CELEX: 62022CJ0009
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Vide
Direktīva 2001/42/EK
Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums
2. panta a) punkts
Jēdziens “plāni un programmas”
3. panta 2. punkta a) apakšpunkts
Vides novērtējums
Pašvaldības domes un attīstītāja sagatavots akts, kas nav paredzēts tiesību aktos
Direktīva 2011/92/ES
Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums
3. panta 1. punkts
Pienākums pienācīgā veidā, ņemot vērā katru atsevišķu gadījumu, noteikt, raksturot un novērtēt projekta tiešo un netiešo ietekmi
Saistošas ministrijas pamatnostādnes attiecībā uz ēku augstumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/42/EK (2001. gada 27. jūnijs) par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (
OV 2001, L 197, 30. lpp.
) 2. panta a) punktu un 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku projektu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (
OV 2012, L 26, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 16. aprīļa Direktīvu 2014/52/ES (
OV 2014, L 124, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā –“Direktīva 2011/92”), 2. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp NJ un OZ, no vienas puses, un
An Bord Pleanála
(Teritorijas plānošanas aģentūra, Īrija; turpmāk tekstā – “aģentūra”), kā arī
Ireland
(Īrija) un
Attorney General
(ģenerālprokurors, Īrija), no otras puses, par dzīvojamo māju būvniecības projektu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2001/42
Saskaņā ar Direktīvas 2001/42 1. pantu “Mērķi”:
“Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni un veicināt noturīgu attīstību, sekmējot ekoloģisko apsvērumu integrēšanu plānu un programmu sagatavošanas un pieņemšanas procesā, nodrošinot, lai saskaņā ar šo direktīvu veiktu vides novērtējumu tādiem plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi.”
Šīs direktīvas 2. pants “Definīcijas” ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā:
a)
“plāni un programmas” ir plāni un programmas, tostarp ar Eiropas Kopienas līdzfinansējumu, kā arī visi plānu un programmu grozījumi:
–
kurus sagatavo un/vai pieņem [iestāde] valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, vai arī tādi, ko pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā sagatavo iestāde, un
–
kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem;
[..].”
Minētās direktīvas 3. pantā “Piemērošanas joma” ir noteikts:
“1.   Vides novērtējumu saskaņā ar 4. līdz 9. pantu veic 2. līdz 4. punktā minētajiem plāniem un programmām, kam var [būt] būtiska ietekme uz vidi.
2.   Saskaņā ar 3. punktu vides novērtējumu veic visiem plāniem un programmām:
a)
kas sagatavoti lauksaimniecīb[as], mežsaimniecīb[as], zvejniecīb[as], enerģētik[as], rūpniecīb[as], transport[a], atkritumu apsaimniekošan[as], ūdens resursu apsaimniekošan[as], telekomunikāciju un tūrisma nozarē, [saistībā ar] pilsētas un lauku [teritorijas] plānošan[u] vai zemes lietošan[u] un kuros noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai projektiem, kas uzskaitīti I un II pielikumā [Padomes] Direktīvai 85/337/EEK [(1985. gada 27. jūnijs) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (
OV 1985, L 175, 40. lpp.
)]; [..]
[..].
3.   Šā panta 2. punktā minētajiem plāniem un programmām, kurās noteikta nelielu teritoriju izmantošana vietējā līmenī, vai arī 2. punktā minēto plānu un programmu nelieliem grozījumiem vides novērtējums vajadzīgs tikai tad, ja dalībvalstis konstatē, ka tie var būtiski ietekmēt vidi.
[..]”
Šīs pašas direktīvas 8. pantā “Lēmumu pieņemšana” ir paredzēts:
“Plānu un programmu sagatavošanas laikā un pirms to pieņemšanas vai iesniegšanas [nodošanas] likumdošanas procedūr[ā] ņem vērā saskaņā ar 5. pantu sagatavoto vides pārskatu, saskaņā ar 6. pantu izteiktos atzinumus, kā arī visu saskaņā ar 7. pantu notikušo pārrobežu apspriežu rezultātus.”
Direktīva 2011/92
Direktīvas 2011/92 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, pirms tiek dota attīstības piekrišana, uz tiem projektiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi
inter alia
to rakstura, apjoma vai atrašanās vietas dēļ, attiektos prasība par attīstības piekrišanu [saskaņošanu] un novērtējumu attiecībā uz to ietekmi uz vidi. Minētie projekti ir noteikti 4. pantā.”
Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ietekmes uz vidi novērtējums pienācīgā veidā, ņemot vērā katru atsevišķu gadījumu, nosaka, raksturo un novērtē projekta tiešo un netiešo ietekmi uz šādiem faktoriem:
a)
iedzīvotājiem un cilvēka veselību;
b)
bioloģisko daudzveidību, īpaši ņemot vērā sugas un dzīvotnes, kas aizsargātas ar [Padomes] Direktīvu 92/43/EEK [(1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (
OV 1992, L 206, 7. lpp.
)] un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvu 2009/147/EK [(2009. gada 30. novembris) par savvaļas putnu aizsardzību (
OV 2010, L 20, 7. lpp.
)];
c)
zemi, augsni, ūdeni, gaisu un klimatu;
d)
materiālām vērtībām, kultūras mantojumu un ainavu;
e)
mijiedarbību starp a) līdz d) apakšpunktā minētajiem faktoriem.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 14. panta pirmo daļu ar šo direktīvu tika atcelta Direktīva 85/337. Saskaņā ar šī panta otro daļu “atsauces uz Direktīvu [85/337] uzskata par atsaucēm uz [Direktīvu 2011/92]”.
Īrijas tiesības
Saskaņā ar
Planning and Development Act 2000
(2000. gada Teritorijas plānošanas un attīstības likums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2000. gada likums”), 15. panta 1. punktu:
“Plānošanas iestādes pienākums ir atbilstoši savām pilnvarām veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu attīstības plāna mērķus.”
2000. gada likuma 28. pantā “Starpministriju pamatnostādnes” ir paredzēts:
“(1)   Ministrs jebkurā brīdī plānošanas iestādēm var nosūtīt pamatnostādnes attiecībā uz kādu no to funkcijām atbilstoši šim likumam, un plānošanas iestādēm, pildot savus pienākumus, šīs pamatnostādnes ir jāņem vērā.
[..]
(1C)   Neskarot 1. punkta vispārīgo raksturu, šajā punktā minētajās pamatnostādnēs var būt ietvertas specifiskas prasības attiecībā uz plānošanas politiku, kuras ir jāievēro plānošanas iestādēm, reģionālajām apvienībām un [aģentūrai], pildot savus pienākumus.
(2)   Vajadzības gadījumā [aģentūra] ņem vērā pamatnostādnes, kas saskaņā ar 1. punktu adresētas plānošanas iestādēm, pildot savus pienākumus.
[..]”
2000. gada likuma X daļas “Ietekmes uz vidi novērtējums” mērķis ir transponēt Direktīvu 2011/92 Īrijas tiesību sistēmā, un tādējādi tajā ir paredzēti noteikumi par ietekmes uz vidi novērtējuma veikšanu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2020. gada 25. maijā
DBTR‑SCR1 Fund, a Sub Fund of TWTC Multi‑Family ICAV
(turpmāk tekstā – “
DBTR
”) iesniedza pieteikumu atļaujas saņemšanai attiecībā uz dzīvojamo māju būvniecības projektu, kurā ietilpst 416 dzīvokļi piecās ēkās 2–16 stāvu augstumā, ērtības iedzīvotājiem, koplietošanas atklātās telpas, pagrabi, komerciālā platība un labiekārtota teritorija neizmantotas agrākas rūpnīcas vietā Dublinas (Īrija) pilsētas centra dienvidos.
2020. gada 20. augustā aģentūras galvenais pilsētplānošanas inspektors ieteica pieteikumu noraidīt.
Ar 2020. gada 14. septembra lēmumu aģentūra tomēr piešķīra lūgto atļauju ar nosacījumu, ka tiks izpildītas 24 prasības.
Iesniedzējtiesā
High Court
(Augstā tiesa, Īrija) prasītāji pamatlietā lūdz atcelt šo lēmumu. Tie arī vēlas panākt, lai 2000. gada likuma 28. pants tiktu atzīts par spēkā neesošu, ciktāl tas esot pretrunā Savienības tiesībām.
Šajā ziņā prasītāji pamatlietā apgalvo, pirmkārt, ka ar 2020. gada 14. septembra lēmumu ir pārkāpta Direktīva 2001/42, ciktāl šis lēmums ir pamatots ar
Strategic Development and Regeneration Area (SDRA) 12 – St Teresa’s Gardens and Environs
(stratēģiskās plānošanas un reģenerācijas teritorija 12, Sv. Terēzes dārzi un apkārtne) ģenerālplānu (turpmāk tekstā – “ģenerālplāns”). Proti, pretēji šajā direktīvā paredzētajām prasībām par šo ģenerālplānu neesot veikts ietekmes uz vidi novērtējums.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
DBTR
padomnieki ģenerālplānu ir izstrādājuši kopīgi ar
Dublin City Council
(Dublinas pilsētas dome, Īrija) un ka to pēdējā minētā ir pieņēmusi.
Turklāt ģenerālplāna izstrāde ir skaidri paredzēta
Dublin City Development Plan 2016–2022
(Dublinas pilsētas attīstības plāns 2016.–2022. gadam), kura 2.2.8.1. punktā ir noteikts, ka “Dublinas pilsētas dome sagatavos katrai teritorijai specifiskas pamatnostādnes attiecībā uz stratēģiskās attīstības un reģenerācijas teritorijām un pilsētas daļu lielākajiem centriem, izmantojot [..] shematiskus ģenerālplānus [..]”.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda: lai gan ģenerālplāns nav saistošs juridisks instruments, tas tomēr ir skaidri noteikts ar saistošu instrumentu, kura izstrāde ir paredzēta 2000. gada likumā, proti, Dublinas pilsētas attīstības plānā 2016.–2022. gadam. Attiecībā uz šo attīstības plānu savukārt tika veikts ietekmes uz vidi novērtējums.
Visbeidzot no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ģenerālplānā ir paredzēts atļaut apbūves darbus, kuri neatbilst minētajam attīstības plānam, līdz ar to no šī plāna būtu jāatkāpjas, it īpaši attiecībā uz ēku augstumu.
Otrkārt, Direktīvai 2011/92 esot pretrunā 2000. gada likuma 28. panta 1.C punktā paredzētais likumiskais pienākums, saskaņā ar kuru aģentūrai ir jāievēro ministrijas pamatnostādnes, konkrētajā gadījumā –
Urban Development and Building Heights Guidelines for Planning Authorities
(December 2018)
(Pamatnostādnes plānošanas iestādēm par pilsētas attīstību un ēku augstumu (2018. gada decembris); turpmāk tekstā – “2018. gada pamatnostādnes”) un it īpaši šo pamatnostādņu
Specific Planning Policy Requirement 3
(teritorijas plānošanas politikas specifiskā prasība Nr.
o
3; turpmāk tekstā – “specifiskā prasība Nr. 3”).
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka 2018. gada pamatnostādnes tika pieņemtas ar mērķi atteikties no liela enerģijas patēriņa attīstības modeļiem un izveidot jauktākas, dinamiskākas un ilgtspējīgākas pilsētas. Šajā nolūkā šo pamatnostādņu 3.1. punktā ir noteikts, ka “attiecībā uz individuālu apbūves pieteikumu un pārsūdzību izvērtēšanu valdības politika ir tāda, ka ēku augstums attiecīgajās pilsētas teritorijās kopumā ir jāpalielina. Tātad pastāv prezumpcija par labu augstākām ēkām mūsu pilsētas centrālajās vietās un citās pilsētas teritorijās, kurās tiek labi nodrošināts sabiedriskais transports”.
Iesniedzējtiesa tādējādi norāda, ka minēto pamatnostādņu, attiecībā uz kurām ir veikts vides novērtējums saskaņā ar Direktīvu 2001/42, pamatā ir politikas, kuras galvenokārt, lai arī ne tikai, ir balstītas uz tādiem apsvērumiem, kuri nav saistīti ar vidi.
Šādos apstākļos
High Court
(Augstā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2001/42/EK 2. panta a) punkts nozīmē, ka jēdziens “plāni un programmas [..], kā arī visi plānu un programmu grozījumi [..], kurus sagatavo un/vai pieņem valsts, reģionālā vai vietējā līmenī” ietver plānu vai programmu, ko kopīgi sagatavojuši un/vai ir pieņēmuši vietējā līmeņa iestāde un privātā sektora attīstītājs kā vietējai pašvaldībai piederošajām zemēm blakusesošo zemju īpašnieks[?]
2)
Vai Direktīvas 2001/42/EK 2. panta a) punkts nozīmē, ka jēdziens “plāni un programmas [..], kā arī visi plānu un programmu grozījumi [..], kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem” ietver plānu vai programmu, kas ir skaidri noteikta tiesību aktā paredzētajā vietējās pašvaldības attīstības plānā (šis attīstības plāns ir izstrādāts saskaņā ar tiesību aktiem) vai nu vispārīgi, vai arī tad, ja attīstības plānā ir norādīts, ka vietējā pašvaldība“sagatavos teritorijai specifiskas pamatnostādnes stratēģiskās plānošanas un reģenerācijas teritorijām [..], izmantojot atbilstošus vietējo teritoriju plānojumu mehānismus, [..] shematiskos ģenerālplānus un vietējos vides uzlabošanas plānus”[?]
3)
Vai Direktīvas 2001/42/EK 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts nozīmē, ka jēdziens “plāni un programmas [..], kas sagatavoti lauksaimniecīb[as], mežsaimniecīb[as], zvejniecīb[as], enerģētik[as], rūpniecīb[as], transport[a], atkritumu apsaimniekošan[as], ūdens resursu apsaimniekošan[as], telekomunikāciju un tūrisma nozarē, [saistībā ar] pilsētas un lauku [teritorijas] plānošan[u] vai zemes lietošan[u] un kuros noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai projektiem, kas uzskaitīti I un II pielikumā Direktīvai 85/337/EEK” ietver plānu vai programmu, kas pati par sevi nav saistoša, bet kas ir skaidri noteikta tiesību aktā paredzētajā attīstības plānā, kurš ir saistošs, vai kas ierosina vai faktiski paredz izmaiņas plānā, attiecībā uz kuru ir veikts stratēģiskais vides novērtējums[?]
4)
Vai [Direktīvas 2011/92] 2. panta 1. punkts liedz kompetentajai iestādei ietekmes uz vidi novērtējuma procesā ņemt vērā obligātu valdības politiku, it īpaši tādu, kas nav balstīta tikai uz vides kritērijiem, jo tā ir politika, kas noteiktos apstākļos nosaka situācijas, kurās atļaujas piešķiršana nav jāizslēdz[?]”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo līdz trešo jautājumu
Ar pirmo līdz trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts un 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka plāns ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ja, pirmkārt, to ir izstrādājusi vietējā līmeņa iestāde sadarbībā ar šajā plānā norādīto attīstītāju un šī iestāde to ir pieņēmusi, otrkārt, tas ir pieņemts, pamatojoties uz citā plānā vai programmā paredzētu noteikumu, un, treškārt, tajā ir paredzēti citi apbūves darbi nekā tie, kuri paredzēti citā plānā vai programmā.
Pirmām kārtām, jānorāda, ka Direktīvas 2001/42 2. panta a) punktā “plāni un programmas” šīs direktīvas izpratnē ir definēti kā plāni un programmas, kas atbilst diviem tajā paredzētiem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, tie ir jāsagatavo un/vai jāpieņem iestādei valsts, reģionālā vai vietējā līmenī vai tiem ir jābūt iestādes sagatavotiem to pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā (pirmais nosacījums), un, otrkārt, tiem ir jābūt prasītiem saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem (otrais nosacījums) (spriedums, 2022. gada 22. februāris, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā ģenerālplānu ir pieņēmusi Dublinas pilsētas dome, kas ir vietējā pašvaldība, pirmais nosacījums šajā gadījumā ir uzskatāms par izpildītu.
Šajā ziņā tam, ka šo plānu kopīgi izstrādājuši
DBTR
padomnieki un Dublinas pilsētas dome, nav nozīmes, jo plāns saskaņā ar minētā pirmā nosacījuma formulējumu ir “jāizstrādā [..] un/vai jāpieņem [..] valsts, reģionālā vai vietējā līmenī”.
Attiecībā uz šī sprieduma 27. punktā minēto otro nosacījumu no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka plāni un programmas, kuru pieņemšanu reglamentē tādi valsts normatīvie akti, kuros ir noteiktas kompetentās iestādes to pieņemšanai, kā arī to izstrādes procedūra, ir jāuzskata par“prasītiem” Direktīvas 2001/42 izpratnē un tās piemērošanas mērķiem. Tādējādi, ņemot vērā Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta mērķi, proti, nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni, un lai saglabātu tā lietderīgo iedarbību, plāns vai programma ir jāuzskata par “prasītu”, ja valsts tiesībās ir īpašs juridiskais pamats, kas ļauj kompetentajām iestādēm to pieņemt, pat ja šī pieņemšana nav obligāta (spriedums, 2022. gada 22. februāris, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ciktāl šī tiesību norma attiecas ne tikai uz plāniem un programmām, kas prasīti vai reglamentēti normatīvajos aktos, bet arī uz plāniem un programmām, kas ir prasīti vai reglamentēti administratīvajos noteikumos, minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā principā attiecas arī uz plāniem, kas pieņemti, pamatojoties uz juridisko pamatu, kurš ir paredzēts citā plānā, kā, piemēram, konkrētajā gadījumā – Dublinas pilsētas attīstības plānā 2016.–2022. gadam.
Kā būtībā apgalvo Eiropas Komisija, ja plāni un programmas, ko pieņēmušas iestādes valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, kā, piemēram, šis attīstības plāns, principā būtu izslēgti no jēdziena “normatīvi vai administratīvi akti” Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta izpratnē, dalībvalstis varētu viegli apiet pienākumu veikt ietekmes uz vidi novērtējumu, plānā vai programmā paredzot, piemēram, ka noteikti šajā plānā vai programmā definētā ietvara elementi tiks konkretizēti kādā citā dokumentā.
Turklāt, kā norāda prasītāji pamatlietā, saskaņā ar 2000. gada likuma 15. panta 1. punktu plānošanas iestāžu pienākums ir atbilstoši to pilnvarām veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu attīstības plāna mērķus.
Ņemot vērā šī sprieduma 30.–32. punktā izklāstītos apsvērumus, plāns, kas pieņemts, pamatojoties uz juridisku pamatu, kurš paredzēts tādā plānā kā Dublinas pilsētas attīstības plāns 2016.–2022. gadam, varētu būt plāns, kura pieņemšanu reglamentē normatīvie vai administratīvie noteikumi Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta izpratnē, vai pat, ņemot vērā 2000. gada likuma 15. panta 1. punktu, – šādos noteikumos prasītais plāns.
Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai var uzskatīt, ka ģenerālplāns ir pieņemts, pamatojoties uz šī sprieduma 19. punktā minēto Dublinas pilsētas attīstības plāna 2016.–2022. gadam noteikumu.
Otrām kārtām, runājot par Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, jāatgādina, ka saskaņā ar šo tiesību normu ietekmes uz vidi novērtējums ir jāveic attiecībā uz visiem plāniem un programmām, kuri atbilst diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, tie ir jāizstrādā attiecībā uz šajā noteikumā minētajām nozarēm (pirmais nosacījums), un ir jādefinē ietvars, kādā Direktīvas 2011/92 I un II pielikumā uzskaitīto projektu īstenošana var tikt atļauta nākotnē (otrais nosacījums).
Tā kā ģenerālplāns attiecas uz pilsētas teritorijas plānošanas un/vai zemes izmantošanas nozarēm un tā kā šīs nozares ir minētas Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā, pirmais šajā tiesību normā paredzētais nosacījums, šķiet, ir izpildīts.
Attiecībā uz otro minētajā tiesību normā paredzēto nosacījumu jāatgādina, ka jēdziens “plāni un programmas” attiecas uz visiem aktiem, kas, nosakot attiecīgajā nozarē piemērojamos noteikumus un kontroles mehānismus, paredz būtisku kritēriju un detalizētu nosacījumu kopumu, lai atļautu un īstenotu vienu vai vairākus projektus, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi (spriedums, 2022. gada 22. februāris, Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka jēdziens “plāni un programmas” ietver ne tikai to sagatavošanu, bet arī grozīšanu un tādējādi tā mērķis ir nodrošināt, ka attiecībā uz noteikumiem, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, tiek veikts ietekmes uz vidi novērtējums (spriedums, 2019. gada 12. jūnijs, CFE,
C‑43/18
,
EU:C:2019:483
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Direktīvas 2001/42 3. panta 3. punktu šajā jēdzienā principā ir aptvertas arī nelielas izmaiņas šīs direktīvas 3. panta 2. punktā minētajos plānos un programmās. Proti, tostarp attiecībā uz šādām nelielām izmaiņām dalībvalstīm ir jānosaka, vai tām var būt būtiska ietekme uz vidi.
Tādējādi minētajam jēdzienam noteikti ir jāietver arī akti, kas, negrozot plānu vai programmu, tomēr ļauj atkāpties no dažiem elementiem šajā plānā vai programmā definētajā ietvarā, kurā Direktīvas 2011/92 I un II pielikumā uzskaitīto projektu īstenošana var tikt atļauta nākotnē.
Atbilstoši Direktīvas 2001/42 1. panta formulējumam tās mērķis ir nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni un veicināt noturīgu attīstību, sekmējot ekoloģisko apsvērumu integrēšanu plānu un programmu sagatavošanas un pieņemšanas procesā, nodrošinot, lai saskaņā ar šo direktīvu tiktu veikts vides novērtējums tādiem plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi.
Šis mērķis būtu apdraudēts, ja būtu iespējams atkāpties no ietvara, kāds tas definēts plānā vai programmā, kurai ir veikts vides novērtējums Direktīvas 2001/42 izpratnē un kura ir izstrādāta, ņemot vērā saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu šī novērtējuma rezultātā gūtās atziņas, un šāda atkāpe nav pakārtota vismaz no minētās direktīvas 3. panta 3. punkta izrietošam pienākumam noteikt, vai šai atkāpei var būt būtiska ietekme uz vidi.
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirms ģenerālplāna pieņemšanas pamatlietā aplūkotās teritorijas nākotnes attīstība bija noteikta Dublinas pilsētas attīstības plānā 2016.–2022. gadam, kā arī Dublinas pilsētas domes 2017. gada jūlijā pieņemtajā attīstības ietvarplānā, kura mērķis saskaņā ar pašu tā formulējumu bija “atspoguļot [šajā Dublinas pilsētas attīstības plānā 2016.–2022. gadam] noteiktās prasības un principus attiecībā uz [pamatlietā aplūkotās teritorijas] plānošanu un attīstību”.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka, lai gan šajā ietvarplānā bija iekļauts priekšlikums par parka 0,2 hektāru platībā izveidi šajā teritorijā, ģenerālplānā ir paredzēts atteikties no šī pilsētas laukuma izveides.
Otrkārt, šī tiesa norāda, ka, lai gan ar ģenerālplānu formāli netiek grozīts Dublinas pilsētas attīstības plāns 2016.–2022. gadam, tajā ir paredzēts atļaut apbūves darbus, kas neatbilst šim plānam, un faktiski tas nozīmētu atkāpšanos no tā, ciktāl tajā ir skaidri paredzēts cits plānojums, it īpaši attiecībā uz ēku augstumu.
Šādi elementi var tikt analizēti tādējādi, ka ģenerālplāns ir plāns vai programma, kas ietilpst Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomā, bet attiecīgā gadījumā nevar uzskatīt, ka šie elementi jau izriet no citiem aktiem, kuriem ir veikts vides novērtējums šīs direktīvas izpratnē, kā, piemēram, no 2018. gada pamatnostādnēm.
Tomēr iesniedzējtiesa arī norāda, ka ģenerālplāns nav “saistošs pats par sevi”.
Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tīri indikatīva rakstura noteikumi neatbilst Direktīvas 2001/42 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajam otrajam nosacījumam. Lai izpildītu šo nosacījumu, tiem ir jābūt saistošiem vismaz šādu projektu atļauju izsniegšanas jomā kompetentajām iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, A u.c. (Vējturbīnas Ālterā un Nēvelē),
C‑24/19
,
EU:C:2020:503
,
76.
un
77.
punkts).
Tikai saistoši akti var ierobežot šo iestāžu rīcības brīvību un tādējādi var izslēgt tādas projektu īstenošanas kārtības [piemērošanu], kas var izrādīties labvēlīgāka videi, tādēļ šādiem aktiem ir jāveic vides novērtējums Direktīvas 2001/42 izpratnē.
No tā izriet, ka tikai gadījumā, ja, piemērojot Īrijas tiesības, ģenerālplāns bija saistošs iestādei, kas ir kompetenta izsniegt atļauju pamatlietā aplūkotajam projektam, proti, konkrētajā gadījumā aģentūrai – un tas ir jākonstatē iesniedzējtiesai –, ņemot vērā šī sprieduma 47. punktā minēto atrunu, būtu jāuzskata, ka šis plāns ietilpst Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomā un ka tādējādi uz to bija jāattiecina vismaz saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu dalībvalstīm saistošais pienākums konstatēt, vai tam var būt būtiska ietekme uz vidi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo līdz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts un 3. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka plāns ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ja, pirmkārt, to ir izstrādājusi vietējā līmeņa iestāde sadarbībā ar šajā plānā norādīto attīstītāju un šī iestāde to ir pieņēmusi, otrkārt, tas ir pieņemts, pamatojoties uz citā plānā vai programmā paredzētu noteikumu, un, treškārt, tajā ir paredzēti citi apbūves darbi nekā tie, kuri paredzēti citā plānā vai programmā, tomēr ar nosacījumu, ka tas ir saistošs vismaz šādu projektu atļauju izsniegšanas jomā kompetentajām iestādēm.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2011/92 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru dalībvalsts kompetentajām iestādēm, ja tās nolemj projektam piešķirt vai nepiešķirt atļauju, ir noteikts pienākums rīkoties atbilstoši pamatnostādnēm, kurās ir prasīts, ja iespējams, palielināt ēku augstumu un attiecībā uz kurām ir veikts vides novērtējums saskaņā ar Direktīvu 2001/42.
Konkrētajā gadījumā prasītāji pamatlietā pārmet aģentūrai, ka tā 2020. gada 14. septembra lēmumā ir ņēmusi vērā 2018. gada pamatnostādnes.
Kā izriet no šī sprieduma 23. punkta, šo pamatnostādņu mērķis būtībā ir noteiktās pilsētas teritorijās palielināt ēku augstumu. Šādā kontekstā tajās ir paredzēta specifiskā prasība Nr. 3, kurā ir noteikts:
“Teritorijas plānošanas politikas specifiskā prasība ir tāda, ka tad:
(A)
1.
ja būvatļaujas pieteikuma iesniedzējs norāda, kādēļ attīstības projekts atbilst iepriekš minētajiem kritērijiem; un ja
2.
teritorijas plānošanas iestādes novērtējums sakrīt ar plašākiem stratēģiskajiem un valsts politikas parametriem, kuri definēti valsts teritorijas attīstības plānā un šajās pamatnostādnēs;
teritorijas plānošanas iestāde var apstiprināt šādu plānojumu, pat ja attiecīgie attīstības plāna vai vietējā plāna specifiskie mērķi norādītu pretējo.
[..]”
Saskaņā ar 2000. gada likuma 28. panta 1.C punktu plānošanas iestādēm, pildot savus pienākumus, turklāt ir jāievēro tādas konkrētas prasības kā šī specifiskā prasība Nr. 3.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka dalībvalsts tiesību sistēmā var pastāvēt noteikumi vai prasības, kas jāievēro Direktīvā 2011/92 paredzēto projektu izstrādē un kas attiecīgā gadījumā var izslēgt noteiktas iespējas, pat tās, kuras konkrētā gadījuma apstākļos ir labvēlīgākas videi.
Direktīva 2001/42, kā tas izriet no tās sagatavošanas darbiem, tika pieņemta šī iemesla dēļ. Proti, no Priekšlikuma Padomes direktīvai par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (COM(96) 511 final) (
OV 1997, C 129, 14. lpp.
) izriet, ka Direktīvas 2001/42 pieņemšana bija pamatota it īpaši ar to, ka Direktīvas 85/337 piemērošana atklāja – projektu novērtēšanas brīdī būtiska ietekme uz vidi jau ir konstatēta, pamatojoties uz agrākiem teritorijas plānošanas pasākumiem, un līdz ar to, lai gan ir iespējams pārbaudīt šo ietekmi saistībā ar šo novērtējumu, to vairs nav iespējams pilnībā ņemt vērā, piešķirot atļauju attiecīgajam projektam, tāpēc lietderīgāk šādu ietekmi pārbaudīt jau sagatavošanas pasākumu posmā un ņemt to vērā šajā kontekstā.
Konkrētajā gadījumā, kā izriet no šī sprieduma 24. punkta, par 2018. gada pamatnostādnēm ir veikts vides novērtējums Direktīvas 2001/42 izpratnē.
Otrkārt, no vienas puses, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet – šajās pamatnostādnēs ir uzsvērts, ka, “lai pamatotu [..] priekšlikumus [..], var tikt prasīti specifiski novērtējumi un tie var ietvert [..] būtiskas prasības ietekmes uz vidi novērtējumam, tostarp [stratēģiskas ietekmes uz vidi novērtējumam Direktīvas 2001/42 izpratnē], [ietekmes uz vidi novērtējumam Direktīvas 2011/92 izpratnē], attiecīgam novērtējumam [Direktīvas 92/43 izpratnē] un vajadzības gadījumā – ietekmes uz vidi novērtējumam”.
No otras puses, nešķiet, bet tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ka 2000. gada likuma 28. panta 1.C punktā plānošanas iestādēm noteiktais pienākums ievērot specifiskas plānošanas politikas prasības, kas, iespējams, ir ietvertas tādās pamatnostādnēs kā pamatlietā aplūkotās, varētu jebkādā veidā mijiedarboties ar Īrijas kompetentajām iestādēm saistošajiem pienākumiem atbilstoši šī likuma X daļai, ar kuru Direktīvu 2011/92 transponē Īrijas tiesību sistēmā, un it īpaši ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktā paredzēto pienākumu katrā konkrētā gadījumā pienācīgi identificēt, raksturot un novērtēt projekta būtisko tiešo un netiešo ietekmi uz visiem pēdējā minētajā tiesību normā uzskaitītajiem faktoriem.
Jāpiebilst – katrā ziņā no specifiskās prasības Nr. 3 formulējuma, ciktāl tajā ir norādīts, ka teritorijas plānošanas iestāde “var” apstiprināt attīstības plānu, izriet, ka šai prasībai nav absolūta rakstura un tādējādi tā neuzliek pienākumu visos gadījumos palielināt ēku augstumu salīdzinājumā ar iespējami piemērojamajā attīstības plānā paredzēto augstumu, bet tas arī tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2011/92 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru dalībvalsts kompetentajām iestādēm, ja tās nolemj projektam piešķirt vai nepiešķirt atļauju, ir noteikts pienākums rīkoties saskaņā ar pamatnostādnēm, kurās ir prasīts, ja iespējams, palielināt ēku augstumu un attiecībā uz kurām ir veikts vides novērtējums saskaņā ar Direktīvu 2001/42.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/42/EK (2001. gada 27. jūnijs) par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu 2. panta a) punkts un 3. panta 2. un 3. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
plāns ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ja, pirmkārt, to ir izstrādājusi vietējā līmeņa iestāde sadarbībā ar šajā plānā norādīto attīstītāju un šī iestāde to ir pieņēmusi, otrkārt, tas ir pieņemts, pamatojoties uz citā plānā vai programmā paredzētu noteikumu, un, treškārt, tajā ir paredzēti citi apbūves darbi nekā tie, kuri paredzēti citā plānā vai programmā, tomēr ar nosacījumu, ka tas ir saistošs vismaz šādu projektu atļauju izsniegšanas jomā kompetentajām iestādēm.

2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku projektu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 16. aprīļa Direktīvu 2014/52/ES,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru dalībvalsts kompetentajām iestādēm, ja tās nolemj projektam piešķirt vai nepiešķirt atļauju, ir noteikts pienākums rīkoties saskaņā ar pamatnostādnēm, kurās ir prasīts, ja iespējams, palielināt ēku augstumu un attiecībā uz kurām ir veikts vides novērtējums saskaņā ar Direktīvu 2001/42.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.