CELEX: 62017CJ0695
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2010/24/EU
Vzájemná pomoc při vymáhání pohledávek vyplývajících z daní, poplatků, cel a jiných opatření
Článek 13 odst. 1
Článek 14 odst. 2
Nucené vymáhání pohledávek dožadujícího členského státu orgány dožádaného členského státu
Řízení o žalobě směřující k vrácení těchto pohledávek do majetkové podstaty společnosti usazené v dožádaném členském státu
Strana žalovaná v tomto řízení
Určení

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 2 směrnice Rady 2010/24/EU ze dne 16. března 2010 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z daní, poplatků, cel a jiných opatření (
Úř. věst. 2010, L 84, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Metirato Oy a Suomen valtio/Verohallinto (finský stát – daňová správa) a Eesti Vabariik/Maksu- ja Tolliamet (estonský stát – daňová správa) v otázce žádosti správce majetkové podstaty této společnosti o vrácení pohledávek vymožených na žádost estonských orgánů finskými orgány do majetkové podstaty.
Právní rámec
Unijní právo
Body 1 až 4 odůvodnění směrnice 2010/24 uvádí:
„1)
Vzájemná pomoc mezi členskými státy při vymáhání pohledávek jednotlivých států a pohledávek Unie, pokud jde o některé daně, jakož i další opatření přispívají k řádnému fungování vnitřního trhu. Zajišťuje se tak fiskální neutralita a členským státům se umožňuje odstraňovat diskriminační ochranná opatření při přeshraničních transakcích, zaměřená na prevenci podvodů a rozpočtových ztrát.
2)
Úprava vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek byla poprvé stanovena ve směrnici Rady 76/308/EHS ze dne 15. března 1976 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z operací, které jsou součástí systému financování Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu, zemědělských dávek a cel [
Úř. věst. 1976, L 73, s. 18
]. Tato směrnice a akty jí pozměňující byly kodifikovány ve směrnici Rady 2008/55/ES ze dne 26. května 2008 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z některých dávek, cel, daní a jiných opatření [
Úř. věst. 2008, L 150, s. 28
)].
3)
Ačkoli uvedená úprava představovala první krok směrem k lepším postupům pro vymáhání pohledávek v Unii sbližováním platných vnitrostátních předpisů, ukázala se jako nedostatečná ke splnění požadavků vnitřního trhu, jak se vyvinul za posledních 30 let.
4)
V zájmu lepšího zajištění finančních zájmů členských států a neutrality vnitřního trhu je nutné rozšířit rozsah vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek týkajících se daní a poplatků, na které se ještě nevztahuje vzájemná pomoc v této oblasti, přičemž, aby se zvládl nárůst žádostí o pomoc a zajistily lepší výsledky, je nutné zvýšit účinnost a efektivitu této pomoci a usnadnit poskytování pomoci v praxi. Za účelem splnění těchto cílů jsou nezbytné další změny, ovšem pouhé přizpůsobení stávající směrnice 2008/55/ES by nebylo dostačující. Uvedená směrnice musí být proto zrušena a nahrazena novým právním nástrojem, který bude vycházet z pozitivních výsledků směrnice 2008/55/ES, avšak stanoví v případě potřeby jasnější a přesnější pravidla.“
Článek 1 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice stanoví pravidla, podle nichž mají členské státy poskytovat pomoc při vymáhání pohledávek uvedených v článku 2 v jednotlivých členských státech, pokud tyto pohledávky vzniknou v jiném členském státě.“
Článek 10 téže směrnice zní takto:
„1.   Na žádost dožadujícího orgánu dožádaný orgán vymáhá pohledávky, na něž se vztahuje doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě.
2.   Dožadující orgán poskytne dožádanému orgánu veškeré informace vztahující se k záležitosti, v níž byla podána žádost o vymáhání pohledávky, jakmile se o nich dozví.“
Článek 13 směrnice 2010/24 stanoví:
„1.   Pro účely vymáhání pohledávky v dožádaném členském státě se pohledávka, která je předmětem žádosti o vymáhání, považuje za pohledávku dožádaného členského státu, není-li v této směrnici stanoveno jinak. Dožádaný orgán využije pravomoci a postupy stanovené podle právních a správních předpisů dožádaného členského státu, které se vztahují na pohledávky vzniklé v souvislosti se stejnou daní či stejným poplatkem nebo v případě jejich neexistence s obdobnou daní či obdobným poplatkem, není-li v této směrnici stanoveno jinak.
[…]
Dožádaný členský stát není povinen přiznat pohledávkám jiných členských států přednostní postavení přiznávané obdobným pohledávkám vzniklým v daném členském státě, pokud se dotyčné členské státy nedohodly jinak, nebo nestanoví-li právo dožádaného členského státu jinak. Členský stát, který přizná přednostní postavení pohledávkám jiného členského státu, nesmí odmítnout přiznat za stejných podmínek stejné přednostní postavení stejným nebo podobným pohledávkám dalších členských států.
[…]
5.   Aniž je dotčen čl. 20 odst. 1, dožádaný orgán předá dožadujícímu orgánu vymožené částky pohledávky a úroku podle odstavců 3 a 4 tohoto článku.“
Článek 14 této směrnice stanoví:
„1.   Spory týkající se pohledávky, původního dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě nebo jednotného dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě a spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem dožadujícího členského státu spadají do pravomoci příslušných orgánů dožadujícího členského státu. Napadne-li zúčastněná osoba v průběhu vymáhání pohledávky pohledávku, původní doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě nebo jednotný doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě, dožádaný orgán tuto osobu informuje, že musí podat žalobu k příslušnému orgánu dožadujícího členského státu v souladu s jeho platnými právními předpisy.
2.   Spory týkající se opatření k vymáhání pohledávek přijatých v dožádaném členském státě nebo spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem dožádaného členského státu musí být předloženy příslušnému orgánu dožádaného členského státu v souladu s jeho právními předpisy.
3.   Je-li příslušnému orgánu dožadujícího členského státu podána žaloba uvedená v odstavci 1, dožadující orgán o tom informuje dožádaný orgán a uvede rozsah, v jakém nebyla pohledávka napadena.
4.   Jakmile dožádaný orgán obdrží od dožadujícího orgánu nebo od zúčastněné osoby informace uvedené v odstavci 3, pozastaví vymáhání pohledávky ve vztahu k napadené části pohledávky až do rozhodnutí příslušného orgánu v této věci, pokud dožadující orgán nevyžaduje v souladu s třetím pododstavcem tohoto odstavce jinak.
Na žádost dožadujícího orgánu, nebo považuje-li to dožádaný orgán jinak za potřebné, aniž je dotčen článek 16, může dožádaný orgán přijmout předběžná opatření k zajištění vymáhání pohledávky, pokud to umožňují platné právní předpisy dožádaného členského státu.
Dožadující orgán může v souladu s právními předpisy a správní praxí platnými v dožadujícím členském státě dožádaný orgán požádat, aby vymáhal napadenou pohledávku nebo napadenou část pohledávky, pokud to dovolují platné právní předpisy a správní praxe dožádaného členského státu. […]
[…]“
Článek 16 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice stanoví:
„Dožádaný orgán, pokud to umožňuje vnitrostátní právo a v souladu s vnitrostátní správní praxí, přijme na žádost dožadujícího orgánu předběžná opatření potřebná k vymáhání pohledávky, pokud je pohledávka nebo doklad o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě v době podání žádosti napaden nebo pokud se na pohledávku dosud nevztahuje doklad o vymahatelnosti v dožadujícím členském státě, jsou-li předběžná opatření v podobné situaci rovněž možná podle vnitrostátního práva a vnitrostátní správní praxe dožadujícího členského státu.“
Finské právo
Podle článku 5 odst. 1 laki takaisinsaannista konkurssipesään (zákon o neúčinnosti právních úkonů v insolvenčním řízení) ve znění použitelném na spor v původním řízení lze právní úkon prohlásit za neúčinný mj. tehdy, když je určitý věřitel neodůvodněně zvýhodněn samotným tímto úkonem nebo tímto úkonem spolu s dalšími opatřeními na úkor jiných věřitelů. Podmínkou neúčinnosti je v tomto případě to, že dlužník byl v době, kdy tento právní úkon učinil, v platební neschopnosti nebo uvedený právní úkon k jeho platební neschopnosti přispěl.
Ustanovení § 10 tohoto zákona konkrétně stanoví, že splnění dluhu méně než tři měsíce před referenčním dnem, je neúčinným právním úkonem, jeví-li se výše zaplacené částky jako značná v poměru k majetkové podstatě úpadce. Takovou platbu však nelze napadnout, lze-li ji s ohledem na okolnosti považovat za běžnou.
Podle § 23 uvedeného zákona se může správce majetkové podstaty nebo věřitel, který přihlásil svou pohledávku nebo jehož pohledávka byla jiným způsobem zahrnuta do seznamu pohledávek, domáhat jejího vrácení do majetkové podstaty žalobou nebo námitkou proti přihlášení pohledávky. Tato žaloba může být podána u soudu prvního stupně, který zahájil insolvenční řízení.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Estonský orgán správy daní a cel zaslal dne 18. dubna 2012 v souladu s článkem 10 směrnice 2010/24 finskému orgánu správy daní žádost o vymáhání pohledávky, která se týkala daně spolu s úroky z této částky v celkové výši 28754,50 eura, které měly být vymoženy od společnosti Metirato.
Na základě této žádosti finská správa daní za účelem vymožení jejích vlastních pohledávek a pohledávek estonského státu informovala o těchto pohledávkách finský orgán oprávněný k nucenému vymáhání pohledávek.
Dne 12. února 2013 společnost Metirato dobrovolně vyplatila tomuto orgánu 17500 eur, přičemž 15837,67 eura bylo vydáno finské daňové správě, která estonskému státu předala na základě uvedené žádosti o vymáhání pohledávky 15541,67 eura.
Dne 23. dubna 2013 společnost Metirato dobrovolně vyplatila finské daňové správě dalších 17803 eur.
Dne 8. května 2013 rozhodl Helsingin käräjäoikeus (soud prvního stupně v Helsinkách, Finsko) na návrh společnosti Metirato o zahájení insolvenčního řízení vůči této společnosti.
Estonský orgán správy daní zaslal dne 10. září 2013 finskému orgánu správy daní druhou žádost o vymáhání pohledávky, která zahrnovala dosud nezaplacenou částku ve výši 8840,17 eura z pohledávky z první žádosti o vymáhání pohledávky. Na základě této druhé žádosti přihlásila finská daňová správa dne 17. září 2013 kromě svých pohledávek také pohledávky estonského státu vůči společnosti Metirato.
Dne 8. května 2014 podal správce majetkové podstaty společnosti Metirato proti finskému státu a finské daňové správě žalobu k Helsingin käräjäoikeus (soud prvního stupně v Helsinkách), v níž se v souladu s §§ 5 a 10 zákona o neúčinnosti právních úkonů v insolvenčním řízení domáhal vrácení všech vydaných částek zpět do majetkové podstaty společnosti Metirato.
Tato žaloba se zakládala na argumentu, že finská daňová správa byla zaplacením již dávno splatné daně v okamžiku, kdy byla společnost Metirato v platební neschopnosti, bezdůvodně zvýhodněna na úkor ostatních věřitelů a že o této platební neschopnosti měla vědět a dále že společnost Metirato v kritickém období, tedy od 25. ledna do 8. května 2013, zaplatila z titulu daňového dluhu značnou částku v poměru k hodnotě majetkové podstaty.
Uvedená žaloba směřuje proti finskému státu a finské daňové správě a pro případ, že by tyto dva subjekty nebyly považovány za pasivně legitimované, pokud jde o částku 15541,67 eura, i proti estonskému státu.
Finský stát se žalobě správce majetkové podstaty společnosti Metirato brání a tvrdí konkrétně, že se tato žaloba týká částky, kterou získal estonský stát, a proto musí směřovat proti tomuto státu. Finský stát je toho názoru, že když poskytl správní pomoc estonským orgánům v souladu s článkem 10 směrnice 2010/24, jednal pouze jako zástupce estonských daňových orgánů, že tuto částku nikdy neměl v držení a že jeho úkol skončil vymožením pohledávky, takže žaloba správce majetkové podstaty společnosti Metirato týkající se uvedené částky musí směřovat vůči estonské daňové správě.
Estonský stát napadl uvedenou žalobu z důvodu, že z ustanovení čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 2 směrnice 2010/24 podle něj vyplývá, že se žaloba správce majetkové podstaty společnosti Metirato týká částky vymožené finskými orgány, a proto lze v rámci dotčeného řízení o vrácení pohledávky do majetkové podstaty považovat za stranu žalovanou pouze tyto orgány.
Za těchto podmínek se Helsingin käräjäoikeus (soud prvního stupně v Helsinkách) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 13 odst. 1 směrnice 2010/24/EU, podle něhož se pohledávky, které mají být vymáhány na základě žádosti o vymáhání, v dožádaném členském státě považují za pohledávky dožádaného členského státu, vykládán v tom smyslu, že
a)
dožádaný členský stát je také účastníkem soudního řízení, ve kterém se jedná o vrácení částek uhrazených v důsledku vymožení pohledávky, do majetkové podstaty, nebo že
b)
dožádaný členský stát se omezuje jen na vymožení pohledávky v rámci výkonu rozhodnutí a pohledávku přihlásí do samotného insolvenčního řízení, avšak v rámci odpůrčí žaloby v insolvenčním řízení, která se týká výše prostředků patřících do majetkové podstaty, je žalovaným dožadující členský stát?
2)
Je třeba směrnici [2010/24] vykládat v tom smyslu, že pohledávky jiného státu lze na základě žádosti o vymáhání pohledávky vymáhat stejnými prostředky, avšak způsobem, že vymožené prostředky zůstanou samostatné a oddělené od majetku dožádaného členského státu, nebo v tom smyslu, že jsou vymáhány vedle vlastních pohledávek, takže nejsou odděleny od majetku dožádaného členského státu? Jinými slovy, je účelem směrnice [2010/24] pouze zakázat méně příznivé zacházení s pohledávkami jiného státu?
3)
Může být právní spor, ve kterém se jedná o neúčinnost právního úkonu v insolvenčním řízení, přirovnán ke sporu ohledně opatření k vymáhání pohledávek podle čl. 14 odst. 2, a lze z toho vyvodit, že podle směrnice [2010/24] je dožádaný členský stát také žalovaným v tomto sporu?“
K předběžným otázkám
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 2 směrnice 2010/24 vykládány v tom smyslu, že se použijí na řízení směřující k vrácení pohledávky vymožené na žádost dožadujícího státu do majetkové podstaty společnosti usazené v dožádaném členském státě, pokud je v tomto řízení napadáno opatření k vymožení pohledávky ve smyslu tohoto čl. 14 odst. 2, a dále že dožádaný členský stát ve smyslu těchto ustanovení musí být v uvedeném řízení považován za žalovaného, a zda je v tomto ohledu relevantní, že částka těchto pohledávek je či není oddělena od majetku tohoto členského státu.
V projednávaném případě je třeba připomenout, že správce majetkové podstaty společnosti Metirato napadá v žalobě to, zda finské orgány pověřené vymáháním pohledávek státu z pohledu finského práva platně vymohly pohledávky, které má za touto společností finský a estonský stát.
Vzhledem k tomu, že k vymáhání došlo za účelem uspokojení žádosti o vymáhání pohledávky, kterou estonské orgány zaslaly finským orgánům v souladu se směrnicí 2010/24, jde o opatření k vymožení pohledávky přijaté v dožádaném členském státě ve smyslu čl. 14 odst. 2 této směrnice.
Podle tohoto ustanovení je proto takový spor, v němž je napadán průběh a výsledek tohoto řízení, jako je spor dotčený ve věci v původním řízení, sporem týkajícím se opatření k vymáhání pohledávek přijatých v dožádaném členském státě, a musí být tedy předložen příslušnému orgánu tohoto členského státu, v tomto případě Finské republice, v souladu s jeho právními předpisy.
Text uvedeného ustanovení však neupřesňuje, zda je v takovém sporu žalovaným dožadující členský stát nebo dožádaný členský stát, a proto je třeba zkoumat, zda to lze zjistit z obecné systematiky a účelu směrnice 2010/24.
Jak vyplývá z bodů 1 až 4 odůvodnění této směrnice, jejím cílem je v zájmu lepšího zajištění finančních zájmů členských států a neutrality vnitřního trhu rozšířit oblast působnosti směrnice 76/308, kodifikované směrnicí 2008/55, na pohledávky, které do ní nebyly zahrnuty, a poskytovat vzájemnou pomoc při vymáhání pohledávek a usnadnit poskytování pomoci v praxi s cílem zvládnout nárůst žádostí o pomoc.
V souladu s článkem 1 směrnice 2010/24 tato směrnice stanoví pravidla, podle nichž mají členské státy poskytovat pomoc při vymáhání pohledávek v jednotlivých členských státech, pokud tyto pohledávky vzniknou v jiném členském státě.
Pokud jde o opatření přijímaná dožádaným členským státem k vymožení pohledávky, která je předmětem žádosti o vymáhání v tomto členském státě, dožádaný orgán v souladu s čl. 13 odst. 1 směrnice 2010/24 využije pravomoci a postupy stanovené podle právních a správních předpisů dožádaného členského státu, neboť pohledávka, která je předmětem žádosti, nestanoví-li tato směrnice jinak, se považuje za pohledávku dožádaného členského státu.
Článek 14 odst. 4 druhý pododstavec, jakož i čl. 16 odst. 1 směrnice 2010/24 podobným způsobem stanoví, že dožádaný orgán přijme na žádost dožadujícího orgánu předběžná opatření k zajištění vymáhání sporné pohledávky, jestliže to dovolují vnitrostátní právní předpisy dožádaného členského státu.
Článek 14 směrnice 2010/24 dále rozděluje mezi orgány dožadujícího členského státu a dožádaného členského státu pravomoci rozhodovat spory o pohledávce, o původním dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě, o jednotném dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě nebo spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem dožadujícího členského státu, jakož i opatření k vymáhání pohledávky přijatých v dožádaném členském státě nebo spory týkající se platnosti doručení učiněného příslušným orgánem tohoto členského státu.
Toto rozdělení pravomocí je logickým následkem skutečnosti, že pohledávka a doklady k její vymahatelnosti se zakládají na právu platném v dožadujícím členském státě, kdežto opatření k vymáhání pohledávky jsou přijímána v dožádaném členském státě podle jeho právních předpisů (pokud jde o směrnici 76/308, viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, bod
).
Podle čl. 14 odst. 1 směrnice 2010/24 musí být jakýkoli spor týkající se pohledávky, původního dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožadujícím členském státě, jednotného dokladu o vymahatelnosti pohledávky v dožádaném členském státě nebo doručení učiněného příslušným orgánem dožadujícího členského státu předložen příslušným orgánům tohoto členského státu, a nikoli orgánům dožádaného členského státu, jehož pravomoc je v tomto čl. 14 odst. 2 výslovně omezena na akty dožádaného členského státu (rozsudek ze dne 26. dubna 2018, Donnellan,
C‑34/17
,
EU:C:2018:282
, body
a
).
Naopak spory týkající se opatření k vymáhání pohledávek přijatých v dožádaném členském státě nebo platnosti doručení učiněného dožádaným orgánem jsou předkládány příslušnému orgánu tohoto členského státu v souladu s jeho právními předpisy, neboť tento orgán je nejlépe schopen posoudit legalitu aktu podle svého vnitrostátního práva (pokud jde o směrnici 76/308, viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Kyrian,
C‑233/08
,
EU:C:2010:11
, body
,
a
).
Z ustanovení směrnice 2010/24 proto vyplývá, že opatření k vymáhání pohledávek přijatá dožádaným členským státem se řídí předpisy platnými v tomto členském státě a spory týkající se těchto opatření musí být předloženy příslušnému orgánu uvedeného dožádaného členského státu, který je posoudí podle ustanovení svého vnitrostátního práva.
To, že takový spor vyvstal v řízení, jehož účelem je vrácení majetku do majetkové podstaty společnosti se sídlem v dožádaném členském státě, nemění nic na pravidlech pro řešení tohoto sporu stanovených unijním normotvůrcem, jelikož ten pro účely uplatňování těchto pravidel nečiní rozdíl v závislosti na povaze řízení, v němž uvedený spor vyvstal.
Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 45 až 47 svého stanoviska, z obecné systematiky a účelu směrnice 2010/24 proto vyplývá, že taková žaloba, jako je žaloba dotčená ve věci v původním řízení, jejímž prostřednictvím je před příslušným soudem dožádaného členského státu a podle jeho právních předpisů napadána platnost řízení o vymáhání pohledávky, které v souladu s těmito předpisy zahájily orgány uvedeného členského státu za účelem vymožení pohledávky dožadujícího členského státu podle této směrnice, musí směřovat proti dožádanému členskému státu, i když takový spor vyvstal v řízení směřujícím k vrácení majetku do majetkové podstaty společnosti se sídlem v tomto členském státě.
Jelikož dále směrnice 2010/24 podrobně neupravuje nakládání s částkami vymoženými dožádaným členským státem před jejich převedením do dožadujícího členského státu, tato otázka spadá do pravomoci členských států za podmínky, že je respektována povinnost převést vymožené částky včetně úroků.
Pro účely výkladu uvedeného v bodě 38 tohoto rozsudku je tudíž irelevantní, zda je částka pohledávky vymožené dožádaným členským státem na základě žádosti o vymáhání z titulu této směrnice oddělena od majetku tohoto členského státu či nikoli.
Kromě toho je třeba připomenout, že směrnice 2010/24 je založena na zásadě vzájemné důvěry (rozsudek ze dne 26. dubna 2018, Donnellan,
C‑34/17
,
EU:C:2018:282
, bod
).
Jak tedy v podstatě uvedl generální advokát v bodech 54 a následujících svého stanoviska, pokud je takové opatření k vymáhání pohledávky přijaté v dožádaném členském státě za účelem vymáhání pohledávky v dožadujícím členském státě, o jaké se jedná v původním řízení, úspěšné napadeno u příslušného orgánu dožádaného členského státu, dožadující členský stát má v zásadě povinnost vrátit částky vymožené v rámci tohoto opatření, které mu předal dožádaný členský stát.
Za těchto podmínek je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 2 směrnice 2010/24 musí být vykládány v tom smyslu, že se použijí na řízení směřující k vrácení pohledávky vymožené na žádost dožadujícího státu do majetkové podstaty společnosti usazené v dožádaném členském státě, pokud je v tomto řízení napadáno opatření k vymožení pohledávky ve smyslu tohoto čl. 14 odst. 2, a dále že dožádaný členský stát ve smyslu těchto ustanovení musí být považován za žalovaného v uvedeném řízení a je irelevantní, zda částka této pohledávky je či není oddělena od majetku tohoto členského státu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

Článek 13 odst. 1 a čl. 14 odst. 2 směrnice Rady 2010/24/EU ze dne 16. března 2010 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z daní, poplatků, cel a jiných opatření musí být vykládány v tom smyslu, že se použijí na řízení směřující k vrácení pohledávky vymožené na žádost dožadujícího státu do majetkové podstaty společnosti usazené v dožádaném členském státě, pokud je v tomto řízení napadáno opatření k vymožení pohledávky ve smyslu tohoto čl. 14 odst. 2, a dále že dožádaný členský stát ve smyslu těchto ustanovení musí být považován za žalovaného v uvedeném řízení a je irelevantní, zda částka této pohledávky je či není oddělena od majetku tohoto členského státu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: finština.