CELEX: 62014TJ0735
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā
Prasītājas nosaukuma iekļaušana un vēlāk saglabāšana to vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi
Pienākums norādīt pamatojumu
Juridiskais pamats
Eiropas Savienības un Krievijas Partnerības un sadarbības nolīgums
Tiesības uz īpašumu
Tiesības veikt saimniecisku darbību
Samērīgums

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja
Gazprom Neft PAO
ir saskaņā ar Krievijas tiesību aktiem dibināta komercsabiedrība, kas nodarbojas ar naftas un gāzes meklēšanu un ražošanu, jēlnaftas tirdzniecību un izplatīšanu, un naftas produktu ražošanu un tirdzniecību. Tās vairākuma akcionārs ir
Gazprom Joint Stock Company
, kam tieši vai netieši pieder 95,7 % tās akciju. Krievijas valdībai tieši un netieši pieder 50,23 %
Gazprom Joint Stock Company
akciju.
2014. gada 20. februārī Eiropas Savienības Padome kategoriski nosodīja jebkādu vardarbības lietošanu Ukrainā. Tā aicināja Ukrainā nekavējoties izbeigt vardarbību un pilnībā ievērot cilvēktiesības un pamatbrīvības. Padome arī paredzēja ieviest ierobežojošus pasākumus pret personām, kuras ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem, vardarbību un pārmērīga spēka lietošanu.
Ārkārtas sanāksmē 2014. gada 3. martā Padome nosodīja Krievijas bruņoto spēku agresijas aktus, kas bija nepārprotams Ukrainas suverenitātes un teritoriālās integritātes pārkāpums, kā arī
Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii
(Krievijas Federācijas Federālās sapulces Federācijas padome) 2014. gada 1. martā doto atļauju izmantot bruņotos spēkus Ukrainas teritorijā. Eiropas Savienība aicināja Krievijas Federāciju nekavējoties atsaukt savus bruņotos spēkus uz to pastāvīgajām dislokācijas vietām saskaņā ar tās starptautiskajām saistībām.
Padome 2014. gada 5. martā pieņēma ierobežojošus pasākumus, kas vērsti uz līdzekļu iesaldēšanu un nelikumīgi piesavināto Ukrainas valsts līdzekļu atgūšanu.
2014. gada 6. martā Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāji apstiprināja Padomes 2014. gada 3. martā pieņemtos secinājumus. Tie stingri nosodīja to, ka Krievijas Federācija bez iemesla ir pārkāpusi Ukrainas suverenitāti un teritoriālo integritāti, un aicināja Krievijas Federāciju nekavējoties atsaukt savus bruņotos spēkus uz to pastāvīgajām dislokācijas vietām saskaņā ar piemērojamajiem nolīgumiem. Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāji norādīja, ka jebkuri Krievijas Federācijas veikti turpmāki soļi stāvokļa destabilizēšanai Ukrainā radīs papildu un tālejošas sekas attiecībām starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Krievijas Federāciju, no otras puses, daudzās ekonomikas jomās. Tie aicināja Krievijas Federāciju piešķirt starptautiskajiem novērotājiem tūlītēju piekļuvi, uzsverot, ka risinājumam saistībā ar Ukrainas krīzi jābūt balstītam uz valsts teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, kā arī starptautisko normu stingru ievērošanu.
2014. gada 16. martā Krimas Autonomās Republikas parlaments un Sevastopoles pilsētas pašvaldība, abi būdami Ukrainas apakšvienības, sarīkoja referendumu par Krimas statusu. Šajā referendumā Krimas iedzīvotājiem tika jautāts, vai viņi vēlas, lai Krima tiktu pievienota Krievijas Federācijai kā subjekts, vai arī viņi vēlas, lai tiktu atjaunota 1992. gada Konstitūcija un Krimas statuss kā daļai no Ukrainas. Krimas Autonomajā Republikā paziņotie rezultāti liecināja, ka 96,77 % balsu bija atdotas par reģiona pievienošanu Krievijas Federācijai, piedaloties 83,1 % vēlētāju.
Padome 2014. gada 17. martā pieņēma jaunus secinājumus attiecībā uz Ukrainu. Padome stingri nosodīja referenduma rīkošanu Krimā 2014. gada 16. martā par pievienošanos Krievijas Federācijai, kas, pēc tās domām, bija sarīkots, nepārprotami pārkāpjot Ukrainas Konstitūciju. Padome nekavējoties aicināja Krievijas Federāciju veikt pasākumus, lai mazinātu krīzi, nekavējoties atsaukt savus spēkus uz pirmskrīzes garnizoniem un samazināt to skaitu līdz pirmskrīzes skaitam atbilstīgi tās starptautiskajām saistībām, sākt tiešas diskusijas ar Ukrainas valdību un izmantot visus attiecīgos starptautiskos mehānismus, lai sarunu ceļā rastu mierīgu risinājumu, pilnībā respektējot divpusējās un daudzpusējās saistības nodrošināt Ukrainas suverenitāti un teritoriālo integritāti. Šajā ziņā Padome pauda nožēlu, ka ANO Drošības padomei neizdevās pieņemt rezolūciju, jo Krievijas Federācija izmantoja savas veto tiesības. Turklāt Padome mudināja Krievijas Federāciju neveikt pasākumus Krimas pievienošanai, kas būtu pretrunā starptautiskajām tiesībām.
Tajā pašā dienā Padome, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (
OV 2014, L 78, 16. lpp.
), kā arī, pamatojoties uz LESD 215. pantu, Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (
OV 2014, L 78, 6. lpp.
), ar kuriem tā noteica ceļošanas ierobežojumus, kā arī aktīvu iesaldēšanu, kuri attiecās uz personām, kas atbildīgas par darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, kā arī uz personām un vienībām, kas ar tām bija saistītas.
Krievijas Federācija 2014. gada 17. martā oficiāli atzina 2014. gada 16. martā Krimā sarīkotā referenduma rezultātus. Pēc šī referenduma Krimas Augstākā padome un Sevastopoles pilsētas dome pasludināja Krimas neatkarību no Ukrainas un lūdza to pievienot Krievijas Federācijai. Tajā pašā dienā Krievijas prezidents parakstīja dekrētu par Krimas Republikas kā suverēnas un neatkarīgas valsts atzīšanu.
Eiropadome 2014. gada 21. martā atgādināja Savienības dalībvalstu vai to valdību vadītāju 2014. gada 6. marta paziņojumu un lūdza Eiropas Komisiju un dalībvalstis sagatavot iespējamus mērķtiecīgus pasākumus.
Padome 2014. gada 23. jūnijā nolēma, ka ir jāaizliedz Krimas vai Sevastopoles izcelsmes preču imports Savienībā, izņemot to Krimas vai Sevastopoles izcelsmes preču importu, attiecībā uz kurām Ukrainas valdība ir izsniegusi izcelsmes sertifikātu.
Pēc negadījuma, kas notika 2014. gada 17. jūlijā un kas izraisīja
Malaysia Airlines
reisa MH17 lidmašīnas notriekšanu Doņeckā (Ukraina), Padome lūdza Komisiju un Eiropas Ārējās darbības dienestu (EĀDD) pabeigt iespējamu mērķtiecīgu pasākumu sagatavošanas darbus un vēlākais līdz 24. jūlijam iesniegt priekšlikumus pasākumiem, tostarp attiecībā uz piekļuvi kapitāla tirgiem, aizsardzību, divējāda lietojuma precēm un sensitīvām tehnoloģijām, tostarp enerģētikas sektorā.
Padome 2014. gada 31. jūlijā, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/512/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (
OV 2014, L 229, 13. lpp.
). Tajā pašā dienā Padome, pamatojoties uz LESD 215. pantu, pieņēma Regulu (ES) Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā (
OV 2014, L 229, 1. lpp.
).
Regulas Nr. 833/2014 II pielikumā ir ietverts šīs regulas 3. pantā minēto tehnoloģiju saraksts, klasificējot tās pēc kombinētās nomenklatūras kodiem, proti, galvenokārt, dzelzs vai tērauda caurules, kuras izmanto naftas vai gāzes cauruļvados, instrumenti klinšu un grunts urbšanai, abvirzienu darbības virzuļsūkņi šķidrumiem, šķidrumu cēlāji, urbšanas un tunelēšanas mašīnas grunts urbšanai vai šādu mašīnu detaļas, peldošas vai zemūdens urbumu vai ieguves platformas, urbjiekārtu automobiļi grunts un klinšu urbšanai, signālkuģi, signālplatformas u.c.
Pēc tam Padome 2014. gada 8. septembrī pieņēma Lēmumu 2014/659/KĀDP, ar ko groza Lēmumu 2014/512 (
OV 2014, L 271, 54. lpp.
), un Regulu (ES) Nr. 960/2014, ar ko groza Regulu Nr. 833/2014 (
OV 2014, L 271, 3. lpp.
). Šajos tiesību aktos papildu ierobežojumiem tika pakļauti pakalpojumi, kas saistīti ar un vajadzīgi naftas izpētei un ieguvei lielā dziļumā, Arktikas naftas izpētei un ieguvei vai slānekļa naftas projektiem Krievijā. Ar šiem pašiem tiesību aktiem tika noteikti papildu ierobežojumi piekļuvei Savienības kapitāla tirgiem un to piemērošanas joma tika paplašināta arī attiecībā uz trīs lielākajām Krievijas sabiedrībām, kuras kontrolē valsts vai kuru akcijas pārsvarā pieder valstij, un kuras darbojas jēlnaftas un naftas produktu nozarē, tostarp uz prasītāju.
Visbeidzot Lēmums 2014/512, kas grozīts ar Lēmumu 2014/659, tika grozīts ar Padomes Lēmumu 2014/872/KĀDP (2014. gada 4. decembris) (
OV 2014, L 349, 58. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Regula Nr. 833/2014, kas grozīta ar Regulu Nr. 960/2014, tika grozīta ar Padomes Regulu (ES) Nr. 1290/2014 (2014. gada 4. decembris) (
OV 2014, L 349, 20. lpp.
; turpmāk tekstā “apstrīdētā regula”).
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā un 3. un 4. punktā, kas iekļauti vai grozīti ar Lēmuma 2014/659 1. panta 1. punktu un vēlāk ar Lēmuma 2014/872 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, ir paredzēts:
“2.   Ir aizliegts tieši vai netieši pirkt vai pārdot obligācijas, kapitāla vērtspapīrus vai līdzīgus finanšu instrumentus, tieši vai netieši sniegt ar tiem saistītus ieguldījumu pakalpojumus vai palīdzēt tos emitēt vai veikt jebkādus citus darījumus ar tiem, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra emitē:
[..]
b)
vienības, kuras veic uzņēmējdarbību Krievijā un kuras 2014. gada 12. septembrī atrodas valsts kontrolē vai kurām vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā, un kuru kopējie aktīvi tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona Krievijas rubļu vērtībā, un kuru aplēstie ieņēmumi vismaz 50 % apmērā rodas no jēlnaftas vai naftas produktu tirdzniecības vai transportēšanas, kā uzskaitīts III pielikumā;
c)
jebkura juridiska persona, vienība vai struktūra, kura veic uzņēmējdarbību ārpus Savienības un kurai vairāk nekā 50 % daļu ir a) un b) apakšpunktā minētas vienības īpašumā; vai
d)
jebkura juridiska persona, vienība vai struktūra, kas rīkojas tādas vienības vārdā vai uzdevumā, kas pieder c) apakšpunktā minētajai kategorijai vai ir uzskaitīta II vai III pielikumā.
3.   Ir aizliegts tieši vai netieši veidot jebkādus mehānismus tādu jaunu aizdevumu vai kredītu izsniegšanai, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra izsniedz jebkurai 1. vai 2. punktā minētai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, izņemot aizdevumus vai kredītus, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt tiešu vai netiešu finansējumu neaizliegtam preču importam vai eksportam un nefinanšu pakalpojumiem starp Savienību un Krieviju, un jebkuru citu trešo valsti, vai aizdevumus, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt ārkārtas finansējumu, lai izpildītu maksātspējas un likviditātes kritērijus, juridiskām personām, kuras veic uzņēmējdarbību Savienībā un īpašumtiesības uz kurām vairāk nekā 50 % apmērā pieder I pielikumā uzskaitītai vienībai, vai piedalīties šādos mehānismos.
4.   Šā panta 3. punktā minētais aizliegums neattiecas uz izņemšanu vai izmaksām, kas tiek veiktas saskaņā ar līgumu, kas bija noslēgts pirms 2014. gada 12. septembra, ja:
a)
par visiem šādiem izņemšanas vai izmaksu noteikumiem:
i)
bija panākta vienošanās pirms 2014. gada 12. septembra; un
ii)
tie nav grozīti minētajā dienā vai pēc tās; un
b)
pirms 2014. gada 12. septembra ir bijis noteikts līguma izpildes datums visu to līdzekļu pilnīgai atmaksai, kas darīti pieejami, un lai atceltu visas saistības, tiesības un pienākumus saskaņā ar līgumu.
Izņemšanas vai izmaksu noteikumos, kas minēti šajā punktā, ietver noteikumus attiecībā uz atmaksas laikposma ilgumu katrai izņemšanai vai izmaksai, piemērojamo procentu likmi vai procentu likmes aprēķināšanas metodi un maksimālo apmēru.”
Ar Lēmuma 2014/659 pielikumu Lēmumam 2014/512 ir pievienots III pielikums, kurā prasītājas nosaukums ir iekļauts to juridisko personu, vienību vai struktūru sarakstā, kas minētas šī lēmuma 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
Apstrīdētās regulas 5. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā un 3. un 4. punktā, kas iekļauti vai grozīti ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5. punktu un vēlāk ar Regulas Nr. 1290/2014 1. panta 6. un 7. punktu, ir paredzēts:
“2.   Ir aizliegts tieši vai netieši pirkt, pārdot, sniegt ieguldījumu pakalpojumus vai pakalpojumus saistībā ar emisiju vai veikt citus darījumus ar pārvedamiem vērtspapīriem un naudas tirgu instrumentiem, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra emitē:
[..]
b)
juridiska persona, vienība vai struktūra, kura veic uzņēmējdarbību Krievijā, kura ir valsts kontrolē vai kurai vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā, un kuras kopējie aktīvi tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona Krievijas rubļu vērtībā un vismaz 50 % no tās aplēstajiem ieņēmumiem rodas no jēlnaftas vai naftas produktu pārdošanas vai transportēšanas, kā uzskaitīts VI pielikumā;
c)
juridiska persona, vienība vai struktūra, kura veic uzņēmējdarbību ārpus Savienības un kurai vairāk nekā 50 % īpašuma daļu tieši vai netieši ir šā punkta [a) vai b) apakšpunktā] uzskaitītas vienības īpašumā; vai
d)
juridiska persona, vienība vai struktūra, kas darbojas kādas šā punkta [a), b) vai c) apakšpunktā] minētas vienības vārdā vai pēc tās rīkojuma.
3.   Ir aizliegts tieši vai netieši veidot jebkādus mehānismus tādu jaunu aizdevumu vai kredītu izsniegšanai, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas un kurus pēc 2014. gada 12. septembra izsniedz jebkurai 1. vai 2. punktā minētai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, vai piedalīties šādos mehānismos.
Aizliegums neattiecas uz:
a)
aizdevumiem vai kredītiem, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt finansējumu neaizliegtam preču importam vai eksportam un nefinanšu pakalpojumiem starp Savienību un jebkuru trešo valsti, tostarp izdevumiem par tādām precēm un pakalpojumiem no citas trešās valsts, kas ir nepieciešami eksporta vai importa līgumu izpildei, vai
b)
aizdevumiem, kuru konkrētais un dokumentētais mērķis ir sniegt ārkārtas finansējumu, lai izpildītu maksātspējas un likviditātes kritērijus, juridiskām personām, kuras veic uzņēmējdarbību Savienībā, un īpašumtiesības, uz kurām vairāk nekā 50 % apmērā pieder III pielikumā uzskaitītai vienībai.
4.   Šā panta 3. punktā minētais aizliegums neattiecas uz izņemšanu vai izmaksām, kas tiek veiktas saskaņā ar līgumu, kurš bija noslēgts pirms 2014. gada 12. septembra, ja ir ievēroti šādi nosacījumi:
a)
vienošanās par visiem šādu izņemšanu vai izmaksu noteikumiem vai nosacījumiem:
i)
bija panāktas pirms 2014. gada 12. septembra; un
ii)
nav grozītas minētajā dienā vai pēc tam; un
b)
pirms 2014. gada 12. septembra ir bijis noteikts līguma izpildes datums visu to līdzekļu pilnīgai atmaksai, kas darīti pieejami, un lai atceltu visas saistības, tiesības un pienākumus saskaņā ar līgumu.
Šā punkta a) apakšpunktā minētie izņemšanu vai izmaksu noteikumi ietver noteikumus par katras izņemšanas vai izmaksas atmaksas laikposma ilgumu, piemērojamo procentu likmi vai procentu likmes aprēķina metodi un maksimālo apmēru.”
Regulas Nr. 960/2014 1. panta 9. punktā ir paredzēts, ka minētās regulas III pielikums, ar ko prasītājas nosaukums ir iekļauts to juridisko personu, vienību vai struktūru sarakstā, kas minētas Regulas Nr. 833/2014 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir pievienots šai regulai kā VI pielikums.
Apstrīdētā lēmuma, kas grozīts ar Lēmumu 2014/872, 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstu valstspiederīgie vai no dalībvalstu teritorijām, vai izmantojot dalībvalstu jurisdikcijā esošus kuģus vai gaisa kuģus, ar eksportētājas dalībvalsts kompetentās iestādes iepriekšēju atļauju veic tāda konkrēta aprīkojuma tiešu vai netiešu pārdošanu, piegādi, nodošanu vai eksportu, kurš Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, ir derīgs izmantošanai šādās izpētes un ieguves projektu kategorijās:
a)
naftas izpēte un ieguve ūdeņos, kas ir dziļāki par 150 metriem;
b)
naftas izpēte un ieguve piekrastes apgabalā uz ziemeļiem no polārā loka;
c)
projekti, kam ir potenciāls iegūt naftu no resursiem, kuri atrodas slānekļa veidojumos, izmantojot hidraulisku šķelšanu; tas neattiecas uz izpēti un ieguvi no slānekļa veidojumiem, lai atklātu atradnes, kas nav slāneklis, vai iegūtu tajās naftu.
Savienība veic vajadzīgos pasākumus, lai noteiktu atbilstīgos priekšmetus, kuriem piemēro šo punktu.
2.   Arī:
a)
tehnisku palīdzību vai citus pakalpojumus, kas saistīti ar 1. punktā minētajām iekārtām;
b)
finansējumu vai finansiālu palīdzību 1. punktā jebkādai minēto svarīgo iekārtu pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportam vai ar to saistītas tehniskas palīdzības vai apmācības sniegšanai;
nodrošina tikai ar eksportētājas dalībvalsts kompetentās iestādes iepriekšēju atļauju.
3.   Dalībvalstu kompetentās iestādes nepiešķir atļauju aprīkojuma pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportam vai pakalpojumu sniegšanai, kā minēts 1. un 2. punktā, ja tās konstatē, ka attiecīgā pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports vai attiecīgā pakalpojuma sniegšana ir paredzēta vienai no 1. punktā paredzētajām izpētes un ieguves kategorijām.
4.   4. panta 3. punkts neskar pirms 2014. gada 1. augusta noslēgtu līgumu vai papildu līgumu, kas vajadzīgi šādu līgumu izpildei, izpildi.
5.   Var tikt piešķirta atļauja, ja iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports vai pakalpojumu sniegšana, kā minēts 1. un 2. punktā, ir nepieciešama tam, lai steidzami novērstu notikumu, kas var nopietni un ievērojami ietekmēt cilvēku veselību un drošību vai vidi, vai steidzami mazinātu tā sekas. Pienācīgi pamatot[o]s ārkārtas gadījumos pārdošanu, piegādi, nodošanu vai eksportu vai pakalpojumu sniegšanu, kā minēts 1. un 2. punktā, var veikt bez iepriekšējas atļaujas ar noteikumu, ka eksportētājs piecu darbdienu laikā pēc tam, kad ir notikusi pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports vai sniegti pakalpojumi, informē kompetento iestādi, sniedzot bez iepriekšējas atļaujas veiktās pārdošanas, piegādes, nodošanas vai eksporta, vai pakalpojumu sniegšanas attiecīgā pamatojuma detalizētu izklāstu.”
Tāpat arī Regulas Nr. 833/2014 3. pantā un 4. panta 3. un 4. punktā, kas grozīti ar Regulu Nr. 1290/2014, ir paredzēts:
“3. pants
1.   Lai jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, vai jebkuras citas valsts fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, ja attiecīgās iekārtas ir paredzēts izmantot Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, tieši vai netieši pārdotu, piegādātu, nodotu vai eksportētu II pielikumā uzskaitītās iekārtas neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav Savienības izcelsmes iekārtas, ir vajadzīga iepriekšēja atļauja.
2.   Attiecībā uz visu veidu pārdošanu, piegādi, nodošanu vai eksportu, kam saskaņā ar šo pantu vajadzīga atļauja, minēto atļauju piešķir kompetentās iestādes dalībvalstī, kurā eksportētājs veic uzņēmējdarbību, un tā atbilst sīki izstrādātajiem noteikumiem, kas paredzēti Regulas (EK) Nr. 428/2009 11. pantā. Atļauja ir derīga visā Savienībā.
3.   Regulas II pielikumā iekļauj konkrētas iekārtas, kas piemērotas šādu kategoriju izpētes un ieguves projektiem Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā:
a)
naftas izpēte un ieguve ūdeņos, kas ir dziļāki par 150 metriem;
b)
naftas izpēte un ieguve piekrastes apgabalā uz ziemeļiem no polārā loka; vai
c)
projekti, kam ir potenciāls iegūt naftu no resursiem, kuri atrodas slānekļa veidojumos, izmantojot hidraulisku šķelšanu; tas neattiecas uz izpēti un ieguvi no slānekļa veidojumiem, lai atklātu atradnes, kas nav slāneklis, vai iegūtu tajās naftu.
4.   Eksportētāji kompetentajām iestādēm iesniedz visu attiecīgo informāciju, kas vajadzīga pieteikumam eksporta atļaujas saņemšanai.
5.   Kompetentās iestādes neizsniedz atļaujas II pielikumā ietverto iekārtu visu veidu pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportam, ja tām ir pamatots iemesls secināt, ka minēto iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports ir paredzēts kādam 3. punktā minētajam izpētes un ieguves projektu veidam.
Tomēr kompetentās iestādes var piešķirt atļauju, ja pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports attiecas uz tādu saistību izpildi, ko nosaka līgums, kurš noslēgts pirms 2014. gada 1. augusta, vai šāda līguma izpildei nepieciešamie papildu līgumi.
Kompetentās iestādes var arī piešķirt atļauju, ja iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports ir nepieciešams tam, lai steidzami novērstu notikumu, kas var nopietni un ievērojami ietekmēt cilvēku veselību un drošību vai vidi, vai steidzami mazinātu tā sekas. Pienācīgi pamatot[o]s ārkārtas gadījumos pārdošanu, piegādi, nodošanu vai eksportu var veikt bez iepriekšējas atļaujas ar noteikumu, ka eksportētājs piecu darbdienu laikā pēc tam, kad ir notikusi pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports, informē kompetento iestādi, sniedzot bez iepriekšējas atļaujas veiktās pārdošanas, piegādes, nodošanas vai eksporta attiecīgā pamatojuma detalizētu izklāstu.
6.   Ievērojot 5. punktā izklāstītos nosacījumus, kompetentās iestādes var anulēt, apturēt, grozīt vai atcelt eksporta atļauju, kuru tās ir izsniegušas.
7.   Ja kompetentā iestāde eksporta atļauju nepiešķir vai saskaņā ar 5. vai 6. punktu to anulē, aptur, būtiski ierobežo vai atceļ, attiecīgā dalībvalsts par to informē pārējās dalībvalstis un Komisiju un sniedz tām attiecīgo informāciju, vienlaikus ievērojot noteikumus par šādas informācijas konfidencialitāti, kas paredzēti Padomes Regulā (EK) Nr. 515/97.
8.   Pirms dalībvalsts saskaņā ar 5. punktu piešķir atļauju darījumam, kas pēc būtības ir identisks citam darījumam, uz ko attiecas joprojām spēkā esošs atteikums, kuru saskaņā ar 6. un 7. punktu izdevusi cita dalībvalsts vai citas dalībvalstis, tā vispirms apspriežas ar dalībvalsti vai dalībvalstīm, kas izdevušas šo atteikumu. Ja pēc minētajām apspriedēm attiecīgā dalībvalsts nolemj piešķirt atļauju, tā informē par to citas dalībvalstis un Komisiju, sniedzot visu informāciju, kas vajadzīga, lai šo lēmumu paskaidrotu.
[..]
4. pants
[..]
3.   Ir jāsaņem attiecīgās kompetentās iestādes atļauja, lai sniegtu šādus pakalpojumus:
a)
lai jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, vai, ja šāda palīdzība attiecas uz iekārtām, ko paredzēts izmantot Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, – jebkurai personai, vienībai vai struktūrai jebkurā citā valstī tieši vai netieši sniegtu tehnisku palīdzību vai starpniecības pakalpojumus saistībā ar II pielikumā uzskaitītajām iekārtām, kā arī saistībā ar minēto iekārtu nodrošināšanu, ražošanu, uzturēšanu un izmantošanu;
b)
lai jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, vai, ja šāda palīdzība attiecas uz iekārtam, ko paredzēts izmantot Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, – jebkurai personai, vienībai vai struktūrai jebkurā citā valstī tieši vai netieši piešķirtu finansējumu vai finanšu palīdzību saistībā ar II pielikumā minētajām iekārtām, tostarp jo īpaši dotācijas, aizdevumus un eksporta kredītu apdrošināšanu jebkādai minēto iekārtu pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportēšanai, vai jebkādai ar to saistītas tehniskas palīdzības sniegšanai.
Pienācīgi pamatotos ārkārtas gadījumos, kas minēti 3. panta 5. punktā, šajā punktā minētos pakalpojumus var veikt bez iepriekšējas atļaujas ar nosacījumu, ka pakalpojumu sniedzējs piecu darbdienu laikā pēc tam, kad ir notikusi pakalpojumu sniegšana, informē kompetento iestādi.
4.   Ja atļaujas ir pieprasītas saskaņā ar šā panta 3. punktu,
mutatis mutandis
piemēro 3. pantu un jo īpaši tā 2. un 5. punktu.”
Apstrīdētā lēmuma 4.a pantā, kas iekļauts ar Lēmuma 2014/659 1. panta 3. punktu, vēlāk grozīts ar Lēmuma 2014/872 1. panta 6. punktu, ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstu valstspiederīgajiem vai no dalībvalstu teritorijām, vai izmantojot to jurisdikcijā esošus kuģus vai gaisa kuģus, aizliegts tieši vai netieši sniegt saistītus pakalpojumus, kas Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, ir nepieciešami šādu izpētes un ieguves projektu kategorijās:
a)
naftas izpēte un ieguve ūdeņos, kas ir dziļāki par 150 metriem;
b)
naftas izpēte un ieguve piekrastes apgabalā uz ziemeļiem no polārā loka;
c)
projekti, kam ir potenciāls iegūt naftu no resursiem, kuri atrodas slānekļa veidojumos, izmantojot hidraulisku šķelšanu; tas neattiecas uz izpēti un ieguvi no slānekļa veidojumiem, lai atklātu atradnes, kas nav slāneklis, vai iegūtu tajās naftu.
2.   Šā panta 1. punktā noteiktais aizliegums neskar tādu līgumu vai pamatnolīgumu izpildi, kas noslēgti pirms 2014. gada 12. septembra, vai papildu līgumus, kas vajadzīgi šādu līgumu izpildei.
3.   Šā panta 1. punktā noteikto aizliegumu nepiemēro, ja attiecīgie pakalpojumi ir vajadzīgi, lai steidzami novērstu notikumu, kas var nopietni un ievērojami ietekmēt cilvēku veselību un drošību vai vidi, vai mazinātu tā sekas.”
Tāpat arī apstrīdētās regulas 3.a pantā, kas iekļauts ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 3. punktu, vēlāk grozīts ar Regulas Nr. 1290/2014 1. panta 4. punktu, ir paredzēts:
“1.   Ir aizliegts tieši vai netieši sniegt šādus saistītos pakalpojumus, kas vajadzīgi šādu kategoriju izpētes un ieguves projektiem Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā:
a)
naftas izpēte un ieguve ūdeņos, kas ir dziļāki par 150 metriem;
b)
naftas izpēte un ieguve piekrastes apgabalā uz ziemeļiem no polārā loka; vai
c)
projekti, kam ir potenciāls iegūt naftu no resursiem, kuri atrodas slānekļa veidojumos, izmantojot hidraulisku šķelšanu; tas neattiecas uz izpēti un ieguvi no slānekļa veidojumiem, lai atklātu atradnes, kas nav slāneklis, vai iegūtu tajās naftu.
Šajā punktā [“]saistītie pakalpojumi[”] ir:
i)
urbšana;
ii)
urbumu testēšana;
iii)
reģistrācijas un pabeigšanas pakalpojumi;
iv)
specializētu peldošo iekārtu piegāde.
2.   Šā panta 1. punktā noteiktie aizliegumi neskar to saistību izpildi, ko nosaka līgums vai pamatnolīgums, kurš noslēgts pirms 2014. gada 12. septembra, vai papildu līgumi, kuri ir nepieciešami šāda līguma izpildei.
3.   Šā panta 1. punktā noteikto aizliegumu nepiemēro, ja attiecīgie pakalpojumi ir nepieciešami, lai steidzami novērstu notikumu, kam var būt nopietna un būtiska ietekme uz cilvēku veselību un drošību vai vidi, vai steidzami mazinātu tā sekas.
Pakalpojumu sniedzējs informē kompetento iestādi piecu darbdienu laikā par jebkuru saskaņā ar šo punktu veiktu darbību, sniedzot bez iepriekšējas atļaujas veiktās pārdošanas, piegādes, nodošanas vai eksporta attiecīgā pamatojuma detalizētu izklāstu.”
Apstrīdētā lēmuma 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kas grozīts ar Lēmuma 2014/659 1. panta 4. punktu, ir paredzēts:
“1.   Prasības saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, kura izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ietekmē pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar šo lēmumu, tostarp prasības par atlīdzinājuma saņemšanu vai citas šāda veida prasības, piemēram, prasības par kompensāciju vai garantijas nodrošinātas prasības, jo īpaši prasības pagarināt vai samaksāt jebkura veida obligāciju, garantiju vai atlīdzību, sevišķi finanšu garantiju vai finanšu atlīdzību, neizpilda, ja tās iesniedz:
a)
vienības, kas minētas 1. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktā vai 1. panta 2. punkta c) vai d) apakšpunktā vai uzskaitītas I, II, III vai IV pielikumā”.
Tāpat Regulas Nr. 833/2014 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kas grozīts ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5.a punktu, ir paredzēts:
“1.   Prasības saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, kura izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ietekmē pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar šo regulu, tostarp prasības par atlīdzinājuma saņemšanu vai citas šāda veida prasības, piemēram, prasības par kompensāciju vai garantijas nodrošinātas prasības, jo īpaši prasības pagarināt vai samaksāt jebkura veida obligāciju, garantiju vai atlīdzību, sevišķi finanšu garantiju vai finanšu atlīdzību, neizpilda, ja tās iesniedz:
a)
vienības, kas minētas 5. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā un 5. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktā vai uzskaitītas III, IV, V un VI pielikumā”.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 24. oktobrī, prasītāja cēla prasību lietā T‑735/14.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 5. decembrī, prasītāja cēla prasību lietā T‑799/14.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 2. janvārī, prasītāja lūdza apvienot lietas T‑735/14 un T‑799/14 un pielāgoja prasības pieteikumus minētajās lietās, lai tiktu ņemta vērā Lēmuma 2014/872 un Regulas Nr. 1290/2014 pieņemšana.
Ar Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētāja 2015. gada 12. marta rīkojumu lietas T‑735/14 un T‑799/14 saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam.
Ar dokumentiem, kas iesniegti Vispārējās tiesas kancelejā, Komisija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2015. gada 24. jūnija rīkojumiem Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs apmierināja šos lūgumus par iestāšanos lietā. Personas, kas iestājušās lietā, savus procesuālos rakstus un pamatlietas dalībnieki noteiktajos termiņos iesniedza savus apsvērumus par tiem.
Ar 2015. gada 29. oktobra lēmumu Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku apsvērumu saņemšanas lika apturēt tiesvedību līdz laikam, kad Tiesa pasludinās savu spriedumu lietā C‑72/15
Rosneft
.
Pēc 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) pasludināšanas tiesvedības apturēšana tika pārtraukta saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 71. panta 3. punktu.
Puses šajā kontekstā tika aicinātas sniegt savus apsvērumus par secinājumiem, kas būtu jāizdara no 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) saistībā ar šajā tiesvedībā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem. Uz šo lūgumu lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai attiecīgi tika nodotas šīs lietas saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 27. panta 5. punktu.
Ar 2017. gada 12. oktobra procesa organizatorisko pasākumu lietas dalībnieki tika aicināti norādīt konkrētus argumentus par prasības pieņemamību.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai lietā T‑735/14 ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 4. pantu, kas grozīts ar Lēmuma 2014/872 1. panta 5. punktu;
–
atcelt apstrīdētās regulas 3. pantu un 4. panta 3. un 4. punktu, kas grozīti ar Regulas Nr. 1290/2014 1. panta 3. un 5. punktu;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai lietā T‑799/14 ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 4.a pantu, kas iekļauts ar Lēmuma 2014/659 1. panta 3. punktu un grozīts ar Lēmuma 2014/872 1. panta 6. punktu;
–
atcelt apstrīdētās regulas 3.a pantu, kas iekļauts ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 3. punktu un grozīts ar Regulas Nr. 1290/2014 1. panta 4. punktu;
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu un III pielikumu, kas iekļauti vai grozīti ar Lēmuma 2014/659 1. panta 1. punktu un pielikumu un Lēmuma 2014/872 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, ciktāl šīs tiesību normas attiecas uz prasītāju;
–
atcelt apstrīdētās regulas 5. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu un VI pielikumu, kas iekļauti vai grozīti ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5. un 9. punktu un III pielikumu un Regulas Nr. 1290/2014 1. panta 6. un 7. punktu, ciktāl šīs tiesību normas attiecas uz prasītāju;
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas grozīts ar Lēmuma 2014/659 1. panta 4. punktu, ciktāl šī tiesību norma attiecas uz prasītāju;
–
atcelt apstrīdētās regulas 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas grozīts ar Regulas Nr. 960/2014 1. panta 5.a punkta a) apakšpunktu;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai lietā T‑735/14 ir šādi:
–
noraidīt prasību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. pantu, kompetences neesamības dēļ vai pakārtoti kā nepieņemamu;
–
noraidīt prasību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētās regulas 3. pantu un 4. panta 3. un 4. punktu, kā nepieņemamu;
–
pakārtoti noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai lietā T‑799/14 ir šādi:
–
noraidīt prasību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdēto lēmumu, kompetences neesamības dēļ vai pakārtoti kā nepieņemamu;
–
noraidīt prasību, ciktāl tā attiecas uz apstrīdēto regulu, kā nepieņemamu;
–
pakārtoti noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu pēc 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) pasludināšanas Padome precizēja, ka tā apšauba Vispārējās tiesas kompetenci, pamatojoties uz LESD 275. panta otro daļu, vienīgi, ciktāl tas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a pantu.
Komisija apvienotajās lietās T‑735/14 un T‑799/14 lūdz Vispārējo tiesu prasības noraidīt kopumā.
Apvienotā Karaliste apvienotajās lietās T‑735/14 un T‑799/14 lūdz Vispārējo tiesu prasības noraidīt.
Juridiskais pamatojums
Vispirms Vispārējā tiesa nolēma apvienot lietas T‑735/14 un T‑799/14 sprieduma taisīšanai saskaņā ar Reglamenta 68. panta 1. punktu.
Tālāk ir jāizvērtē Vispārējās tiesas kompetence un prasības pieņemamība, ko apstrīd Padome.
Par Vispārējās tiesas kompetenci
Attiecībā uz Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu, 4. pantu, 4.a pantu, 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu un III pielikumu Padome savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu pēc 2017. gada 28. marta sprieduma Rosneft (
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
) pasludināšanas norādīja, ka tā vairs neapstrīd Vispārējās tiesas kompetenci pārbaudīt šo tiesību normu, izņemot apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a panta, likumību, pamatojoties uz LESD 275. panta otro daļu.
Tiesa ir apstiprinājusi, ka šīs ir vispārpiemērojamas tiesību normas, jo to mērķis ir aizliegt piegādāt, nodot vai eksportēt noteiktu aprīkojumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma pielikumā, vai sniegt citus saistītos pakalpojumus dažu kategoriju izpētes un ieguves projektiem Krievijā, lai kāda arī būtu to uzņēmumu identitāte vai skaits, kas varētu izmantot šīs tehnoloģijas vai pakalpojumus, un pat neminot prasītājas nosaukumu šajā ziņā. Līdz ar to šīs tiesību normas neesot ierobežojoši pasākumi pret fiziskām vai juridiskām personām LESD 275. panta otrās daļas izpratnē.
Turklāt Padome uzskata, ka ar to vien, ka prasītāja ir viens no diviem galvenajiem Krievijas uzņēmējiem, kas izmanto apstrīdētā lēmuma 4. pantā minētās tehnoloģijas, nepietiek, lai šai tiesību normai būtu pietiekami individuāls raksturs, lai to varētu uzskatīt par lēmumu, kurā attiecībā uz prasītāju ir paredzēti ierobežojošie pasākumi LESD 275. panta otrās daļas izpratnē.
Prasītāja apstrīd šos argumentus un apgalvo, ka Vispārējās tiesas kompetencē katrā ziņā ietilpst visu apstrīdētās regulas tiesību normu pārbaude.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 275. panta otrajai daļai Tiesas un līdz ar to arī Vispārējās tiesas kompetencē ir “izlemt lietas, kuras ierosinātas saskaņā ar [LESD] 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem par lēmumu likumību, kuri paredz ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām un kurus pieņēmusi Padome, pamatojoties uz [LES] V sadaļas II nodaļu”.
Turpretī LESD 275. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “Eiropas Savienības Tiesai nav jurisdikcijas attiecībā uz noteikumiem par kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kā arī attiecībā uz tiesību aktiem, kas pieņemti saistībā ar noteikumiem par kopējo ārpolitiku un drošības politiku”.
Saskaņā ar judikatūru ierobežojoši pasākumi vienlaikus līdzinās gan vispārpiemērojamiem aktiem, ciktāl ar tiem vispārīgai un abstraktai adresātu kategorijai ir aizliegts nodot saimnieciskos resursus to pielikumos minēto vienību rīcībā, gan individuāliem lēmumiem attiecībā uz šīm vienībām (skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
102.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir svarīgi atgādināt, ka attiecībā uz tādiem tiesību aktiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz noteikumiem par kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP), tieši šo tiesību aktu individuālais raksturs saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu dod piekļuvi Savienības tiesām (skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Neraugoties uz apstākli, ka šādi pasākumi var būt individuāli vērsti arī uz citām īpašas rūpniecības nozares vienībām trešajā valstī, no minēto pasākumu rakstura tomēr izriet, ka tad, ja tiek apstrīdēta šo pasākumu likumība, ir jābūt iespējai attiecībā uz tiem veikt pārbaudi Savienības tiesā saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
104.
punkts).
Šajā gadījumā ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā un 3. punktā visiem Savienības uzņēmējiem ir aizliegts veikt noteikta veida finanšu darījumus vai noslēgt noteikta veida līgumus ar Krievijā dibinātām vienībām, kuras atrodas valsts kontrolē vai kurām vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā, un kuru kopējie aktīvi tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona Krievijas rubļu (RUB) (aptuveni 13 miljardi EUR) vērtībā, un vismaz 50 % no to aplēstajiem ieņēmumiem uz 2014. gada 12. septembri ir radušies no jēlnaftas vai naftas produktu pārdošanas vai transportēšanas, un kuru nosaukums ietverts minētā lēmuma III pielikumā, vai ar jebkuru juridisku personu, vienību vai struktūru, kas dibināta ārpus Savienības un kam vairāk nekā 50 % daļu ir tās vienības īpašumā, kuras nosaukums ietverts minētā lēmuma III pielikumā, vai kas rīkojas tādas vienības labā vai uzdevumā, kura ietilpst vienā no abām iepriekš minētajām kategorijām.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka, nosakot apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā paredzētos kritērijus, kas ļauj identificēt prasītāju, un minot to šī lēmuma III pielikumā, Padome ir noteikusi ierobežojošus pasākumus attiecībā uz šo konkrēto juridisko personu.
Arī apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. un 4. punkts ļauj tieši identificēt prasītāju, ciktāl tajā ir atsauce uz vienībām un struktūrām, kas minētas šī panta 1. vai 2. punktā, tostarp prasītāju.
Tāpat arī apstrīdētā lēmuma 7. pants attiecas tieši uz vienībām, kas minētas apstrīdētā lēmuma III pielikumā, tostarp prasītāju.
Turpretim attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a pantu ir jākonstatē, ka šo tiesību normu likumības pārbaude neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē.
Šie pasākumi nav vērsti pret identificētām fiziskām vai juridiskām personām, bet attiecas uz visiem uzņēmējiem, kuri ir iesaistīti aprīkojuma, uz ko attiecas iepriekšējas atļaujas prasība, pārdošanā, piegādē, nodošanā vai eksportā, un vispārīgi uz visiem saistīto pakalpojumu sniedzējiem. Šādos apstākļos pasākumi, kas paredzēti apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a pantā, ir nevis ierobežojoši pasākumi attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām LESD 275. panta otrās daļas izpratnē, bet gan vispārpiemērojami pasākumi, attiecībā uz kuriem nedz Tiesai, nedz Vispārējai tiesai nav kompetences (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
97.
–
99.
punkts).
Šo secinājumu nemaina apstāklis, ka prasītāja ir norādījusi, ka tā šīs tiesību normas apstrīd tikai, ciktāl tās attiecas uz to vai ciktāl tā ir viena no diviem naftas uzņēmumiem, kas ir saņēmuši vajadzīgās atļaujas, lai veiktu darbības Krievijas kontinentālajā šelfā, tādējādi, ka minētās tiesību normas attiecībā uz prasītāju radot tādas pašas sekas kā ierobežojoši pasākumi. Apstāklis, ka minētās tiesību normas ir tikušas piemērotas prasītājai, nemaina to kā vispārpiemērojama tiesību akta juridisko raksturu. Šajā gadījumā “lēmumi, ar kuriem paredz ierobežojošus pasākumus pret fiziskām vai juridiskām personām” LESD 275. panta otrās daļas izpratnē ir tiesību normas, ar kurām prasītājas nosaukums tika iekļauts apstrīdētā lēmuma III pielikumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
104.
punkts, un 2014. gada 4. jūnijs, Sina Bank/Padome,
T‑67/12
, nav publicēts,
EU:T:2014:348
,
39.
punkts). Tas atbilst judikatūrai, saskaņā ar kuru attiecībā uz tādiem tiesību aktiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz noteikumiem par KĀDP, tieši šo tiesību aktu individuālais raksturs saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu dod piekļuvi Savienības tiesām (skat. iepriekš 53. punktu).
Tādēļ ir jāsecina, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt prasītājas celto prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu, III pielikumu un 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētā lēmuma strīdīgās normas”), ciktāl šajās tiesību normās attiecībā uz prasītāju ir noteikti ierobežojoši pasākumi. Turpretī Vispārējai tiesai nav kompetences izskatīt prasību atcelt tiesību aktu, ciktāl tā ir vērsta pret apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a pantu.
Vispārējās tiesas kompetencē katrā ziņā ir arī izskatīt prasību atcelt tiesību aktu, ciktāl tā ir vērsta pret apstrīdēto regulu atbilstoši LESD 263. panta pirmajai daļai, ko Padome neapstrīd. Lai arī apstrīdētās regulas mērķis ir īstenot apstrīdēto lēmumu, kas tika pieņemts KĀDP jomā, apstrīdētā regula nav “noteikums par kopējo ārpolitiku un drošības politiku” LESD 275. panta pirmās daļas izpratnē, kas neietilpst Eiropas Savienības Tiesas kompetencē.
Par pieņemamību
Padome apgalvo, ka prasība nav pieņemama, gan ciktāl tā attiecas uz apstrīdētās regulas 3., 3.a pantu, 4. panta 3. un 4. punktu, 5. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu, VI pielikumu un 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu, gan arī ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma strīdīgajām normām (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgās tiesību normas”), jo LESD 263. panta ceturtajā daļā, uz ko ir tieša atsauce LESD 275. panta otrajā daļā, paredzētie pieņemamības nosacījumi neesot izpildīti it īpaši attiecībā uz prasītājas tiešu skārumu.
Pirmkārt, prasītāju strīdīgās tiesību normas tieši neskarot, jo tās esot obligāti jāīsteno Savienības dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kurām šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 4. panta 3. punktu tām esot jānosaka, vai attiecīgo iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports vai saistīto pakalpojumu sniegšana ir paredzēta naftas izpētei un ieguvei lielā dziļumā vai Arktikā vai slānekļa naftas projektiem Krievijā. Tāpat arī apstrīdētās regulas 3. pantā un 4. panta 3. un 4. punktā esot paredzēts, ka ir nepieciešams no dalībvalstu kompetentajām iestādēm saņemt iepriekšēju atļauju jebkādai tādu tehnoloģiju piegādei vai eksportam, kas paredzētas naftas izpētei un ieguvei lielā dziļumā vai Arktikā vai slānekļa naftas projektiem Krievijā, kā arī tehniskās palīdzības vai starpniecības pakalpojumiem, vai finansējumam vai finansiālajai palīdzībai saistībā ar šīm tehnoloģijām.
Turklāt Padome norāda, ka brīdī, kad strīdīgās tiesību normas tika sākotnēji pieņemtas, dažu galveno jēdzienu precīza nozīme vēl nebija noteikta un tā tika noteikta tikai vēlāk Lēmumā 2014/872 un Regulā Nr. 1290/2014. Dalībvalstu iestādēm tomēr vienmēr esot bijusi zināma rīcības brīvība.
Otrkārt, Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka prasītāju strīdīgās tiesību normas neskarot tieši, ciktāl tās tieši neietekmē tās tiesisko stāvokli judikatūras izpratnē. Šajā gadījumā Savienības tehnoloģiju un saistīto pakalpojumu piegādātāji un eksportētāji esot pakļauti strīdīgajās tiesību normās paredzētajiem eksporta ierobežojumiem, taču šie ierobežojumi neattiecoties ne uz prasītāju, ne arī uz Krievijas naftas nozari. Turklāt nekas šajās tiesību normās neliedzot prasītājai nodarboties ar naftas izpēti un ieguvi lielā dziļumā vai Arktikā vai arī slānekļa naftas projektiem Krievijā. Pat ja tā iepriekš uzskaitītās tehnoloģijas nevar iegādāties no Savienības piegādātājiem nolūkā tās izmantot šajos projektos, ne arī iegūt tehnisko palīdzību vai ar to saistīto finansiālo palīdzību, tas nenozīmē, ka tās tiesiskais stāvoklis ir ticis tieši ietekmēts. Šādi paši apsvērumi esot piemērojami arī attiecībā uz ierobežojumiem piekļuvei Savienības kapitāla tirgiem vai uz tiem, kas attiecas uz jauniem aizdevumiem un kredītiem, kuru termiņš pārsniedz 30 dienas.
Treškārt, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, Padome un Komisija norādīja, ka apstrīdētās regulas 3. pants un 4. panta 3. un 4. punkts esot īstenošanas pasākumi, jo tajos ir paredzēta iepriekšējas atļaujas sistēma. Līdz ar to prasītājai ne tikai esot jāpierāda, ka tā ir tieši skarta, bet arī – ka to šīs tiesību normas skar individuāli, kā tas neesot šajā gadījumā.
Prasītāja apstrīd šos argumentus.
Ir jānošķir jautājums par to, vai prasītājai ir
locus standi
attiecībā uz apstrīdētā lēmuma strīdīgajām tiesību normām un apstrīdētās regulas 5. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktu, 3. un 4. punktu, VI pielikumu un 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum”), no vienas puses, un apstrīdētās regulas 3., 3.a pantu un 4. panta 3. un 4. punktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem”), no otras puses.
Par prasītājas “locus standi” attiecībā uz tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona, ievērojot pirmajā un otrajā daļā minētos nosacījumus, var celt prasību par tiesību aktiem, kas adresēti šai personai vai kas to skar tieši un individuāli, un par reglamentējošiem aktiem, kas to skar tieši, bet nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem. LESD 263. panta ceturtās daļas otrajā daļā ir precizēts – ja fiziska vai juridiska persona, kas ceļ prasību atcelt tiesību aktu, nav apstrīdētā akta adresāte, prasības pieņemamība ir atkarīga no nosacījuma, ka tas ir šo personu skāris tieši un individuāli. Turklāt ar Lisabonas līgumu LESD 263. panta ceturtajai daļai tika pievienota trešā daļa, ar kuru tika mīkstināti fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamības nosacījumi. Ar šo daļu, uz fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamību neattiecinot nosacījumu par individuālu skaršanu, tika paredzēta šāda iespēja celt prasību par “reglamentējošiem aktiem”, kas nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem un kas tieši skar prasītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
56.
un
57.
punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz nosacījumu par prasītājas tiešu skārumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai ir jābūt tieši skartai, kā tas noteikts LESD 263. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Savienības pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko situāciju un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo tā ir pilnīgi automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jāatgādina, ka tiesību normās par piekļuvi kapitāla tirgum visiem Savienības uzņēmējiem ir aizliegts veikt noteiktus finanšu darījumus vai noslēgt noteikta veida līgumus ar Krievijā dibinātām vienībām, kuras atrodas valsts kontrolē vai kurām vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā, un kuru kopējie aktīvi tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona RUB vērtībā, un vismaz 50 % no to aplēstajiem ieņēmumiem uz 2014. gada 12. septembri ir radušies no jēlnaftas vai naftas produktu pārdošanas vai transportēšanas, un kuru nosaukums ietverts apstrīdētā lēmuma III pielikumā vai apstrīdētās regulas VI pielikumā (skat. iepriekš 17.–20. punktu).
Tātad ir jākonstatē, ka tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum, kuras nepieļauj nekādu rīcības brīvību to adresātiem, kuriem ir uzticēta to īstenošana, prasītāju skar tieši. No tām izrietošie ierobežojošie pasākumi uz prasītāju attiecas tieši un tūlītējas sekas tam, ka prasītāja ir vienība, kas minēta apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā un 3. punktā un apstrīdētās regulas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā un 3. punktā, un no tā, ka tās nosaukums ir ietverts apstrīdētā lēmuma III pielikumā un apstrīdētās regulas VI pielikumā. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šajās tiesību normās prasītājai nav aizliegts veikt minētās darbības ārpus Savienības. Netiek apstrīdēts, ka tiesību normās par piekļuvi kapitāla tirgum prasītājai ir noteikti ierobežojumi piekļuvei Savienības kapitāla tirgum.
Tāpat ir jānoraida Padomes arguments, ka prasītājas tiesiskais stāvoklis nav tieši ietekmēts, jo ar tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum ieviestie pasākumi ir piemērojami vienīgi Savienībā dibinātām struktūrām. Lai gan šajās tiesību normās ir noteikti aizliegumi, kas galvenokārt attiecas uz Savienībā dibinātām kredītiestādēm un citām finanšu iestādēm, šie aizliegumi ir tieši vērsti un tieši ietekmē tādas vienības kā prasītāja, kuru saimnieciskā darbība tiek ierobežota tādēļ, ka attiecībā uz tām tiek noteikti šie pasākumi. Pats par sevi saprotams, ka Savienībā dibinātām struktūrām ir jāpiemēro šie pasākumi, jo Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti principā nav paredzēti piemērošanai ārpus Savienības teritorijas. Tas tomēr nenozīmē, ka ierobežojošie pasākumi, kas piemēroti vienībām, uz kurām attiecas tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum, tās neskar tieši. Aizliegums Savienības uzņēmējiem veikt noteikta veida darījumus ar ārpus Savienības dibinātām vienībām būtu līdzvērtīgs aizliegumam šīm vienībām veikt attiecīgos darījumus ar Savienības uzņēmējiem. Turklāt, lai šajā ziņā piekristu Padomes argumentam, būtu jāuzskata, ka pat gadījumos, kad tiek iesaldēti individuāli līdzekļi, šādi pasākumi sarakstos ietvertās personas, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, neskar tieši, jo vispirms šie pasākumi ir jāpiemēro Savienības dalībvalstīm, kā arī fiziskām un juridiskām personām, kas ietilpst Savienības kompetencē.
Turklāt Padome šajā ziņā veltīgi balstās uz lietu, kurā tika izdots 2011. gada 6. septembra rīkojums Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
). Šajā lietā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1007/2009 (2009. gada 16. septembris) par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (
OV 2009, L 286, 36. lpp.
) ietekmēja tikai to prasītāju tiesisko stāvokli, kuri nodarbojās ar izstrādājumu no roņiem laišanu Savienības tirgū un kurus skāra vispārējais aizliegums laist šos izstrādājumus tirgū, atšķirībā no prasītājiem, kuri nenodarbojās ar šo izstrādājumu laišanu tirgū, vai prasītājiem, uz kuriem attiecās Regulā Nr. 1007/2009 paredzētais izņēmums, jo principā izstrādājumu no roņiem, kuri ir iegūti medībās, ko tradicionāli veic inuītu vai citas iezemiešu kopienas, lai nodrošinātu iztiku, laišana Savienības tirgū ir atļauta (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2011. gada 6. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
T‑18/10
,
EU:T:2011:419
,
79.
punkts). Turpretī šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītāja darbojas to finanšu pakalpojumu tirgū, uz ko attiecas tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum, nevis kaut kādā šo pakalpojumu iepriekšēja vai vēlāka posma tirgū, kā to apgalvo Padome. Tiesību normu par piekļuvi kapitāla tirgum dēļ prasītāja nevar veikt noteiktus aizliegtos finanšu darījumus ar Savienībā dibinātām struktūrām, lai gan šādu tiesību aktu neesamības gadījumā tā būtu bijusi tiesīga veikt šādus darījumus.
Tāpat ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 7. pantā un apstrīdētās regulas 11. pantā ir paredzēts, ka netiek apmierināta neviena prasība saistībā ar jebkādu līgumu vai darījumu, kura izpildi tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji ietekmē pasākumi, kas piemēroti saskaņā ar minēto lēmumu vai minēto regulu, ja to iesniedz it īpaši vienība, kas minēta apstrīdētā lēmuma III pielikumā vai apstrīdētās regulas VI pielikumā. Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasītāju šīs tiesību normas skar tieši, jo tā ir minēta starp pielikumā uzskaitītajām vienībām, kuru procesuālā rīcībspēja ir ierobežota.
Tādēļ ir jāsecina, ka tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum prasītāju skar tieši.
Otrkārt, nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt, vai tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem, ir jānorāda, ka nosacījums par individuālu skārumu, kas paredzēts LESD 263. panta ceturtajā daļā minētajā otrajā gadījumā, šajā lietā arī ir izpildīts.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, uz kuru ir atsauce LESD 275. panta otrajā daļā, jebkāda iekļaušana to personu vai vienību sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, dod šādai personai vai vienībai – jo šī iekļaušana attiecībā uz to ir pielīdzināma individuālam lēmumam – tiesības vērsties Savienības tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
50.
punkts; 2016. gada 1. marts, National Iranian Oil Company/Padome,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā šajā gadījumā prasītājas nosaukums ir minēts apstrīdētā lēmuma III pielikumā un apstrīdētās regulas VI pielikumā to vienību vidū, uz kurām attiecas minētā lēmuma 1. panta 2. punktā un minētās regulas 5. panta 2. punktā paredzētie ierobežojošie pasākumi, ir jāuzskata, ka šie pasākumi prasītāju skar individuāli.
Jebkura cita pieeja pārkāptu LESD 263. panta un 275. panta otrās daļas noteikumus un līdz ar to būtu pretrunā tiesību aizsardzības tiesā sistēmai, kas ieviesta ar LESD, kā arī tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 16. jūlijs, National Iranian Oil Company/Padome,
T‑578/12
, nav publicēts,
EU:T:2014:678
,
36.
punkts).
Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītājai ir tiesības lūgt atcelt ierobežojošos pasākumus, kas noteikti ar tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum, ciktāl tie attiecas uz prasītāju.
Par prasītājas “locus standi” attiecībā uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem
Iesākumā ir jāatgādina, ka vispirms Vispārējās tiesas kompetencē nav lemt par prasību atcelt tiesību aktu, ciktāl tā ir vērsta pret apstrīdētā lēmuma tiesību normām par eksporta ierobežojumiem, proti, apstrīdētā lēmuma 4. un 4.a pantu, ja tā attiecas uz vispārpiemērojamiem pasākumiem, kas pieņemti KĀDP jomā (skat. iepriekš 59.–62. punktu). Turpretī Vispārējās tiesas kompetencē ir izvērtēt līdzvērtīgo apstrīdētās regulas tiesību normu likumību (skat. iepriekš 63. punktu).
Tādēļ ir jāizvērtē prasītājas
locus standi
attiecībā uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem, ņemot vērā LESD 263. panta ceturtās daļas noteikumus (skat. iepriekš 71. punktu).
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka, pat ja apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem ir vispārpiemērojami noteikumi, tie prasītāju skar tieši.
Ir jāatgādina, ka apstrīdētās regulas tiesību normās par eksporta ierobežojumiem ir paredzēts, ka, “lai jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, vai jebkuras citas valsts fiziskai vai juridiskai personai, vienībai vai struktūrai, ja attiecīgās iekārtas ir paredzēts izmantot Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, tieši vai netieši pārdotu, piegādātu, nodotu vai eksportētu II pielikumā uzskaitītās iekārtas neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav Savienības izcelsmes iekārtas, ir vajadzīga iepriekšēja atļauja” (3. panta 1. punkts). Tāpat ir arī norādīts, ka “kompetentās iestādes neizsniedz atļaujas II pielikumā ietverto iekārtu visu veidu pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportam, ja tām ir pamatots iemesls secināt, ka minēto iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports ir paredzēts kādam 3. punktā minētajam izpētes un ieguves projektu veidam” (3. panta 5. punkts). Saskaņā ar apstrīdētās regulas 3.a pantu šis aizliegums attiecas arī uz šajā pantā uzskaitītajiem saistītajiem pakalpojumiem. Minētās regulas 4. panta 3. un 4. punktā ir paredzēts piemērot to pašu iepriekšējas atļaujas sistēmu, kas paredzēta 3. pantā “tehnisk[ajai] palīdzīb[ai] vai starpniecības pakalpojum[iem] saistībā ar II pielikumā uzskaitītajām iekārtām, kā arī saistībā ar minēto iekārtu nodrošināšanu, ražošanu, uzturēšanu un izmantošanu” un “finansējum[am] vai finanšu palīdzīb[ai] saistībā ar II pielikumā minētajām iekārtām, tostarp jo īpaši dotācijas, aizdevumus un eksporta kredītu apdrošināšanu”.
Tātad ir jākonstatē, ka apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem prasītāju skar tieši, ciktāl tā ar Vispārējā tiesā iesniegtajiem dokumentiem ir pierādījusi, ka tā darbojas tādos izpētes un ieguves projektos Krievijā kā apstrīdētās regulas 3. panta 3. punktā minētie, proti, naftas izpēte un ieguve ūdeņos, kas ir dziļāki par 150 metriem, naftas izpēte un ieguve piekrastes apgabalā uz ziemeļiem no polārā loka vai projektos, kam ir potenciāls iegūt naftu no resursiem, kuri atrodas slānekļa veidojumos, izmantojot hidraulisku šķelšanu (turpmāk tekstā – “netradicionālie projekti”), nevis kaut kādā minēto darbību augšupējā vai lejupējā tirgū (skat. iepriekš 76. punktā minēto judikatūru).
Apstrīdētās regulas tiesību normu par eksporta ierobežojumiem pieņemšanas dēļ prasītāja faktiski un juridiski nevar noslēgt jaunus līgumus vai pieprasīt to līgumu izpildi, kas pēc 2014. gada 1. augusta noslēgti ar Savienības uzņēmējiem attiecībā uz apstrīdētās regulas II pielikumā ietvertajām iekārtām, ja tās ir paredzētas netradicionāliem projektiem. Turklāt tai ir jāpieprasa un jāsaņem iepriekšēja atļauja attiecībā uz līgumiem, kas ir aizsargāti ar iegūtām tiesībām, un līgumiem attiecībā uz atļautajiem lietošanas veidiem (apstrīdētās regulas 3. panta 1. punkts un 5. punkta otrā daļa, 3.a panta 2. punkts un 4. panta 3. punkts).
Turpinājumā attiecībā uz Padomes argumentu, ka valsts iestādēm ir plaša rīcības brīvība, līdz ar to prasītāju apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem neskarot tieši, ir jānorāda, ka, lai gan ir taisnība, ka ar šīm tiesību normām ir ieviesta iepriekšējas atļaujas sistēma, saskaņā ar kuru šīm iestādēm ir jāpiemēro paredzētie aizliegumi, tām faktiski šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības.
Apstrīdētās regulas 3. panta 5. punktā, piemēram, ir paredzēts, ka kompetentās iestādes “neizsniedz” atļaujas II pielikumā ietverto iekārtu visu veidu pārdošanai, piegādei, nodošanai vai eksportam, ja tām ir pamatots iemesls secināt, ka minēto iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports ir paredzēts kādam šī paša panta 3. punktā minētajam izpētes un ieguves projektu veidam. Vienīgā novērtēšana, pilnībā faktiska un iepriekšēja, ko var veikt valsts iestādes, tātad ir noteikt, vai attiecīgā darbība attiecas uz iekārtām, kas paredzētas vienai no 3. punktā minēto netradicionālo projektu kategorijām. Taču tās nevar izsniegt atļauju, ja tām ir pamatots iemesls secināt, ka tā tas ir šajā gadījumā.
Tas pats attiecas uz apstrīdētās regulas 4. panta 3. un 4. punktu, kuros konkrētu tehniskās palīdzības vai starpniecības pakalpojumu, finansējuma vai finansiālās palīdzības pakalpojumu sniegšana saistībā ar II pielikumā uzskaitītajām tehnoloģijām ir pakļauta atļaujas saņemšanai no attiecīgās iestādes, ciktāl ir paredzēts, ka šīs regulas 3. pants, it īpaši tā 2. un 5. punkts, ir piemērojams
mutatis mutandis
, ja ir vajadzīgas atļaujas.
Apstrīdētās regulas 3.a pants arī neatstāj nekādu rīcības brīvību valsts iestādēm, ciktāl tajā ir paredzēts, ka ir aizliegts tieši vai netieši sniegt šādus saistītos pakalpojumus, kas vajadzīgi šādu kategoriju izpētes un ieguves projektiem Krievijā, tostarp tās ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā un kontinentālajā šelfā, kas minēti apstrīdētās regulas 3. panta 3. punktā. Turklāt Padome attiecībā uz šo tiesību normu ir atzinusi, ka tā nav saistīta ar nevienu īstenošanas pasākumu, kas noteikti nozīmē, ka valsts iestādēm nav nekādas rīcības brīvības.
Līdz ar to ir jāsecina, ka apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem prasītāju skar tieši.
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē, Padome un Komisija tomēr norādīja, ka tieša skāruma jēdziens LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē KĀDP jomā būtu jāinterpretē šaurāk nekā citās Savienības darbības jomās, piemēram, tādās kā konkurence vai valsts atbalsts.
Tomēr šādu priekšlikumu nevar atbalstīt.
LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi ir tie paši visām prasībām, ko fiziskas un juridiskas personas ceļ par Savienības tiesību aktiem, lai kāds arī būtu tiesību akta veids vai attiecīgā joma. Tādējādi, lai gan ir taisnība, ka saskaņā ar judikatūru nosacījums, ka Savienības tiesību aktam fiziska vai juridiska persona ir jāskar tieši, ir izpildīts tikai tad, ja apstrīdētais akts tieši ietekmē šīs personas tiesisko situāciju, nav retums, ka judikatūrā par pieņemamām tiek atzītas indivīdu prasības atcelt Savienības tiesību aktus, kas prasītājus neietekmē tiesiski, šaurā nozīmē, bet gan tikai faktiski, piemēram, ja konkurences ietvaros ar citiem uzņēmējiem šie indivīdi ir tieši skarti savā uzņēmēju statusā. Tātad, lai noteiktu personas tiešo skārumu, ir jāņem vērā ne tikai Savienības tiesību akta ietekme uz personas tiesisko situāciju, bet arī tā faktiskā ietekme uz šo personu, un šai ietekmei tomēr jābūt lielākai par vienkāršu netiešu ietekmi, kas jānosaka katrā konkrētajā gadījumā, ņemot vērā attiecīgā Savienības tiesību akta normatīvo saturu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J. Kokott
] secinājumus lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:21
,
70.
–
72.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai apstrīdētās regulas tiesību normās par eksporta ierobežojumiem ir vai nav paredzēti īstenošanas pasākumi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai izvērtētu, vai reglamentējošs akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ir jāņem vērā tās personas situācija, kura ir atsaukusies uz tiesībām celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtās daļas beigu daļai. Līdz ar to nav nozīmes tam, vai attiecīgais akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz citām personām (spriedums, 2013. gada 19. decembris, Telefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
,
30.
punkts).
Šajā gadījumā, kā to tiesas sēdē atzina Padome un Komisija, nav acīmredzams, ka prasītāja pati var lūgt valsts iestādēm izsniegt tai atļauju un ka tā valsts tiesās var apstrīdēt tiesību aktu, ar ko šāda atļauja tiek piešķirta vai atteikta, it īpaši runājot par darījumiem attiecībā uz netradicionāliem projektiem, proti, tiem, kas attiecas uz “II pielikumā ietverto iekārtu visu veidu pārdošan[u], piegād[i], nodošan[u] vai eksport[u], ja tām ir pamatots iemesls secināt, ka minēto iekārtu pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports ir paredzēts kādam šī paša panta 3. punktā minētajam izpētes un ieguves projektu veidam” (apstrīdētās regulas 3. panta 5. punkts). Tas pats attiecas arī uz apstrīdētās regulas 3.a pantā minētajiem saistītajiem pakalpojumiem.
Līdz ar to, pretēji tam, ko Padome ieteikusi tiesas sēdē, nevar uzskatīt, ka šīs tiesību normas ir saistītas ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz prasītāju, tikai tāpēc, ka tā, iespējams, varēja lūgt saviem Savienībā dibinātajiem darījuma partneriem iesniegt kompetentajās valsts iestādēs lūgumu izsniegt atļauju, lai valsts iestāžu pieņemtos lēmumus varētu apstrīdēt valsts tiesās.
Papildus, kā norādījusi prasītāja, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, pat pieņemot, ka, iespējams, var tikt lūgta atļauja, šāds lūgums var tikt noraidīts, ja tas attiecas uz vienu no darījumiem, kuri saistīti ar apstrīdētās regulas 3. panta 3. punktā minētajiem netradicionālajiem projektiem saskaņā ar šīs regulas 3. panta 5. punktu, 3.a pantu un 4. panta 3. un 4. punktu. Tomēr šādā gadījumā būtu mākslīgi vai pārmērīgi pieprasīt uzņēmējam, lai tas lūdz piemērot īstenošanas aktu vienīgi ar mērķi, lai to varētu apstrīdēt valsts tiesās, ja ir acīmredzams, ka šāds lūgums noteikti tiktu noraidīts un tātad katrā ziņā netiktu izteikts parastā uzņēmējdarbības gaitā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. janvāris, Doux/Komisija,
T‑434/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:7
,
59.
–
64.
punkts).
Tādēļ ir jāsecina, ka apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem ir reglamentējoši noteikumi, kas nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma izpratnē. Tātad prasītājai ir vienīgi jāpierāda, ka šīs tiesību normas to skar tieši, ko tā šajā gadījumā ir izdarījusi. Līdz ar to tās prasība ir jāatzīst par pieņemamu, tostarp ciktāl tā attiecas uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem.
Gala rezultātā prasība ir pieņemama, ciktāl tā ir vērsta pret tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum un pret apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem.
Par lietas būtību
Lietā T‑735/14 prasītāja izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, otrkārt, atbilstoša juridiskā pamata neesamību un, treškārt, samērīguma principa un pamattiesību pārkāpumu.
Lietā T‑799/14 prasītāja izvirza četrus pamatus, kas attiecas uz, pirmkārt, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, otrkārt, atbilstoša juridiskā pamata neesamību attiecībā uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem un tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum, treškārt, Partnerības un sadarbības nolīguma, ar ko izveido partnerību starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Krievijas Federāciju, no otras puses, kas parakstīts 1994. gada 24. jūnijā un Eiropas Kopienu vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas Lēmumu 97/800/EOTK, EK, Euratom (1997. gada 30. oktobris) (
OV 1997, L 327, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “ES un Krievijas partnerības nolīgums”), pārkāpumu un, ceturtkārt, samērīguma principa un pamattiesību pārkāpumu.
Par pirmo lietās T‑735/14 un T‑799/14 izvirzīto pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu
Ar pirmo pamatu abās apvienotajās lietās prasītāja norāda uz LESD 296. panta pārkāpumu, jo apstrīdētais lēmums un apstrīdētā regula (turpmāk tekstā – “apstrīdētie tiesību akti”) neesot juridiski pietiekami pamatoti. Tā uzskata, ka ar šiem tiesību aktiem uzlikās sankcijas esot nepierasti pasākumi, kam tādēļ ir nepieciešams plašs pamatojums. Apstrīdētajos tiesību aktos pat neesot mēģināts paskaidrot, kādēļ attiecībā uz netradicionālajiem projektiem ir vērsti mērķtiecīgi ierobežojošie pasākumi. Šie projekti galvenokārt esot izstrādes stadijā un ar nodokli apliekamu peļņu Krievijas valdībai radīšot tikai ātrākais pēc divdesmit gadiem. Tāpat arī neesot paskaidrots, kāpēc apstrīdētās regulas tiesību normās par eksporta ierobežojumiem minētās iekārtu kategorijas būtu jāuzskata par “sensitīvām” precēm un tehnoloģijām.
Attiecībā uz tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum prasītāja arī uzskata, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojums neļauj saprast, kā tās ļaus sasniegt šajos tiesību aktos apgalvoto mērķi, kas ir izdarīt spiedienu uz Krievijas valdību. Papildus – Padomes iebildumu rakstā sniegtais pamatojums esot novēlots un katrā ziņā neļaujot pamatot minēto ierobežojumu piemērošanu prasītājai.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka neesot norādīts nekāds pamatojums attiecībā uz nepieciešamo saikni starp to un Krievijas valdību, ne arī attiecībā uz ierobežojošo pasākumu samērīgumu vai to ietekmi uz pamattiesībām, kas vēl vairāk apgrūtinot šo pasākumu likumības apstrīdēšanu. Šī pamatojuma neesamība krasi kontrastējot ar pamatojumu, kas tika sniegts citiem indivīdiem un vienībām, uz kuriem tika attiecināti tādi ierobežojošie pasākumi kā līdzekļu iesaldēšana. Pieļaut to, ka Padome var noteikt jebkāda veida ierobežojošus pasākumus, nesniedzot nekādu racionālu pamatojumu, būtu nepieņemami un būtiski apdraudētu tiesiskumu.
Padome, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, apstrīd šos argumentus.
Saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu “tiesību aktos ir sniegts to pieņemšanas pamatojums”. Turklāt atbilstoši Hartas, kurai ar LES 6. panta 1. punktu ir atzīts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, 41. panta 2. punkta c) apakšpunktam tiesības uz labu pārvaldību tostarp ietver “pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kas prasīts LESD 296. pantā un Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktā, ir jābūt atbilstošam apstrīdētā akta būtībai un kontekstam, kādā tas ticis pieņemts. Tam skaidri un neapšaubāmi jāparāda tās iestādes argumentācija, kas ir pieņēmusi attiecīgo aktu, tādā veidā, kas ieinteresētajām personām sniegtu iespēju iepazīties ar veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi. Pamatojuma prasība ir izvērtējama, ievērojot attiecīgās lietas apstākļus (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome,
T‑200/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:216
,
94.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Almaz‑Antey Air and Space Defence/Padome,
T‑255/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:25
,
56.
punkts).
Tādējādi netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu tiesisko noteikumu kopumu, ar ko regulē attiecīgo jomu. It īpaši, pirmkārt, nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast attiecībā uz to noteiktā pasākuma apmēru. Otrkārt, akta pamatojuma precizitātes pakāpei ir jābūt samērīgai ar materiālajām iespējām un tehniskajiem nosacījumiem vai termiņu, kurā tas jāsniedz (skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome,
T‑200/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:216
,
95.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Almaz‑Antey Air and Space Defence/Padome,
T‑255/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:25
,
56.
punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, apstrīdēto tiesību aktu pamatojums ir jānošķir atkarībā no tā, vai tas attiecas uz vispārpiemērojamiem noteikumiem vai noteikumiem, kas prasītājas gadījumā līdzinās individuāla rakstura ierobežojošiem pasākumiem.
Attiecībā uz tādiem vispārpiemērojamiem noteikumiem kā apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem Padome pamatoti apgalvo, ka pamatojums var aprobežoties, pirmkārt, ar norādi uz vispārējo situāciju, kuras dēļ tie ir pieņemti, un, otrkārt, ar norādi uz vispārējiem mērķiem, kādus paredzēts sasniegt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
120.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretī saistībā ar tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum ir jāatgādina, ka šajās tiesību normās attiecībā uz prasītāju, ciktāl tās uz to attiecas, ir ietverti individuāla rakstura ierobežojoši pasākumi (skat. iepriekš 56. un 81. punktu).
Tomēr judikatūrā šajā ziņā ir precizēts, ka Padomes tiesību aktā, ar ko ir noteikts ierobežojošs pasākums, ir jānorāda ne tikai šī pasākuma juridiskais pamats, bet arī īpašie un konkrētie iemesli, kuru dēļ Padome, īstenojot savu diskrecionāro novērtējuma varu, uzskata, ka attiecīgajai personai ir jāpiemēro šāds pasākums (skat. spriedumu, 2014. gada 3. jūlijs, National Iranian Tanker Company/Padome,
T‑565/12
,
EU:T:2014:608
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Almaz‑Antey Air and Space Defence/Padome,
T‑255/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:25
,
55.
punkts).
Tieši šo apsvērumu gaismā ir jāizvērtē, vai Padome ir izpildījusi savu pienākumu juridiski pietiekami pamatot strīdīgās tiesību normas šajā lietā.
Pirmkārt, it īpaši attiecībā uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem ir jāatgādina, ka visi attiecīgie pasākumi ietilpst prasītājai zināmā starptautiskā saspīlējumā, kāds bija pirms apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas un kas ir atgādināts iepriekš 2.–16. punktā. No apstrīdētā lēmuma 1.–8. apsvēruma un apstrīdētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka apstrīdēto aktu deklarētais mērķis ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Apstrīdētā lēmuma 12. apsvērumā papildus ir precizēts, ka būtu jāaizliedz noteiktu sensitīvu preču un tehnoloģiju pārdošana, piegāde, nodošana vai eksports, ja tās ir paredzētas naftas izpētei un ieguvei lielā dziļumā, Arktikas naftas izpētei un ieguvei vai slānekļa naftas projektiem. Tādējādi apstrīdētajos aktos ir norādīta vispārējā situācija, kuras dēļ tie ir pieņemti, un vispārējie mērķi, kādus ar tiem paredzēts sasniegt (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
123.
punkts).
Otrkārt, attiecībā uz tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum ir jāatgādina, ka tajās ir paredzēti ierobežojoši pasākumi attiecībā uz prasītāju, ciktāl tās nosaukums ir iekļauts apstrīdētā lēmuma III pielikumā un apstrīdētās regulas VI pielikumā saistībā ar aizliegtajām darbībām, kas uzskaitītas attiecīgi apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā un apstrīdētās regulas 5. panta 2. punkta b)–d) apakšpunktā.
Līdz ar to ir jānoraida Padomes arguments, saskaņā ar kuru judikatūras kritēriji attiecībā uz pienākumu norādīt tiesību aktu, ar ko tiek noteikti individuāli ierobežojoši pasākumi, pamatojumu šajā gadījumā neesot piemērojami.
Tomēr ir jākonstatē, ka “īpašie un konkrētie iemesli”, kādēļ Padome, īstenojot savu diskrecionāro novērtējuma varu, uzskatīja, ka attiecībā uz prasītāju ir jānosaka šādi pasākumi iepriekš minētās judikatūras izpratnē, šajā gadījumā atbilst tiesību normās par piekļuvi kapitāla tirgum ietvertajiem kritērijiem.
Tā kā prasītāja ir viena no minētajām vienībām, “kuras veic uzņēmējdarbību Krievijā un kuras 2014. gada 12. septembrī atrodas valsts kontrolē vai kurām vairāk nekā 50 % daļu ir valsts īpašumā, un kuru kopējie aktīvi tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona Krievijas rubļu vērtībā, un kuru aplēstie ieņēmumi vismaz 50 % apmērā rodas no jēlnaftas vai naftas produktu tirdzniecības vai transportēšanas”, nav nepieciešams nekāds papildu pamatojums, lai tās nosaukumu iekļautu apstrīdēto tiesību aktu pielikumos.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka ir izmantoti vieni un tie paši apsvērumi, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus attiecībā uz vairākām personām, neizslēdz, ka minētie apsvērumi ir pietiekami īpašs pamatojums attiecībā uz katru attiecīgo personu (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
115.
punkts).
Prasītāja tomēr apgalvo, ka Padomei bija jānorāda īpašie iemesli, kādēļ tika skarta naftas nozare un kā šīs nozares skaršana ļauj sasniegt strīdīgajos pasākumos izvirzīto mērķi.
Tomēr ir jāatgādina, ka netiek pieprasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi (skat. iepriekš 113. punktu). Tādēļ Padomei nebija pienākuma sīkāk pamatot iemeslus, kas bija pamatā tās lēmumam noteikt mērķtiecīgus ierobežojošus pasākumus atsevišķām ekonomikas nozarēm un aizliegt noteiktu preču un pakalpojumu, kas uzskatāmi par “sensitīviem”, eksportu. Turklāt jautājums par to, vai šie pasākumi atbilst KĀDP mērķiem un vai tie ir piemēroti un vajadzīgi, lai sasniegtu šos mērķus, ir saistīts ar to pārbaudi pēc būtības.
Papildus ir jānorāda, ka prasītāja, kas ir nozīmīgākā naftas nozares uzņēmēja Krievijā un kuras daļas Lēmuma 2014/512 pieņemšanas brīdī pārsvarā, pat netieši, piederēja Krievijas valstij, nevarēja pamatoti nezināt iemeslus, kuru dēļ Padome attiecībā uz to bija noteikusi mērķtiecīgos pasākumus. Saskaņā ar mērķi likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām attiecībā uz Ukrainu Lēmuma 2014/512 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikti ierobežojumi attiecībā uz atsevišķām naftas nozares vienībām, kas ir Krievijas valsts kontrolē, it īpaši pamatojoties uz to kopējiem aktīviem, kas tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona RUB apmērā. Turklāt, tā kā politiskie apstākļi, kādi pastāvēja minēto pasākumu noteikšanas dienā, un tas, cik naftas nozare ir svarīga Krievijas ekonomikai, ir vispārzināmi, Padomes izdarīto izvēli – noteikt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz šīs nozares tiesību subjektiem – var viegli saprast saistībā ar minētajos aktos deklarēto mērķi (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
124.
punkts).
Līdz ar to ir jāsecina, ka Padome ir pietiekami pamatojusi apstrīdētos tiesību aktus, un lietās T‑735/14 un T‑799/14 izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par lietās T‑735/14 un T‑799/14 izvirzīto otro pamatu, kas attiecas uz atbilstoša juridiskā pamata neesamību
Prasītāja apgalvo, ka LESD 215. pantu, saskaņā ar kuru Padome var pieņemt ekonomiskas sankcijām pret trešajām valstīm, var izmantot tikai izņēmuma gadījumā attiecībā uz konkrētām personām un vienībām ar nosacījumu, ka pastāv pietiekama saikne pirmām kārtām starp vienību, kurai noteiktas sankcijas, un attiecīgo trešās valsts valdību un otrām kārtām starp skarto vienību un pasākuma mērķi. Šie principi izrietot arī no Padomes 2005. gada 2. decembra ierobežojošu pasākumu (sankciju) īstenošanas un izvērtēšanas pamatnostādnēm Savienības KĀDP jomā. Tomēr šie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti.
Pirmkārt, attiecības starp prasītāju un Krievijas valdību esot nepietiekamas, jo prasītāja nekādā ziņā neesot Krievijas valsti pārstāvoša persona un tā nepiedaloties valsts varas īstenošanā, nedz arī sniedzot publiskos pakalpojumus iestāžu kontrolē. Ar to, ka prasītāja ir privāto tiesību sabiedrība, kura ietilpst
Gazprom
grupā, kuras akcijas 50,23 % apmērā pieder Krievijas valstij, šajā ziņā nepietiekot. Turklāt nevarot pieļaut, ka tiek pieņemts, ka pastāv saikne ar Krievijas valdību, nedodot iespēju attiecīgajai vienībai izteikt savu viedokli šajā jautājumā.
Otrkārt, apstrīdētajos akots nekādi neesot atspoguļota vajadzīgā saikne starp vienībām, uz kurām vērsti ierobežojošie pasākumi, un šo pasākumu mērķi. Ir grūti saprast, kā apstrīdētās regulas tiesību normas par eksporta ierobežojumiem, kas attiecas uz netradicionālajiem projektiem, vai tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum varētu palīdzēt sasniegt apstrīdēto aktu mērķus. Padome nevar pilnīgi patvaļīgi piemērot tādus pasākumus, kas rada ievērojamus zaudējumus attiecīgajām vienībām, kā arī to tirdzniecības partneriem Eiropas Savienībā.
Padome, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, apstrīd šos argumentus.
Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka šajā gadījumā neesot pietiekamas saiknes ar Krievijas valdību, vispirms ir jānorāda, ka LESD 215. pantā ir paredzēts, ka, pirmkārt, ja kādā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar LES V sadaļas 2. nodaļu, ir paredzēts “daļēji vai pilnīgi pārtraukt ekonomikas un finanšu sakarus ar vienu vai vairākām trešām valstīm”, Padome veic vajadzīgos pasākumus, un, otrkārt, ja kādā lēmumā, kas pieņemts saskaņā ar LES V sadaļas 2. nodaļu, tas ir paredzēts, Padome “var pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām un nevalstiskām grupām vai struktūrām”. Tātad LESD 215. panta 2. punktā ir paredzēta iespēja pieņemt ierobežojošus pasākumus pret nevalstiskām organizācijām, lai īstenotu KĀDP lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz LES V sadaļas 2. nodaļu.
Kā tika norādīts iepriekš, tiesību normas par piekļuvi kapitāla tirgum ir ierobežojoši pasākumi attiecībā uz prasītāju (skat. iepriekš 56. un 81. punktu). Saistībā ar šiem pasākumiem prasītāja tādēļ nevar pamatoti apgalvot, ka tiem obligāti jābūt noteiktiem attiecībā uz vienībām, kurām ir pietiekama saikne ar Krievijas valdību.
Turpinājumā attiecībā uz apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem ir jāatgādina, ka šo pasākumu mērķis ir nevis sodīt konkrētas vienības tādēļ, ka tām ir saistība ar situāciju Ukrainā, bet gan noteikt ekonomiskas sankcijas Krievijas Federācijai, lai liktu vēl dārgāk maksāt par tās darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmētu krīzes noregulējumu mierīgā ceļā.
Tā kā šie pasākumi attiecas uz konkrētu ekonomikas nozari, ņemot vērā tās nozīmi Krievijas ekonomikā vai tās ciešo saikni ar Krievijas Federācijas darbībām, kuru mērķis ir destabilizēt situāciju Ukrainā, nav nepieciešams, lai attiecīgie uzņēmumi būtu Krievijas valsts uzņēmumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Almaz‑Antey Air and Space Defence/Padome,
T‑255/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:25
,
135.
punkts).
Šajā ziņā prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz 2012. gada 13. marta spriedumu Tay Za/Padome (
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
). Netiek apstrīdēts, ka šajā spriedumā Tiesa atgādināja, ka jēdziens “trešā valsts” EKL 60. un 301. panta –panti, kuri būtība atbilst LESD 215. panta 1. punktam, – izpratnē var iekļaut tādas valsts vadītājus, kā arī indivīdus un vienības, kas ir saistīti ar šiem vadītājiem vai kurus tie tieši vai netieši kontrolē (skat. spriedumu, 2012. gada 13. marts, Tay Za/Padome,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to tā uzskatīja, ka, nospriežot, ka bija iespējams pieņemt, ka uzņēmumu vadītāju ģimenes locekļi gūst labumu no viņu ieņemamā amata un tādējādi viņi gūst labumu arī no valdības ekonomikas politikas, un ka līdz ar to starp prasītāju un Mjanmas militāro režīmu pastāvēja pietiekama saikne, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 13. marts, Tay Za/Padome,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
,
71.
punkts).
Tomēr ir jāatgādina, ka lietā, kurā taisīts 2012. gada 13. marta spriedums Tay Za/Padome (
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
), Padomes noteiktie ierobežojošie pasākumi bija balstīti uz Padomes Kopējo nostāju 2006/318/KĀDP (2006. gada 27. aprīlis), ar ko atjauno ierobežojošus pasākumus pret Birmu/Mjanmu (
OV 2006, L 116, 77. lpp.
). Šie pasākumi it īpaši paredzēja Mjanmas valdības locekļu un jebkuras fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, kas ir saistītas ar tām, līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu. Prasītāja vārds
Pye Phyo Tay Za
tika iekļauts to personu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi, Kopējās nostājas 2006/318 II pielikuma J sadaļā “Personas, kuras gūst labumu no valdības ekonomikas politikas, un citas ar valdības režīmu saistītas personas”, kam ir pievienota informācija “
Tay Za
dēls” (spriedums, 2012. gada 13. marts, Tay Za/Padome,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
,
4.
–
11.
punkts). Tādēļ šajā lietā bija jānosaka, vai Vispārējā tiesa un Padome varēja pamatoti secināt, ka
Tay Za
kā uzņēmuma direktora
Tay Za
ģimenes loceklis varēja tikt uzskatīts par tādu, kurš gūst personīgu labumu no valdības politikas, un līdz ar to varēja tikt uzskatīts par saistītu ar šo režīmu saskaņā ar Kopējā nostājā 2006/318 noteiktajiem pamatkritērijiem. Tomēr Tiesa neapstrīdēja iespēju piemērot ekonomiskās sankcijas trešajām valstīm, ne arī pieprasīja, lai ar šiem pasākumiem skartās vienības bez nepieciešamības, lai tās būtu skartas individuāli, būtu “valsti pārstāvošas personas”, kā to apgalvo prasītāja.
Gluži pretēji no judikatūras izriet, ka Padomei ir plaša rīcības brīvība ierobežojošo pasākumu priekšmeta noteikšanā, it īpaši, ja šajos pasākumos saskaņā ar LESD 215. panta 1. punktu ir paredzēts daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai mazināt ekonomiskās un finanšu attiecības ar vienu vai vairākām trešajām valstīm (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
132.
punkts). Jebkurš šāda rakstura pasākums pēc definīcijas rada sekas, kas skar tiesības uz īpašumu un tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, tādējādi radot kaitējumu personām, kas nekādi nav atbildīgas par situāciju, kuras dēļ tika noteikti šie pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1996. gada 30. jūlijs, Bosphorus,
C‑84/95
,
EU:C:1996:312
,
22.
punkts).
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka ir nepieciešama saikne starp, iespējams, ar attiecīgajiem ierobežotajiem pasākumiem skartajām vienībām un Krievijas valdību, pietiek konstatēt, ka, tā kā prasītāja vairāk nekā 50 % apmērā, pat ja netieši, pieder Krievijas valstij, tā ir jāuzskata par uzņēmumu, kas ir Krievijas valsts kontrolē. Apstāklim, ka prasītāja nav valsti pārstāvoša persona Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Bank Melli Iran/Padome,
T‑35/10 un T‑7/11
,
EU:T:2013:397
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra), šajā ziņā nav nozīmes, jo nav nepieciešams, lai prasītāja būtu vienība, kas piedalās valsts varas īstenošanā vai sniedz valsts pakalpojumu iestāžu kontrolē, lai to varētu ietekmēt ekonomiskās sankcijas, ko Padome pieņēmusi, pamatojoties uz LESD 215. panta 1. punktu.
Otrkārt, attiecībā uz iespējamo saiknes trūkumu starp šajā lietā noteiktajiem pasākumiem un apstrīdēto aktu mērķi ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Padomei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz elementiem, kas ir jāņem vērā, pieņemot ekonomisku un finansiālu sankciju pasākumus, pamatojoties uz LES 29. pantu un LESD 215. pantu. Tā kā Savienības tiesa nevar Padomes veikto pierādījumu, faktu un apstākļu, kas pamato šādu pasākumu noteikšanu, vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu, šīs tiesas īstenotā pārbaude jāierobežo ar pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojumu, faktu pareizību, kā arī acīmredzamas kļūdas faktu vērtējumā un pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamību. Šī ierobežotā pārbaude ir piemērojama it īpaši apsvērumiem par piemērotību, uz kuriem balstīti šādi pasākumi (skat. spriedumu, 2017. gada 25. janvāris, Almaz‑Antey Air and Space Defence/Padome,
T‑255/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:25
,
95.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma 1.–8. apsvēruma un apstrīdētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka šo aktu deklarētais mērķis ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Tāds mērķis saskan ar mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
115.
punkts).
Kā Tiesa jau ir atzinusi un pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, pastāv loģiska saikne starp vēršanos pret Krievijas naftas nozares uzņēmumiem, it īpaši pamatojoties uz to kopējiem aktīviem, kas tiek lēsti vairāk nekā 1 triljona RUB apmērā, ņemot vērā šīs nozares lielo nozīmi Krievijas ekonomikā, un ierobežojošo pasākumu šajā lietā mērķi, kas ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
147.
punkts).
Treškārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka pasākumi, kas izriet no apstrīdētās regulas tiesību normām par eksporta ierobežojumiem, esot vērsti tikai uz naftas nozares netradicionālajiem projektiem, nevis vispārēji uz naftas nozari, kas joprojām rada ievērojamus ieņēmumus Krievijas ekonomikā, ir jānorāda, ka Padomei ir atļauts, ja tā uzskata par piemērotu, noteikt ierobežojumus attiecībā uz uzņēmumiem, kuri darbojas konkrētās Krievijas tautsaimniecības nozarēs, kurās precēm, tehnoloģijām vai pakalpojumiem no Savienības ir sevišķi svarīga nozīme. Izvēle vērsties pret uzņēmumiem vai nozarēm, kuri ir atkarīgi no mūsdienīgām tehnoloģijām vai specializētām tehnoloģijām, kas ir pieejamas galvenokārt Savienībā, atbilst mērķim garantēt attiecīgo ierobežojošo pasākumu efektivitāti un novērst to, ka šo pasākumu sekas tiktu neitralizētas, importējot uz Krieviju aizstājošas preces, tehnoloģijas vai pakalpojumus no trešajām valstīm (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
132.
punkts).
Tas, ka netradicionālie projekti, uz kuriem vērsti daži no šiem pasākumiem, nerada tūlītējus ienākumus Krievijas valstij, nevar atspēkot šo secinājumu, jo, apdraudot nākotnes ieguldījumus un ieņēmumus no vienībām, kas darbojas naftas nozarē un uz kurām vērsti šie pasākumi, Padome varēja pamatoti sagaidīt, ka tas palīdzētu izdarīt spiedienu uz Krievijas valdību un likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, lietās T‑735/14 un T‑799/14 izvirzītais otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par lietā T‑799/14 izvirzīto trešo pamatu, kas attiecas uz ES un Krievijas partnerības nolīguma pārkāpumu
Ar trešo pamatu, kas ir izvirzīts tikai lietā T‑799/14, prasītāja apgalvo, ka ir pārkāpts ES un Krievijas partnerības nolīguma 52. panta 5. un 9. punkts, 98. panta 1. punkts un 36. pants. Šīm tiesību normām esot tieša iedarbība, jo tajās ir noteiktas pietiekami skaidras un precīzas saistības, kuru izpilde vai iedarbība nav atkarīga ne no kādu turpmāku tiesību aktu pieņemšanas.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka ar tiesību normām par piekļuvi kapitāla tirgum ir pārkāpts ES un Krievijas partnerības nolīguma 52. panta 5. punkts, kurā ir paredzēts, ka “puses neievieš nekādus jaunus ierobežojumus kapitāla apritei un attiecīgiem kārtējiem maksājumiem starp [Savienības] un Krievijas rezidentiem un nepadara esošo kārtību stingrāku”. Otrkārt, minētās tiesību normas esot pretrunā ES un Krievijas partnerības nolīguma 52. panta 9. punktam, kurā ir paredzēts, ka Savienība un Krievija “piešķir viena otrai vislielākās labvēlības režīmu attiecībā uz kārtējo maksājumu un kapitāla aprites brīvību un attiecībā uz maksāšanas metodēm.” Treškārt, tiesību norma par prasību neapmierināšanu esot pretrunā šī nolīguma 98. panta 1. punktam, kurā Savienībai ir noteikts pienākums nodrošināt, “ka [Krievijas] fiziskām un juridiskām personām bez diskriminācijas salīdzinājumā ar tās pašas pilsoņiem ir piekļuve [Savienības] kompetentām tiesām un administratīvām struktūrām, lai aizstāvētu individuālās tiesības un īpašuma tiesības, ieskaitot intelektuālā, rūpnieciskā un komerciālā īpašuma tiesības”. Ceturtkārt, eksporta ierobežojumi esot pretrunā ES un Krievijas partnerības nolīguma 36. pantam, kurā arī ir ietverta klauzula par vislielāko labvēlības režīmu attiecībā uz nosacījumiem, kas skar pārrobežu pakalpojumu sniegšanu.
Padome, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, apstrīd šos argumentus.
Attiecībā uz ES un Krievijas partnerības nolīgumu Tiesa ir nospriedusi, ka tāda nolīguma tiesību norma, kas noslēgts starp Savienību un trešām valstīm, ir jāuzskata par tieši piemērojamu, ja tajā, ņemot vērā tās tekstu, kā arī nolīguma mērķi un būtību, ir noteiktas skaidras un precīzas saistības, kuru izpilde vai iedarbība nav atkarīga no neviena turpmāka tiesību akta pieņemšanas (spriedums, 2005. gada 12. aprīlis, Simutenkov,
C‑265/03
,
EU:C:2005:213
,
21.
punkts).
Šajā lietā, pat pieņemot, ka prasītājas izvirzītās tiesību normas ir tieši piemērojamas un ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi nav saderīgi ar dažām no šīm tiesību normām, ES un Krievijas partnerības nolīguma 99. pants tomēr pieļauj to pieņemšanu. Atbilstoši minētā nolīguma 99. panta 1. punkta d) apakšpunktam neviena šī nolīguma norma neliedz tā pusei veikt pasākumus, ko tā uzskata par nepieciešamiem, lai aizsargātu būtiskas savas drošības intereses, konkrēti, kara laikā vai nopietna starptautiska saspīlējuma laikā, kas rada kara draudus, vai arī lai pildītu pienākumus, ko tā uzņēmusies, lai uzturētu mieru un starptautisko drošību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
110.
un
111.
punkts).
Šajā lietā, kā izriet no apstrīdētās regulas 2. apsvēruma, apstrīdētajos tiesību aktos noteikto ierobežojošo pasākumu mērķis bija sekmēt krīzes Ukrainā noregulējumu mierīgā ceļā. Tāds mērķis saskan ar mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
115.
punkts).
Šādos apstākļos un ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kāda tai šajā jomā piemīt, Padome varēja uzskatīt, ka aplūkoto ierobežojošo pasākumu pieņemšana bija vajadzīga, lai aizsargātu būtiskas Savienības drošības intereses, kā arī lai saglabātu mieru un starptautisko drošību ES un Krievijas partnerības nolīguma 99. panta izpratnē (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
116.
punkts).
Tādēļ lietā T‑799/14 izvirzītais trešais pamats ir jānoraida.
Par lietā T‑735/14 izvirzīto trešo pamatu un lietā T‑799/14 izvirzīto ceturto pamatu, kuri attiecas uz samērīguma principa, kā arī prasītājas pamattiesību pārkāpumu
Prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka ir pārkāpta Hartas 16. un 17. pantā garantētā darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu un, otrkārt, ka ir pārkāpts samērīguma princips, kas Hartas 52. panta 1. punktā paredzēts kā Savienības tiesību vispārējs princips. Atbilstoši šim principam ikvienam pasākumam, kas paredzēts Savienības tiesību aktā, ir jābūt leģitīmam mērķim, tam jābūt piemērotam līdzeklim šī mērķa sasniegšanā, tam jābūt nepieciešamam un tas nedrīkst radīt nesamērīgu apgrūtinājumu salīdzinājumā ar šī pasākuma priekšrocībām. Šajā gadījumā strīdīgajās tiesību normās ir noteiktas sankcijas, kas vērstas konkrēti uz prasītājas netradicionālajiem projektiem kontekstā, kurā tā nav ne apsūdzēta pārkāpumā, ne arī tai tika dota iespēja izteikt savu viedokli, kas pieprasa veikt vēl stingrāku pārbaudi no pamattiesību un samērīguma principa aspekta.
Padome, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, apstrīd šos argumentus.
Pēc prasītājas domām, no apstrīdētajiem tiesību aktiem izrietošie pasākumi ir nesamērīga iejaukšanās tās pamattiesībās, kas it īpaši aizsargātas Hartas 16. un 17. pantā, jo tie traucē brīvi veikt saimniecisko darbību, un prasītājas minēto tiesību ierobežojums neesot nepieciešams vai vajadzīgs, lai sasniegtu Padomes izvirzītos mērķus.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka atbilstoši Hartas 16. pantam “darījumdarbības brīvību atzīst saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem un praksi”.
Otrkārt, Hartas 17. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, tiesības to lietot un atsavināt, kā arī tiesības attiecībā uz to dot rīkojumu savas nāves gadījumam. Nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs, kā arī gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Īpašuma izmantošanu var noteikt ar tiesību aktiem, ciktāl tas nepieciešams vispārējās interesēs”.
Taisnība, ka tādi ierobežojoši pasākumi kā šajā lietā neapšaubāmi ierobežo tiesības, kuras prasītājai ir piešķirtas ar Hartas 16. un 17. pantu (šajā nozīmē pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 22. septembris, NIOC u.c./Padome,
C‑595/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:721
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr prasītājas norādītās pamattiesības nav uzskatāmas par absolūtu prerogatīvu un tādēļ tās var ierobežot, ievērojot Hartas 52. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
121.
punkts, un 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
195.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu, pirmkārt, “visiem [..] [Hartā] atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība”, un, otrkārt, “ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības”.
Tātad, lai attiecīgo pamattiesību izmantošanas ierobežojums būtu atbilstošs Savienības tiesībām, tam ir jāatbilst trīskāršam nosacījumam. Pirmkārt, ierobežojumam ir jābūt noteiktam tiesību aktos. Citiem vārdiem sakot, attiecīgajam pasākumam ir nepieciešams juridiskais pamats. Otrkārt, ierobežojumam ir jāatbilst vispārējas nozīmes mērķim, ko atzinusi Savienība. Treškārt, ierobežojums nedrīkst būt pārmērīgs. Pirmām kārtām tam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar izvirzīto mērķi. Otrām kārtām nedrīkst tikt aizskarts attiecīgo tiesību vai brīvības “būtiskais saturs”, proti, būtība (skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, Rotenberg/Padome,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
170.
–
173.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Jākonstatē, ka šajā gadījumā šie trīs nosacījumi ir ievēroti.
Pirmkārt, attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir “noteikti tiesību aktos”, jo tie ir izklāstīti tiesību aktos, kuri tostarp ir vispārpiemērojami un kuriem ir skaidrs juridiskais pamats Savienības tiesībās, kā arī pietiekams pamatojums (skat. iepriekš 111.–128. punktu).
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 1.–8. apsvēruma un apstrīdētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka šo aktu deklarētais mērķis ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, un sekmēt krīzes noregulējumu mierīgā ceļā. Tāds mērķis saskan ar mērķi saglabāt mieru un starptautisko drošību atbilstoši Savienības ārējās darbības mērķiem, kas noteikti LES 21. pantā (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
115.
punkts).
Treškārt, attiecībā uz samērīguma principu ir jāatgādina, ka tas kā vispārējs Savienības tiesību princips prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus. Ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie apgrūtinājumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2016. gada 30. novembris, Rotenberg/Padome,
T‑720/14
,
EU:T:2016:689
,
178.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā judikatūrā ir precizēts, ka saistībā ar samērīguma principa ievērošanas pārbaudi tiesā Savienības likumdevējam ir jāatzīst plaša novērtējuma brīvība jomās, kurās tam ir jāizdara politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēle un kurās tam ir jāveic sarežģīti vērtējumi. Līdz ar to šajās jomās noteikta pasākuma likumību var ietekmēt tikai šī pasākuma acīmredzami nepiemērotais raksturs, ievērojot mērķi, ko vēlas sasniegt kompetentā iestāde (skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
146.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pastāv saprātīga saikne starp apstrīdēto aktu saturu un tajos izvirzīto mērķi. Proti, ciktāl šis mērķis, konkrēti, ir likt Krievijas Federācijai vēl dārgāk maksāt par darbībām, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, pieeja, kas paredz vērsties pret lielāko naftas nozares uzņēmēju – kura daļu vairākums turklāt pieder Krievijas valstij –, saskanīgi atbilst minētajam mērķim un katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par acīmredzami nepiemērotu saistībā ar izvirzīto mērķi (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
147.
punkts).
Turklāt ir taisnība, ka ierobežojošajiem pasākumiem pēc definīcijas ir sekas, kas skar tiesības uz īpašumu un tiesības brīvi veikt profesionālo darbību, tādējādi radot kaitējumu personām, kas nekādi nav atbildīgas par situāciju, kas izraisījusi sankciju noteikšanu. Tāda
a fortiori
ir mērķtiecīgo ierobežojošo pasākumu iedarbība attiecībā uz tajos minētajām vienībām (skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
149.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr jānorāda, ka ar to, cik svarīgi ir apstrīdētajos aktos izvirzītie mērķi, proti, Ukrainas teritoriālās integritātes, suverenitātes un neatkarības aizsardzība, kā arī krīzes šajā valstī noregulējuma mierīgā ceļā sekmēšana, kas iekļaujas plašākā mērķī uzturēt mieru un starptautisko drošību saskaņā ar Savienības ārējās darbības mērķiem, kuri noteikti LES 21. pantā, ir attaisnojamas pat ievērojamās negatīvās sekas attiecībā uz atsevišķiem uzņēmējiem, kuri nekādi nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ tika noteiktas sankcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
149.
un
150.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajos apstākļos un ņemot vērā, konkrēti, intensitātes pakāpenisko pieaugumu ierobežojošajiem pasākumiem, kurus Padome noteikusi, reaģējot uz krīzi Ukrainā, iejaukšanās prasītājas darījumdarbības brīvībā un tiesībās uz īpašumu nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
150.
punkts).
Lai arī, kā to apgalvo prasītāja, daži tās partneri un līgumslēdzējas puses varēja būt spiesti pārtraukt darījumu attiecības ar prasītāju, kā rezultātā tika atlikti tās netradicionālie projekti naftas nozarē, un lai arī šiem pasākumiem varēja būt negatīvas sekas uz prasītājas akcionāru un mātesuzņēmuma tiesībām uz īpašumu, tieši tāds ir apstrīdētajos tiesību aktos noteikto pasākumu mērķis, līdz ar to nekāda iejaukšanās prasītājas tiesībās uz īpašumu un tiesībās veikt saimniecisko darbību šajā ziņā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu.
Līdz ar to ir jānoraida lietā T‑735/14 izvirzītais trešais pamats, kā arī lietā T‑799/14 izvirzītais ceturtais pamats un prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tādēļ Komisija un Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Lietas T‑735/14 un T‑799/14 apvienot sprieduma taisīšanai.

2)
Prasību noraidīt.

3)
Gazprom Neft PAO
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

4)
Eiropas Komisija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Berardis
Spielmann
Csehi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.