rättigheter vid åsidosättande av den skyldighet att i förväg anmäla statligt stöd till kommissionen som föreskrivs i artikel 93.3 i EEG-fördraget (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 oktober 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
).
När de fullgör denna uppgift kan de nationella domstolarna även nödgas bifalla en talan om ersättning för skada som konkurrenter till mottagaren av ett olagligt statligt stöd har åsamkats.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 82 och 84 i sitt förslag till avgörande har dessa domstolar inom ramen för sådana skadeståndsmål, vid fullgörandet av sin uppgift att skydda enskildas rättigheter, en viss grad av oberoende i förhållande till kommissionen, med följden att möjligheten att yrka skadestånd i princip är fristående från den undersökning av det aktuella stödet som kommissionen eventuellt genomför samtidigt.
I detta avseende framgår det av fast rättspraxis att den omständigheten att kommissionen inleder ett formellt granskningsförfarande inte innebär att nationella domstolar befrias från sin skyldighet att skydda enskildas rättigheter vid ett eventuellt åsidosättande av artikel 93.3 i EEG-fördraget (dom av den 21 november 2013, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punkt
).
Angående de nationella domstolarnas oberoende ska det även erinras om att ett beslut av kommissionen att en stödåtgärd som inte anmälts är förenlig med den inre marknaden inte innebär att rättsakter om genomförande – som när de antogs var ogiltiga på grund av att det förbud som anges i artikel 93.3 sista meningen i EEG-fördraget åsidosatts – blir giltiga i efterhand, eftersom den direkta effekten av nyssnämnda bestämmelse i annat fall skulle inskränkas och enskildas intressen, vilka det är de nationella domstolarnas uppgift att säkerställa, skulle åsidosättas. Varje annan tolkning skulle leda till att den berörda medlemsstaten skulle gynnas av ett åsidosättande av denna bestämmelse, och beröva bestämmelsen dess ändamålsenliga verkan (dom av den 5 oktober 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om sökanden kan visa inför den nationella domstolen att vederbörande har lidit en skada som har orsakats av ett för tidigt genomförande av statligt stöd, närmare bestämt av den rättsstridiga tidsmässiga fördel som uppstått för mottagaren av detta stöd, kan således en talan om skadestånd i princip bifallas, även om kommissionen redan har godkänt stödet i fråga när den nationella domstolen avgör denna skadeståndstalan.
Det följer av övervägandena i punkterna 47–60 ovan, att med beaktande av den roll som tillkommer de nationella domstolarna inom ramen för systemet för kontroll av statligt stöd och deras oberoende i förhållande till kommissionen, i synnerhet när de prövar en skadeståndstalan utan att det föreligger ett beslut från kommissionen, kan det – såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 91 i sitt förslag till avgörande – konstateras att den omständigheten att den preskriptionsfrist på 10 år som anges i artikel 15.1 i förordning nr 659/1999 endast medför en begränsning i tiden av kommissionens befogenhet att återkräva stöd.
Den omständigheten att den preskriptionsfrist som anges i artikel 15.1 i förordning nr 659/1999 har löpt ut kan följaktligen inte medföra att olagliga statliga stöd blir lagenliga i efterhand endast av det skälet att de blir befintliga stöd i den mening som avses i artikel 1 b v, och därmed frånta enskilda och konkurrenter som har påverkats av det olagliga stödet varje rättslig grund som de kan åberopa till stöd för en skadeståndstalan mot den berörda medlemsstaten.
Varje annan tolkning skulle minska räckvidden av medlemsstaternas skyldighet att anmäla stödåtgärder, och därmed frånta artikel 93.3 i EEG-fördraget dess ändamålsenliga verkan, särskilt med hänsyn till att denna bestämmelse inte innehåller någon hänvisning till kommissionens roll och särskilda uppgifter och befogenheter.
Vad gäller den hänskjutande domstolens tvivel, som uppstått till följd av dom av den 16 april 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
), angående huruvida artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999 är tillämplig vid kvalificeringen av det stöd som är aktuellt i det nationella målet som befintligt stöd eller nytt stöd, påpekar domstolen, i likhet med vad generaladvokaten anfört i punkt 102 i sitt förslag till avgörande, att det mål som gav upphov till nyssnämnda dom inte avsåg en skadeståndstalan, utan frågan huruvida nationella bestämmelser, vilka införde privilegier som eventuellt var oförenliga med den unionsrättsliga lagstiftningen om statligt stöd, skulle anmälas i den mening som avses i artikel 88.3 EG och, för det fall att den frågan skulle besvaras jakande, huruvida dessa bestämmelser inte fick tillämpas.
Denna rättspraxis kan således inte åberopas till stöd för uppfattningen att definitionen av begreppet ”befintligt stöd” i artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999 är tillämplig inom ramen för en sådan skadeståndstalan som den som är aktuell i det nationella målet.
Det ska även erinras om att i den utsträckning som förordning nr 659/1999 innehåller processuella regler som är tillämpliga på alla administrativa förfaranden beträffande statligt stöd som har anhängiggjorts vid kommissionen, utgör nämnda förordning en kodifiering av kommissionens praxis på området för statligt stöd och innehåller inte någon bestämmelse rörande nationella domstolars behörigheter och skyldigheter, vilka fortfarande följer av fördragets bestämmelser, såsom dessa har tolkats av domstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 oktober 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkterna
och
).
Av det ovan anförda följer att definitionen av begreppet ”befintligt stöd” i artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999 inte är tillämplig på en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet.
Vad därefter gäller frågan huruvida det är möjligt att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar, påpekar domstolen att denna princip inte kan åberopas av en person som har brutit mot gällande lagstiftning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juli 2005, ThyssenKrupp/Commission,
C‑65/02 P et C‑73/02 P
,
EU:C:2005:454
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 109 i sitt förslag till avgörande gäller denna slutsats i ännu högre grad för de statliga myndigheter som har beviljat ett statligt stöd i strid med det förfarande som föreskrivs i artikel 93.3 i EEG-fördraget.
Härav följer att för det fall att stöd har beviljats i strid med det krav på förhandsanmälan som införts genom artikel 93.3 i EEG-fördraget, kan de statliga myndigheterna inte åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 december 2005, Unicredito Italiano,
C‑148/04
,
EU:C:2005:774
, punkt
).
Vad slutligen gäller tillämpningen av rättssäkerhetsprincipen i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, ska det erinras om att preskriptionstidernas funktion allmänt sett är att säkerställa rättssäkerheten (dom av den 13 juni 2013, Unanimes m.fl.,
C‑671/11 à C‑676/11
,
EU:C:2013:388
, punkt
). För att uppfylla funktionen att säkerställa rättssäkerheten ska en preskriptionstid således fastställas i förväg, och all ”analog” tillämpning av preskriptionstider måste vara tillräckligt förutsebar för den enskilde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 2011, Ze Fu Fleischhandel och Vion Trading,
C‑201/10 och C‑202/10
,
EU:C:2011:282
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I den bemärkelsen, och då det saknas gemenskapsrättslig lagstiftning på området, ankommer det således på varje medlemsstat att i sin interna rättsordning fastställa vilka domstolar som är behöriga och vilka förfaranden som gäller för att väcka talan för att tillvarata rättigheter som för enskilda följer av gemenskapsrätten, under förutsättning att dessa förfaranden inte är mindre förmånliga än de som avser rättigheter som grundar sig på den nationella rättsordningen (likvärdighetsprincipen), eller gör det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (dom av den 5 oktober 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich,
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
, punkt
).
De enda preskriptionsbestämmelser som är tillämpliga i förevarande mål är följaktligen de som följer av nationell rätt, tolkade mot bakgrund av principerna om effektivitet och likvärdighet.
I detta sammanhang skulle det strida mot rättssäkerhetsprincipen att analogt tillämpa den preskriptionstid på tio år som föreskrivs i artikel 15.1 i förordning nr 659/1999 på en skadeståndstalan som en konkurrent till ett företag som har mottagit statligt stöd har väckt mot den berörda medlemsstaten.
En enskild kan nämligen inte omfattas av en preskriptionstid som uppställs i en bestämmelse som endast är avsedd att medföra en begränsning i tiden av kommissionens befogenhet att återkräva stöd. Utgången av en sådan frist kan inte utgöra hinder för den enskilde att väcka talan vid nationell domstol om statens skadeståndsansvar för åsidosättande av kravet på förhandsanmälan i artikel 93.3 i EEG-fördraget.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 1 b iv i förordning nr 659/1999 ska tolkas så, att den inte är tillämplig i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet. Såtillvida det stöd som är aktuellt i det nationella målet har beviljats i strid med kravet på förhandsanmälan i artikel 93.3 i EEG-fördraget, kan de statliga myndigheterna inte åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar. I en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, där en konkurrent till det mottagande företaget har väckt talan om skadestånd, utgör rättssäkerhetsprincipen hinder mot att sökanden, genom en analog tillämpning, omfattas av en sådan preskriptionstid som den som anges i artikel 15.1 i nämnda förordning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Stöd som har beviljats ett företag före avregleringen av marknaden i fråga, såsom det stöd som är aktuellt i det nationella målet, kan inte kvalificeras som befintligt stöd endast av det skälet att denna marknad inte var formellt avreglerad vid tidpunkten då stödet beviljades, såtillvida detta stöd kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.

2)
Artikel 1 b iv i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [108 FEUF], ska tolkas så, att den inte är tillämplig i en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet. Såtillvida det stöd som är aktuellt i det nationella målet har beviljats i strid med kravet på förhandsanmälan i artikel 93.3 i EEG-fördraget, kan de statliga myndigheterna inte åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar. I en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet, där en konkurrent till det mottagande företaget har väckt talan om skadestånd, utgör rättssäkerhetsprincipen hinder mot att sökanden, genom en analog tillämpning, omfattas av en sådan preskriptionstid som den som anges i artikel 15.1 i nämnda förordning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.