CELEX: 62018CJ0101
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma procedūru koordinēšana
Direktīva 2004/18/EK
45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts
Kandidāta vai pretendenta personiskā situācija
Dalībvalsts iespēja izslēgt no dalības publiskajā iepirkumā visus uzņēmumus, kuri ir tiesas procesa lietā par mierizlīgumu ar kreditoriem subjekti
Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts izslēgt visas personas, attiecībā uz kurām “ir uzsākts” tiesas process, lai noslēgtu mierizlīgumu ar kreditoriem, izņemot, ja mierizlīguma plānā ir paredzēta darbības turpināšana
Uzņēmējs, kas iesniedzis prasības pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem, saglabājot iespēju iesniegt plānu, kurā paredzēta darbības turpināšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV 2004, L 134, 114. lpp.
), 45. panta 2. punkta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Idi Srl
un
Agenzia Regionale Campana Difesa Suolo
(turpmāk tekstā – “
Arcadis
”) (Kampānijas Reģionālā aģentūra augsnes aizsardzībai) par uzņēmumu pagaidu apvienības (turpmāk tekstā – “
GTE
”), kuras pilnvarnieks bija
Idi
, izslēgšanu no dalības publiskā iepirkuma procedūrā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2004/18 45. panta “Kandidāta vai pretendenta personiskie dati” 2. punktā ir paredzēts:
“Dalību līgumā var atteikt tādam komersantam, kas:
a)
ir bankrotējis vai tiek likvidēts vai kam tiesa iecēlusi administratoru, vai kas ir noslēdzis mierizlīgumu ar kreditoriem, vai kas ir pārtraucis uzņēmējdarbību vai atrodas līdzīgā stāvoklī, kurš izriet no atbilstošas procedūras saskaņā ar valsts normatīvajiem aktiem;
b)
ir tiesas procesa subjekts lietā par bankrota atzīšanu vai par piespiedu likvidāciju vai administratora iecelšanu, vai par mierizlīgumu ar kreditoriem vai ir cita līdzvērtīga tiesas procesa subjekts saskaņā ar valsts normatīvajiem aktiem;
[..]
Šā punkta īstenošanas nosacījumus dalībvalstis paredz saskaņā ar katras konkrētās valsts tiesību aktiem un ievērojot Kopienu tiesības.”
Direktīva 2004/18 no 2016. gada 18. aprīļa ir atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18 (
OV 2014, L 94, 65. lpp.
), taču pamatlietā tā nav piemērojama.
Direktīvas 2014/24 57. panta “Izslēgšanas iemesli” 4. punktā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas iestādes no dalības iepirkuma procedūrā var izslēgt vai dalībvalstis var tām prasīt izslēgt ikvienu ekonomikas dalībnieku, kas nonācis jebkurā no šādām situācijām:
[..]
b)
ja ekonomikas dalībnieks ir bankrotējis vai tam tiek piemērota maksātnespējas vai likvidācijas procedūra, ja tā aktīvus pārvalda likvidators vai tiesa, ja tam ir mierizlīgums ar kreditoriem, ja tā saimnieciskā darbība ir pārtraukta vai ja tas ir nonācis citā līdzvērtīgā situācijā, kas izriet no līdzīgas procedūras, kura paredzēta valsts normatīvajos aktos;
[..].”
Itālijas tiesības
2006. gada 12. aprīļa
decreto legislativo n
. 163 –
Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 163 par būvdarbu, pakalpojumu un piegāžu publiskā iepirkuma kodeksa izveidi, piemērojot Direktīvas 2004/17/EK un 2004/18/EK) (2006. gada 2. maija
GURI
Nr. 100 kārtējais pielikums) (turpmāk tekstā – “Publiskā iepirkuma kodekss”), 38. panta 1. punktā, tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, ir paredzēts:
“No dalības koncesiju un būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās ir izslēgtas un nevar piedalīties kā apakšuzņēmēji, kā arī nevar noslēgt ar tiem saistītus līgumus personas, kuras:
a)
“ir bankrotējušas, tiek likvidētas piespiedu kārtā, ir noslēgušas mierizlīgumu ar kreditoriem, izņemot Karaļa 1942. gada 16. marta dekrēta Nr. 267186.
bis
pantā noteikto, vai attiecībā uz kurām ir uzsākts tiesas process, lai konstatētu kādu no minētajām situācijām.
[..]”
Legge fallimentare
(Maksātnespējas likums), kas apstiprināts ar 1942. gada 16. marta
regio decreto n
. 267 (Karaļa dekrēts Nr. 267; 1942. gada 6. aprīļa
GURI
Nr. 81), 161. pantā “Pieteikums par mierizlīgumu” ir noteikts:
“1.   Pieteikums uzsākt procesu par mierizlīgumu ar kreditoriem tiek iesniegts ar parādnieka parakstītu prasības pieteikumu tās vietas tiesā, kurā ir uzņēmuma galvenā darbības vieta; galvenās darbības vietas maiņa gadu pirms prasības pieteikuma iesniegšanas neietekmē kompetentās tiesas noteikšanu.
2.   Parādniekam prasības pieteikumam ir jāpievieno:
[..]
e)
plāns, kurā ietverts priekšlikuma īstenošanas kārtības un termiņu analītisks apraksts; priekšlikumā katrā ziņā jānorāda īpašais individuālais un ekonomiski novērtējamais labums, ko priekšlikuma autors apņēmies nodrošināt katram kreditoram.
[..]
6.   Uzņēmējs var iesniegt prasības pieteikumu, kurā ietverts pieteikums par mierizlīgumu ar kreditoriem, pievienojot tam bilances par pēdējiem trīs finanšu gadiem un sarakstu ar kreditoriem, kurā norādīti attiecīgie kreditori, saglabājot iespēju iesniegt minētā panta 2. un 3. punktā norādīto priekšlikumu, plānu un dokumentus tiesas noteiktajā termiņā, proti, no 60 līdz 120 dienām, kas pamatotu iemeslu gadījumā var tikt pagarināts par 60 dienām. [..]. Tiesa ar pamatotu lēmumu, kurā noteikts pirmajā teikumā paredzētais termiņš, var iecelt tiesu izpildītāju, kas minēts 163. panta 2. punkta 3. apakšpunktā. Tiek piemērots 170. panta 2. punkts. [..]
7.   Pēc prasības pieteikuma iesniegšanas [..] parādnieks ar tiesas, kura var ievākt kopsavilkuma informāciju un kurai jāsaņem tiesu izpildītāja, ja tāds ir iecelts, atzinums, iepriekšēju atļauju var veikt steidzamus ārkārtas pārvaldības pasākumus. Tajā pat laikā un tajā pat termiņā parādnieks var arī veikt parastās pārvaldības pasākumus. [..]”
Maksātnespējas likuma 168. pantā “Prasības pieteikuma iesniegšanas sekas” ir noteikts:
“1.   No prasības pieteikuma publicēšanas komercreģistrā līdz dienai, kurā lēmums par mierizlīguma ar kreditoriem apstiprināšanu kļuvis galīgs, kreditori ar agrāku statusu vai interesēm nevar veikt izpildes un izpildes nodrošināšanas darbības saistībā ar parādnieka mantu, pretējā gadījumā tās tiek uzskatītas par spēkā neesošām.
[..]
3.   Kreditori var iegūt pirmpirkuma tiesības attiecībā pret konkurējošajiem kreditoriem tikai tad, ja tiesa to tiem ir atļāvusi iepriekšējā pantā paredzētajos gadījumos. Ķīlas tiesības, kas reģistrētas 90 dienas pirms prasības pieteikuma publicēšanas uzņēmumu reģistrā, neietekmē tos, kas bija kreditori pirms mierizlīguma.
Maksātnespējas likuma 186.
bis
pantā “Vienošanās uzņēmuma darbības turpināšanai” ir paredzēts:
“1.   Ja 161. panta 2. punkta e) apakšpunktā paredzētajā mierizlīguma ar kreditoriem plānā ir paredzēts, ka parādnieks turpina uzņēmuma darbību, ka ekspluatējamais uzņēmums tiek nodots vienai vai vairākām sabiedrībām, arī jaunizveidotām, tad piemēro šā panta noteikumus. Plānā var tika paredzēta arī tādu aktīvu likvidācija, kas nav nepieciešami uzņēmuma darbībai.
[..]
4.   Pēc prasības pieteikuma iesniegšanas dalībai publisko iepirkumu procedūrā ir jāsaņem tiesas atļauja pēc tiesu izpildītāja, ja tāds ir iecelts, atzinuma saņemšanas; ja šāda izpildītāja nav, tad lēmumu pieņem tiesa.
5.   Atļauja slēgt mierizlīgumu ar kreditoriem neliedz piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās, ja uzņēmums iepirkuma procedūrā iesniedz:
a)
67. panta 3. punkta d) apakšpunktā minētajām prasībām atbilstoša eksperta ziņojumu, kas apliecina dalības atbilstību plānam un to, ka pamatoti var tikt sagaidīts, ka iespējamais līgums tiks izpildīts;
b)
cita uzņēmēja, kurš atbilst vispārīgajiem, finansiālajiem, tehniskajiem, ekonomiskajiem, kā arī ar pieprasīto sertifikāciju saistītajiem nosacījumiem līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, paziņojumu, ka tas attiecībā pret pretendentu un līgumslēdzēju iestādi apņemas līguma laikā nodot rīcībā līguma izpildei vajadzīgos resursus un stāties palīguzņēmuma vietā gadījumā, ja tas bankrotētu iepirkuma procedūras laikā vai pēc līguma parakstīšanas vai ja tas jebkura iemesla dēļ vairs nespētu pareizi izpildīt līgumu. Tiek piemērots 2006. gada 12. aprīļa Leģislatīvā dekrēta Nr. 163 49. pants.
6.   Neskarot iepriekšējā punkta noteikumus, uzņēmums, kas noslēdzis mierizlīgumu ar kreditoriem, var piedalīties arī, iesaistoties uzņēmumu pagaidu apvienībā, ar nosacījumu, ka tas nav pilnvarnieka statusā, un ja pārējie grupā ietilpstošie uzņēmumi nav pakļauti kolektīvajai procedūrai. Šādā gadījumā 4. punkta b) apakšpunktā minēto paziņojumu var iesniegt arī grupas sastāvā esošs uzņēmējs.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka
Arcadis
ar 2013. gada 24. jūlijā publicētu paziņojumu izsludināja iepirkumu, lai piešķirtu publiskā līguma slēgšanas tiesības saistībā ar pakalpojumiem, kas attiecas uz būvdarbu vadību, aplēsēm un grāmatvedību, atbalstu darbu pieņemšanā, kā arī koordinēšanu drošības un veselības aizsardzības jomā. Šī līguma paredzamā vērtība bija 1028096,59 EUR.
TEI Srl
kā
GTE
pilnvarotājs 2013. gada 14. oktobrī iesniedza pieteikumu dalībai iepriekšējā punktā minētajā publiskā iepirkuma procedūrā.
2014. gada 29. aprīlī publiskā pakalpojumu līguma slēgšanas tiesības provizoriski tika piešķirtas
GTE
.
2014. gada 18. jūnijā
TEI
vērsās
Tribunale di Milano
(Milānas tiesa, Itālija) ar prasības pieteikumu, lai iegūtu tiesības slēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, atbilstoši Maksātnespējas likuma 161. panta 6. punktam saglabājot iespēju vēlāk iesniegt plānu, kurā paredzēta darbības turpināšana.
Arcadis
ar 2014. gada 9. decembrī paziņotu lēmumu izslēdza
GTE
no dalības publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā (turpmāk tekstā – “lēmums par izslēgšanu”).
Arcadis
šajā ziņā pamatojās uz apstākli, ka saskaņā ar Publiskā iepirkuma kodeksa 38. panta 1. punktu tas, ka sabiedrība iesniedz prasības pieteikumu, lai piedalītos mierizlīguma ar kreditoriem procesā, rada šķērsli tās dalībai publiskā iepirkuma procedūrā, izņemot gadījumu, kas atšķiras no šī, kad parādnieks kopā ar prasības pieteikumu ir iesniedzis plānu, kurā ir paredzēta darbības turpināšana (
concordato in continuità aziendale
).
Tribunale amministrativo regionale per la Campania
(Kampānijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) ar 2015. gada 29. aprīļa spriedumu noraidīja
Idi
celto prasību atcelt lēmumu par izslēgšanu. Šī tiesa uzskatīja, ka tas, ka
TEI
bija iesniedzis prasības pieteikumu, lai piedalītos mierizlīguma ar kreditoriem procesā, nozīmēja, ka
TEI
pats atzīst, ka tas ir krīzes situācijā, un tas pamatoja
GTE
izslēgšanu no jebkādas dalības publisko iepirkumu procedūrās.
Idi
iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, proti,
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija).
Šī tiesa norāda, ka lēmums par izslēgšanu ir saderīgs ar tās judikatūru.
Saskaņā ar šo judikatūru saimnieciskās darbības subjekts, kas iesniedzis prasības pieteikumu, lai piedalītos mierizlīguma ar kreditoriem procesā, publisko iepirkumu procedūrās var piedalīties tikai tad, ja tas ir noslēdzis Maksātnespējas likuma 186.
bis
pantā paredzēto mierizlīgumu ar kreditoriem darbības turpināšanai vai ja – pēc tam, kad tas ir lūdzis atļauju piedalīties minētajā procesā, – kompetentā tiesa tam ir atļāvusi piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā.
Turpretī – arī saskaņā ar šo judikatūru – no publiskā iepirkuma procedūras ir izslēgts jebkurš uzņēmējs, kura prasības pieteikumam, lai piedalītos mierizlīguma ar kreditoriem procesā, nav pievienots plāns, kurā īpaši paredzēta darbības turpināšana. Šādos apstākļos tā sauktā “baltā vienošanās” (
concordato in bianco
), proti, šāda plāna neesamība, nozīmē, ka uzņēmējs atzīst, ka tas saskaras ar ekonomiskām grūtībām.
Iesniedzējtiesa piebilst, ka “baltā vienošanas”, kas ir “mierizlīgums ar kreditoriem”, “ievērojot nosacījumus” Maksātnespējas likuma 161. panta 6. punkta izpratnē, pirmkārt, ļauj uz laiku (parasti no 30 līdz 120 dienām) “iesaldēt” kreditoru iesniegtos maksātnespējas pieteikumus un, otrkārt, ļauj prasītājam izvēlēties, vai iesniegt mierizlīguma ar kreditoriem plānu vai arī iesniegt vienošanos par uzņēmuma pārstrukturizāciju, lai visbeidzot vienotos ar kreditoru masu.
Šai tiesai tomēr rodas šaubas par šādas judikatūras saderību ar Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktu.
Šajā ziņā tā norāda, ka, ja uzsākt maksātnespējas procesu ir lūguši kreditori, šāds process par “uzsāktu” ir uzskatāms tikai no brīža, kad kompetentā tiesa ir konstatējusi parādnieka maksātnespēju. Turpretī, ja saimnieciskās darbības subjekts lūdz tiesības slēgt “balto vienošanos”, process tiek uzskatīts par “uzsāktu” kopš prasības pieteikuma iesniegšanas.
Iesniedzējtiesai tātad rodas jautājums, vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz tāda saimnieciskās darbības subjekta situāciju kā pamatlietā, kurš ir iesniedzis prasības pieteikumu, lai piedalītos “baltās vienošanās” procesā.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar Direktīvas 2004/18 [..] 45. panta 2. punkta [pirmās daļas] a) un b) apakšpunktu ir saderīgs tas, ka par “uzsāktu tiesas procesu” uzskata kompetentajā tiesā iesniegtu vienkāršu parādnieka pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem?
2)
Vai ar iepriekš minēto [Eiropas Savienības] tiesisko regulējumu ir saderīgi uzskatīt, ka, ja parādnieks atzīst, ka ir maksātnespējas stāvoklī, un vēlas iesniegt “balto” pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem (kura īpašības ir precizētas iepriekš), tas ir pamats izslēgšanai no publiskā iepirkuma procedūras, tādējādi plaši interpretējot jēdzienu “uzsākts tiesas process” Savienības tiesiskā regulējuma ([Direktīvas 2004/18] 45. pants) un valsts tiesiskā regulējuma (Publiskā iepirkuma kodeksa 38. pants) izpratnē?”
Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
Itālijas valdība pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
Vispirms Itālijas valdība norāda, ka
Consiglio di Stato
(Valsts padome) lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir tikai atgādinājusi savas judikatūras attiecībā uz pieteikuma par “balto vienošanos” sekām uz publiskā iepirkuma procedūrām saturu, kā arī atkārtojusi Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunkta normas, nenorādot iemeslus, kādēļ šī tiesa šaubās par valsts tiesiskā regulējuma saderību ar šo 45. pantu.
Turpinot Itālijas valdība apgalvo, ka
Consiglio di Stato
(Valsts padome) uzdotie jautājumi esot hipotētiski. Šajā ziņā tā norāda, ka
TEI
dalība pamatlietā aplūkotajā publiskā iepirkuma procedūrā tika atteikta tādēļ, ka
Tribunale di Milano
(Milānas tiesa), kurā
TEI
bija iesniedzis pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem, neatļāva tam piedalīties iepirkuma procedūrā. Tas nozīmē, ka “izslēgšanas [no šādas dalības] pamats pastāv neatkarīgi [..] no dienas, no kuras kolektīvo procedūru var uzskatīt par uzsāktu”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, un tas nozīmē, ka valsts tiesai ir jāizklāsta lietas faktisko un tiesību apstākļu ietvars, kurā iekļaujas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz jāizskaidro šo jautājumu pamatā esošie faktu pieņēmumi (spriedumi, 2016. gada 21. septembris, Etablissements Fr. Colruyt,
C‑221/15
,
EU:C:2016:704
,
14.
punkts, kā arī 2018. gada 31. maijs, Zheng,
C‑190/17
,
EU:C:2018:357
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā un kā to apstiprina Itālijas valdības apsvērumi attiecībā uz to, kāda atbilde sniedzama uz uzdotajiem jautājumiem, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētie faktiskie un tiesiskie apstākļi ļauj saprast iemeslus, kādēļ iesniedzējtiesa šajā ziņā vērsusies Tiesā.
Turklāt attiecībā uz uzdoto jautājumu iespējami hipotētisko raksturu ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotā lēmuma par izslēgšanu likumība noteikti ir atkarīga no atbildes uz uzdoto jautājumu. Faktiski iesniedzējtiesa ar to vaicā, vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunkts, kuros dalībvalstij ir atzīta iespēja atteikt dalību publiskajā iepirkumā saimnieciskās darbības subjektiem, kuri ir noslēguši mierizlīgumu ar kreditoriem vai kuri ir tiesas procesa lietā par mierizlīgumu ar kreditoriem subjekti, attiecas uz sabiedrību, kura ir iesniegusi prasības pieteikumu, lai tai atļautu noslēgt “balto vienošanos”. No iesniedzējtiesas nolēmumā ietvertajiem elementiem izriet, ka
GTE
dalība iepirkumā tika atteikta, jo konkrēti
TEI
bija šādā situācijā.
No tā izriet, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa savu jautājumu formulējumā atsaucas gan uz Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu, gan 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu.
Ņemot vērā, ka uz saimnieciskās darbības subjekta dalības publiskā iepirkuma procedūrās izslēgšanu var attiekties tikai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts vai 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts, ir jāuzskata, ka, ņemot vērā pamatlietai raksturīgos apstākļus, nozīme ir tikai pēdējai minētajai tiesību normai.
Šādos apstākļos ar saviem abiem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā no dalības publiskā iepirkuma procedūrā ir ļauts izslēgt saimnieciskās darbības subjektu, kurš lēmuma par izslēgšanu dienā ir iesniedzis prasības pieteikumu, lai iegūtu tiesības noslēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, saglabājot iespēju iesniegt plānu, kurā paredzēta darbības turpināšana.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru saistībā ar Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomā ietilpstošajiem publiskajiem iepirkumiem tās 45. panta 2. punktā minēto septiņu ar kandidātu profesionālo godīgumu, maksātspēju vai uzticamību saistīto izslēgšanas gadījumu piemērošanu, kā par ko liecina šīs tiesību normas sākumā rodamā frāze “dalību līgumā var atteikt”, šajā pantā ir paredzēts atstāt dalībvalstu ziņā (spriedums, 2016. gada 14. decembris, Connexxion Taxi Services,
C‑171/15
,
EU:C:2016:948
,
28.
punkts).
Minētās direktīvas 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā konkrētāk ir atļauts – lai nodrošinātu līgumslēdzējas iestādes līgumpartnera maksātspēju – no dalības publiskajā iepirkumā izslēgt jebkuru saimnieciskās darbības subjektu, kurš ir tiesas procesa lietā par mierizlīgumu subjekts.
Saskaņā ar minētās direktīvas 45. panta 2. punkta otro daļu dalībvalstis atbilstoši savām valsts tiesībām un ievērojot Savienības tiesības precizē šī punkta piemērošanas nosacījumu. No tā izriet, ka minētā 45. panta 2. punkta pirmajā daļā ietilpstošie jēdzieni, tostarp “ir tiesas procesa subjekts lietā par [..] mierizlīgumu ar kreditoriem”, var tikt precizēti un izskaidroti valsts tiesībās, vienlaicīgi ievērojot Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 4. maijs,
C‑387/14
,
EU:C:2017:338
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, kā izriet no valsts tiesiskā regulējuma, it īpaši Maksātnespējas likuma 168. panta, prasības pieteikuma, lai iegūtu tiesības slēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, iesniegšanas sekas it īpaši ir tādas, ka kreditoriem Maksātnespējas likumā noteiktajā termiņā tiek liegts uzsākt procesu attiecībā uz parādnieka mantu un ierobežot prasītāja tiesības uz savu mantu, jo tas, sākot no prasības pieteikuma iesniegšanas, nevar viens pats, proti, bez tiesas atļaujas, veikt ārkārtas pārvaldības pasākumus pār šo mantu.
Tādējādi šāda prasības pieteikuma iesniegšana rada juridiskas sekas gan attiecībā uz prasītāja, gan kreditoru tiesībām un pienākumiem. Tas nozīmē, ka šāda prasības pieteikuma iesniegšana, pat pirms jebkāda kompetentās tiesas lēmuma, ir jāuzskata par Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētā tiesas procesa lietā par mierizlīgumu ar kreditoriem sākumpunktu un līdz ar to par aktu, ar ko šis process tiek uzsākts.
Šo secinājumu pamato arī pieteikuma iesniedzēja ekonomiskā un finansiālā situācija. Iesniedzot šādu prasības pieteikumu, saimnieciskās darbības subjekts atzīst, ka tas ir finansiāli grūtā situācijā, un tas var likt apšaubīt tā saimniecisko uzticamību. Kā norādīts šī sprieduma 35. punktā, Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētais fakultatīvās izslēgšanas pamats ir vērsts konkrēti uz to, lai līgumslēdzējai iestādei nodrošinātu, ka tā noslēgs līgumu ar saimnieciskās darbības subjektu, kam ir pietiekama saimnieciskā uzticamība.
No tā izriet, ka kopš prasības pieteikuma iesniegšanas ir jāuzskata, ka saimnieciskās darbības subjekts ir tiesas procesa lietā par mierizlīgumu ar kreditoriem subjekts šīs tiesību normas izpratnē.
Ar apstākli, ka savā prasības pieteikumā par mierizlīgumu ar kreditoriem saimnieciskās darbības subjekts ir saglabājis iespēju iesniegt plānu, kurā paredzēta tā darbības turpināšana, nevar pamatot šo konstatējumu.
Ir taisnība, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka saimnieciskās darbības subjekts, kas iesniedzis pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem, kurā iekļauts plāns tā darbības turpināšanai, saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem nosacījumiem var piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās. No tā izriet, ka Itālijas tiesību aktos pret saimnieciskās darbības subjektiem, kuri ir iesnieguši prasības pieteikumu par mierizlīgumu ar kreditoriem, saistībā ar to kapacitāti piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās ir radīta atšķirīga attieksme atkarībā no tā, vai šie saimnieciskās darbības subjekti savā prasības pieteikumā par mierizlīgumu ir vai nav iekļāvuši plānu, kurā paredzēta to darbības turpināšana.
Tomēr šī atšķirīgā attieksme nav pretrunā Tiesas judikatūrai.
Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punktā nav paredzēts, ka tajā norādītie izslēgšanas pamati visā Savienībā būtu jāpiemēro vienveidīgi, jo dalībvalstīm ir tiesības šos izslēgšanas pamatus vai nu nepiemērot vispār, vai arī valsts tiesiskajā regulējumā iekļaut ar dažādu stingruma pakāpi, kas var atšķirties atkarībā no situācijas, ņemot vērā valsts līmenī pastāvošus juridiska, ekonomiska vai sociāla rakstura apsvērumus. Tālab dalībvalstīm ir tiesības atvieglot vai mīkstināt šajā tiesību normā noteiktos kritērijus (spriedums, 2016. gada 14. decembris, Connexxion Taxi Services,
C‑171/15
,
EU:C:2016:948
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā gadījumā attiecīgajai dalībvalstij ir arī tiesības noteikt nosacījumus, kādos fakultatīvais izslēgšanas pamats nav piemērojams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Impresa di Costruzioni Ing. E. Mantovani un Guerrato,
C‑178/16
,
EU:C:2017:1000
,
41.
punkts).
Tādējādi, kā norādījusi Itālijas valdība, tas, ka saimnieciskās darbības subjekts ir tiesas procesa lietā par mierizlīgumu ar kreditoriem subjekts Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta izpratnē, neliedz attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā atļaut šim saimnieciskās darbības subjektam piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās atbilstoši šajos tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem.
Tāpat arī ar Savienības tiesībām un, it īpaši, ar vienlīdzības principu publiskā iepirkuma procedūrās ir saderīgs valsts tiesību akts, ar ko no dalības publiskā iepirkuma procedūrā kā tiek, tā netiek izslēgts saimnieciskās darbības subjekts, kurš ir iesniedzis pieteikumu par “balto vienošanos”.
Turklāt situācija, kurā minētais saimnieciskās darbības subjekts dienā, kad pieņemts lēmums par izslēgšanu, vēl nav apņēmies noslēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, lai varētu turpināt savu darbību, ņemot vērā tā saimniecisko uzticamību, nav pielīdzināma tāda saimnieciskās darbības subjekta situācijai, kurš šajā dienā ir apņēmies turpināt savu darbību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā no dalības publiskā iepirkuma procedūrā ir ļauts izslēgt saimnieciskās darbības subjektu, kurš lēmuma par izslēgšanu pieņemšanas dienā ir iesniedzis prasības pieteikumu, lai iegūtu tiesības noslēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, saglabājot iespēju iesniegt plānu, kurā paredzēta darbības turpināšana.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 45. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, kurā no dalības publiskā iepirkuma procedūrā ir ļauts izslēgt saimnieciskās darbības subjektu, kurš lēmuma par izslēgšanu pieņemšanas dienā ir iesniedzis prasības pieteikumu, lai iegūtu tiesības noslēgt mierizlīgumu ar kreditoriem, saglabājot iespēju iesniegt plānu, kurā paredzēta darbības turpināšana.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.