CELEX: 62016CJ0482
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Članak 45. UFEU-a
Načelo nediskriminacije na temelju dobi
Povelja Europske unije o temeljnim pravima
Članak 21. stavak 1.
Direktiva 2000/78/EZ
Članci 2., 6. i 16.
Referentni datum za napredovanje
Diskriminatorni propis države članice kojim se isključuje uračunavanje razdoblja službe ostvarenih prije navršene osamnaeste godine života radi određivanja plaće
Stavljanje izvan snage odredbi koje su protivne načelu jednakog postupanja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 45. UFEU‑a, članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te članaka 2., 6. i 16. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (
SL 2000., L 303, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Georga Stollwitzera i ÖBB‑Personenverkehr AG (u daljnjem tekstu: ÖBB) o zakonitosti strukovnog sustava plaća koji je uspostavio austrijski zakonodavac kako bi uklonio diskriminaciju na temelju dobi.
Pravni okvir
Direktiva 2000/78
U skladu s člankom 1. Direktive 2000/78, „svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja”.
Članak 2. te direktive propisuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)
smatra se da se radi o neizravnoj diskriminaciji u slučaju kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje dovede u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolnog opredjeljenja, u usporedbi s ostalim osobama, osim u sljedećim slučajevima:
i.
ako su ta odredba, mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]
[…]”
U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (c) navedene direktive, u granicama nadležnosti prenesenih na Europsku uniju, ona se primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, među ostalim što se tiče uvjeta zapošljavanja i rada, uključujući i plaću.
Članak 6. stavak 1. iste direktive glasi kako slijedi:
„Neovisno o članku 2. stavku 2., države članice mogu predvidjeti da se različito postupanje na temelju dobi neće smatrati diskriminacijom, ako su, u kontekstu nacionalnog prava, te razlike objektivno i razumno opravdane legitimnim ciljem, uključujući legitimnu politiku zapošljavanja, tržište rada i strukovno obrazovanje te ako su načini ostvarivanja tog cilja primjereni i nužni.
Takvo različito postupanje može, između ostalog, uključivati:
(a)
postavljanje posebnih uvjeta za pristup zapošljavanju i strukovnom osposobljavanju, za zapošljavanje i obavljanje zanimanja, uključujući uvjete u pogledu otkaza i naknada za rad, za mlade osobe, starije radnike i osobe koje su dužne skrbiti o drugima, radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite;
(b)
određivanje minimalnih uvjeta u pogledu dobi, radnog iskustva ili godina provedenih u službi za pristup zapošljavanju ili određenim prednostima vezanim uz zaposlenje;
[…]”
Članak 16. stavak 1. točka (a) Direktive 2000/78 propisuje da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja.
Austrijsko pravo
Nakon presude od 18. lipnja 2009., Hütter (
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
), Bundesgesetz zur Neuordnung der Rechtsverhältnisse der Österreichischen Bundesbahnen (Bundesbahngesetz 1992) (Savezni zakon o novom uređenju pravnih odnosa u austrijskim saveznim željeznicama (Savezni zakon o željeznicama iz 1992.), BGBl. I, 825/1992) izmijenjen je tijekom 2011. (BGBl. I, 129/2011, u daljnjem tekstu: Savezni zakon o željeznicama iz 2011.). Ta je izmjena uvedena člankom 53.a toga zakona i, počevši od 1. siječnja 2004., ponovno je utvrđen referentni datum za napredovanje u karijeri.
U presudi od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
), Sud je presudio da je sustav uspostavljen člankom 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2011. protivan pravu Unije, posebno članku 2. i članku 6. stavku 1. Direktive 2000/78, s obzirom na to da se, radi dokidanja diskriminacije na temelju dobi, prema provedenoj izmjeni zakona uračunavaju razdoblja provedena u službi koja prethode osamnaestoj godini života, ali koja istodobno sadrži samo za radnike žrtve te diskriminacije odredbu koja produžuje za jednu godinu razdoblje potrebno za napredovanje u svakom od prva tri platna stupnja i koja stoga održava na snazi različito postupanje na temelju dobi. Nakon te presude, Savezni zakon o željeznicama iz 2011. ponovno je izmijenjen tijekom 2015. (BGBl. I, 64/2015, u daljnjem tekstu: Savezni zakon o željeznicama iz 2015.).
Članak 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. glasi:
„(1)   Referentni datum za napredovanje u karijeri je datum na koji po prvi put počinje teći razdoblje koje omogućuje dosezanje višeg platnog stupnja.
(2)   Za utvrđenje referentnog datuma za napredovanje u karijeri uračunavaju se samo razdoblja provedena na radu ili na školovanju u svojstvu pripravnika kod:
a)
[ÖBB‑a], jednog od njegovih pravnih prednika ili, počevši od stupanja na snagu naloženih postupaka razdvajanja i preustroja ÖBB‑Holding AG, društava navedenih u dijelu 3. toga saveznog zakona, u verziji saveznog zakona objavljenoj u BGBl. I 138/2003, njihovih pravnih sljednika i poduzetnika koji su nastali iz jednog od tih društava nakon mjera preustroja donesenih u okviru prava društava na snazi kao i poduzetnika kojima je [ÖBB] prenio radne odnose zaposlenika zaposlenih na dan 31. prosinca 2003. na temelju ugovora ili nakon jednog (ili više) prijenosa poduzeća i
b)
poduzetnika koji posluju u sektoru željezničke infrastrukture i/ili prometa u državi članici Europskog gospodarskog prostora (EGP), u Republici Turskoj ili Švicarskoj Konfederaciji, pod uvjetom da takva obveza proizlazi iz sporazuma o pridruživanju odnosno o slobodi kretanja.
(3)   Napredovanje nastupa 1. siječnja nakon proteka roka za napredovanje.
[…]
(5)   Nakon što pravilno dostavi i dokaže prethodna razdoblja provedena u službi, najkasnije na dan isteka roka navedenog u stavku 4., klasifikacija u platnim stupnjevima platnih razreda navedenih u prilozima 2. i 2.a [Allgemeine Vertragsbedingungen für Dienstverträge bei den Österreichischen Bundesbahnen (AVB) (Opći uvjeti koji se primjenjuju na ugovore o radu sklopljene sa službama austrijskih saveznih željeznica)] obavlja se na osnovi referentnog datuma za napredovanje u karijeri, koji je utvrđen u skladu sa stavkom 2.
(6)   Klasifikacija predviđena u stavku 5. ne dovodi ni do kakvog smanjenja plaće primljene prije objave saveznog zakona u BGBl. I 64/2015. Ako klasifikacija prema stavku 5. dovede do smanjenja primljene plaće u odnosu na posljednji mjesec koji je prethodio objavi [Saveznog zakona o željeznicama iz 2015.], potonja primljena plaća zadržava se sve dok plaća koja proizlazi iz klasifikacije prema stavku 5. ne dosegne razinu zadržane plaće u skladu s prilozima 2. i 2.a [Općih uvjeta koji se primjenjuju na ugovore o radu sklopljene sa službama austrijskih saveznih željeznica].
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
G. Stollwitzer počeo je raditi 17. siječnja 1983. kod jednog od pravnih prednika ÖBB‑a. Uračunavanjem razdoblja koja je G. Stollwitzer proveo u službi prije njegova zapošljavanja utvrđen je referentni datum za njegovo napredovanje u karijeri na dan 2. srpnja 1980.
Na temelju tog datuma utvrđuje se, među ostalim, platna grupa u platnom razredu u okviru kojeg radnik ostvaruje, u redovnim razmacima, napredovanje po stupnjevima. Ona je u to vrijeme bila utvrđena uračunavanjem razdoblja provedenih u službi prije zapošljavanja, s time da su bila isključena razdoblja koja prethode osamnaestoj godini života. Razdoblje koje se tražilo za napredovanje bilo je određeno na dvije godine za sve stupnjeve.
Nakon donošenja članka 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015., austrijski zakonodavac se, u odnosu na ÖBB, odlučio za cjelokupnu i retroaktivnu reformu uračunavanja prethodnih razdoblja provedenih na radu kako bi otklonio diskriminaciju na temelju dobi, kao što je ona koju je Sud utvrdio u svojoj presudi od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
).
Na temelju presuda od 18. lipnja 2009., Hütter (
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
) i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
) G. Stollwitzer podnio je Landesgerichtu Innsbruck (Zemaljski sud u Innsbrucku, Austrija) tužbu protiv ÖBB‑a, kako bi se potonjem naložilo da mu plati iznos koji odgovara razlici između primljene plaće tijekom 2008. do 2015. i iznosa na koji bi, po njegovu mišljenju, imao pravo da je razdoblje potrebno za napredovanje utvrđeno uzimajući u obzir pravnu situaciju koja je postojala prije stupanja na snagu članka 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015., s time da se uključe razdoblja provedena u službi prije njegova 18. rođendana.
Landesgericht Innsbruck (Zemaljski sud u Innsbrucku) odbio je tužbu, smatrajući da je retroaktivnom primjenom članka 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. ukinuta sva diskriminacija na temelju dobi. Budući da G. Stollwitzer nije mogao pružiti dokaz o razdobljima provedenima u službi koja se traže na temelju članka 53.a stavka 2. toga zakona, utvrđenje referentnog datuma za potrebe obračuna plaće u njegovu slučaju nije ni po čemu bilo drukčije.
G. Stollwitzer podnio je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Oberlandesgerichtu Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku, Austrija). Usporedno s tim, pokrenuo je postupak pred Verfassungsgerichtshofom (Ustavni sud, Austrija), koji je nakon provedenog postupka proglasio članak 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. sukladnim austrijskom ustavnom poretku. Verfassungsgerichtshof (Ustavni sud) je u tom pogledu naveo da su nakon presude od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
) referentni datumi za napredovanje za sve radnike ponovno utvrđeni na detaljan način. U slučaju da bi učinak promjene referentnih datuma za napredovanje bio takav da neke od njih stavlja u nepovoljniji položaj, postojeće plaće bile bi zadržane u skladu s člankom 53.a stavkom 6. toga zakona (u daljnjem tekstu: zaštitna klauzula), kako bi se poštovalo načelo zaštite legitimnih očekivanja.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da treba ispitati je li člankom 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. stvarno otklonjena svaka diskriminacija na temelju dobi. U tom pogledu, trebalo bi ispitati nije li tom odredbom uspostavljen drugi oblik diskriminacije u odnosu na ranije primijenjene odredbe.
U tim okolnostima Oberlandesgericht Innsbruck (Visoki zemaljski sud u Innsbrucku) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pravo Unije u sadašnjem stanju – osobito opće načelo jednakog postupanja prava Unije, opće načelo zabrane diskriminacije na temelju dobi u smislu članka 6. stavka 3. UEU‑a i članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, zabranu diskriminacije u vezi sa slobodom kretanja radnika iz članka 45. UFEU‑a i Direktivu 2000/78 – tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji u svrhu uklanjanja jednog slučaja diskriminacije na temelju dobi koji je utvrdio Sud [u presudi od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
)] (odnosno neuzimanja u obzir prethodnih razdoblja provedenih u službi zaposlenika [ÖBB‑a]) uzima u obzir razdoblja provedenih u službi prije navršene osamnaeste godine života manjeg dijela zaposlenika ÖBB‑a diskriminiranih na temelju starog propisa o prethodnim razdobljima provedenima na radu prije nego što su navršili osamnaest godina (iako samo ona stvarno provedena kod ÖBB‑a i usporedivih javnih poduzetnika koji posluju u sektoru infrastruktura i/ili željezničkog prijevoza u Uniji, EGP‑u ili u državama koje su s Unijom povezane sporazumima o pridruživanju i/ili o slobodi kretanja radnika), ali kod najvećeg broja prvobitno diskriminiranih zaposlenika ÖBB‑a ipak ne uzima u obzir sva razdoblja provedena u službi prije navršenih osamnaest godina, a osobito ne uzima u obzir ono razdoblje koje dotičnim zaposlenicima ÖBB‑a omogućuje da bolje obavljaju posao, kao na primjer, razdoblje službe kod privatnih ili drugih javnih poduzetnika koji posluju u sektoru prijevoza i/ili infrastrukture, koji proizvode, koriste ili održavaju infrastrukturu koju koristi poslodavac [ÖBB] (željeznička vozila, šine, vodove, električne i elektronske instalacije, konstrukcije kolodvora, postavnice i slično), ili kod s njima [usporedivih] poduzetnika, te time stvarno u odnosu na daleko najveći broj zaposlenika ÖBB‑a pogođenih uređenjem koje je diskriminirajuće na osnovi dobi definitivno utvrđuje diskriminaciju na temelju dobi?
2)
Ostvaruju li se ponašanjem države članice, koja je stopostotni vlasnik željezničkog prijevoznika i faktično poslodavac zaposlenika zaposlenih kod tog poduzetnika, pretpostavke za odgovornost za štetu te države članice na temelju prava Unije koje je Sud definirao u svojoj sudskoj praksi, a osobito uvjet dovoljne ozbiljnosti povrede prava Unije, na primjer povrede članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78 u vezi s njezinim člankom 1., kako su protumačeni u više presuda Suda [presude od 18. lipnja 2009., Hütter (
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
), od 16. siječnja 2014., Pohl (
C‑429/12
,
EU:C:2014:12
) i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
)], kada ta država članica iz isključivo fiskalnih razloga pokušava otkloniti putem retroaktivnih izmjena zakona iz 2011. i 2015. prava tih zaposlenika na plaćanje zaostalih plaća, koja su priznata u poretku Unije zbog diskriminacije, među ostalim na temelju dobi, koju je Sud utvrdio u [tim] presudama […], a koja je priznata i većim brojem nacionalnih sudskih odluka, među ostalim i Oberster Gerichtshofa (Vrhovni sud, Austrija) […]?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a te članke 2., 6. i 16. Direktive 2000/78 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se – radi dokidanja diskriminacije na temelju dobi koja je nastala primjenom nacionalnog propisa prema kojemu se, za potrebe klasifikacije radnika u sustavu plaća, uračunavaju samo razdoblja provedena na radu poslije navršene osamnaeste godine života – za sve radnike retroaktivno ukida ta dobna granica, ali kojim se dopušta da se u obzir uzme isključivo iskustvo stečeno kod poduzetnika koji posluju u istom gospodarskom sektoru.
Ponajprije valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako iz naslova i preambule tako i iz sadržaja i krajnjeg cilja Direktive 2000/78 proizlazi da se njome želi uspostaviti opći okvir koji bi svakoj osobi osigurao jednakost postupanja „pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja”, pružajući tako učinkovitu zaštitu od diskriminacije na temelju nekog od razloga iz njezina članka 1., među kojima je i dob (vidjeti osobito presudu od 10. studenoga 2016., de Lange,
C‑548/15
,
EU:C:2016:850
, točku
16.
i navedenu sudsku praksu).
Valja podsjetiti da na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2000/78, za njezine potrebe „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje svake izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive, među kojima je i dob.
U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) navedene direktive, radi se o izravnoj diskriminaciji kada se prema osobi zbog njezine dobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u usporedivoj situaciji. U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78, neizravna diskriminacija postoji kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje može dovesti u neravnopravan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako su to mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.
Kako to proizlazi iz spisa kojime Sud raspolaže, u članku 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. predviđene su tri faze. Prva faza sastoji se u retroaktivnom ponovnom utvrđenju referentnog datuma za napredovanje u karijeri odnosnog radnika na platnoj ljestvici koja je vezana za njegovo zapošljavanje. Stoga, prema tom propisu, za utvrđenje tog novog datuma uračunavaju se isključivo prethodna razdoblja provedena na radu kod nacionalnih željezničkih prijevoznika te željezničkih prijevoznika drugih država članica, Republike Turske i Švicarske Konfederacije, i to čitava razdoblja, neovisno o godinama života koje je radnik tada imao. S druge strane, tim novim propisom nije predviđeno da se osim tih razdoblja uračunavaju druga razdoblja koja je navedeni radnik prethodno proveo na radu.
Druga faza sastoji se od ponovne klasifikacije dotičnog radnika s obzirom na novi referentni datum za potrebe njegova napredovanja, odnosno od toga da se na njega primjeni sustav uspostavljen člankom 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. Novi referentni datum utvrđen za potrebe napredovanja može stoga dovesti do povećanja primljene plaće i slijedom toga dovesti do isplate zaostalih plaća. Sukladno zaštitnoj klauzuli, ako novi referentni datum za napredovanje u karijeri dovede do klasifikacije odnosnog radnika u niži stupanj, stvarno primljena plaća u trenutku utvrđenja tog novog datuma zadržava se zbog zaštite stečenih prava. Ta se plaća jamči sve dok radnik ne dosegne razdoblje u službi koje je na osnovi novog referentnog datuma za napredovanje u karijeri potrebno za prelazak na viši stupanj.
Treća faza koju je predvidio austrijski zakonodavac sastoji se od uvođenja, za sve radnike ÖBB‑a, dodatnog platnog stupnja prije posljednjeg stupnja, kojime se nadomještaju negativni novčani učinci do kojih bi inače došlo zbog promjene referentnog datuma za potrebe njihova napredovanja.
Valja ispitati nastavlja li se tim propisom diskriminacija na temelju dobi iz ranijih sustava i uspostavlja li se nova diskriminacija na temelju dobi između radnika ÖBB‑a.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi povećanje plaće koje proizlazi iz uračunavanja razdoblja provedenih u službi prije osamnaeste godine života, u skladu s presudama od 18. lipnja 2009., Hütter (
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
) i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
), bilo svedeno na nulu sustavom koji je uspostavljen člankom 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015., kao prvo, zbog gotovo nepostojećeg uračunavanja razdoblja provedenih u službi od osamnaeste godine života do dana stupanja u službu, razdoblja koja ipak omogućuju dotičnom radniku da bolje obavlja svoje obveze, kao drugo, zbog uvođenja novog pretposljednjeg platnog stupnja i, kao treće, zbog zaštitne klauzule. U svakom slučaju, te mjere dovode do smanjenja dohotka primljenog tijekom cijele profesionalne karijere radnika koji do tada nisu bili diskriminirani.
Kao prvo, valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev temelji taj zahtjev na pogrešnom tumačenju tih presuda. Naime, usklađivanje nacionalnog zakonodavstva s presudom od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
) nužno ne daje radnicima koji su bili predmet diskriminacije, koju je Sud utvrdio, pravo na takvo povećanje plaće. Kako je to sud naveo u točkama 43. do 45. te presude, iako su države članice, u skladu s člankom 16. Direktive 2000/78, dužne ukinuti sve zakone i druge propise koji su protivni načelu jednakog postupanja, taj im članak međutim ne nameće poduzimanje određene mjere u slučaju povrede zabrane diskriminacije, već im ostavlja slobodu izbora među različitim rješenjima koja su prikladna za postizanje cilja čijem ostvarenju služe, ovisno o različitim situacijama koje se mogu zbiti.
Stoga, takvo usklađivanje, čiji je cilj ukinuti diskriminaciju na temelju dobi, u skladu s člankom 16. te direktive, nema nužno za posljedicu to da se omogući radniku, čija razdoblja provedena na radu prije osamnaeste godine života nisu uračunata prilikom utvrđenja njegova napredovanja zbog primjene diskriminirajućeg nacionalnog zakonodavstva, da ostvari financijsku naknadu koja odgovara razlici između plaće na koju bi imao pravo da nije bilo diskriminacije i one koju je stvarno primio.
Drugim riječima, ukidanje diskriminacije stoga ne znači da osoba koja je diskriminirana u ranijem pravnom sustavu automatski ostvaruje pravo retroaktivno na takvu razliku plaće ili na povećanje plaće u budućnosti. To je tako samo u slučaju da, i u razdoblju dok, nacionalni zakonodavac nije donio mjere kojima se ponovno uspostavlja jednako postupanje. Naime, u tom slučaju poštovanje načela jednakosti može se postići jedino davanjem osobama koje se nalaze u nepovoljnijem položaju istih prednosti koje imaju osobe u privilegiranom položaju, a taj sustav, uslijed nepravilne primjene prava Unije, ostaje jedini valjani referentni sustav (presuda od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr,
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, kako bi uklonio diskriminaciju na temelju dobi koju je Sud utvrdio u presudi od 18. lipnja 2009., Hütter (
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
), austrijski zakonodavac bio je slobodan odlučiti, kako je i učinio, retroaktivno izmijeniti cijeli sustav uračunavanja prethodnih razdoblja provedenih na radu. Jednostavno uklanjanje zabrane uračunavanja radnog iskustva stečenog prije navršene osamnaeste godine života bila je samo jedna od mogućnosti koje je taj zakonodavac imao na raspolaganju kako bi postigao usklađivanje s odredbama Direktive 2000/78.
Valja također navesti da je, zbog retroaktivnog stupanja na snagu, kriterij dobi formalno ukinut i stoga je omogućeno uzimanje u obzir stečenog iskustva, neovisno o dobi kada je ono stečeno.
Osim toga, članak 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. na jednak se način primjenjuje na sve radnike ÖBB‑a, dakle, na one koji su bili diskriminirani u starom sustavu i na one koji su u tom sustavu bili favorizirani, i njime se svi radnici prenose u novi sustav plaća koji se njime uspostavlja.
Članak 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. razlikuje se u tom pogledu od nacionalnog propisa o kojemu je bila riječ u predmetima u kojima su donesene presude od 11. studenoga 2014., Schmitzer (
C‑530/13
,
EU:C:2014:2359
) i od 28. siječnja 2015., ÖBB Personenverkehr (
C‑417/13
,
EU:C:2015:38
), u kojima je novi propis proizvodio učinke samo u odnosu na radnike koji su bili diskriminirani u starom sustavu i stoga zadržavao razliku postupanja između tih dviju skupina radnika u odnosu na njihovu klasifikaciju na platnoj ljestvici.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da je radnicima koji su prije navršene osamnaeste godine života proveli razdoblja na radu ili na školovanju koja se ne uzimaju u obzir na osnovi sustava iz članka 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. (u daljnjem tekstu: nerelevantno iskustvo), kao i prije stupanja na snagu toga zakona, odbijeno uračunavanje tih razdoblja, i to za potrebe utvrđenja plaće primljene prije objave navedenog zakona, čije je zadržavanje zajamčeno istom zaštitnom klauzulom, kao i za potrebe plaćanja zaostalih plaća koje još nisu zastarjele.
Međutim, ta se kategorija sastoji isključivo od radnika koji imaju samo iskustvo koje nije relevantno.
Stoga, zaključak suda koji je uputio zahtjev, prema kojem diskriminacija na temelju dobi može nastati zbog neuračunavanja razdoblja provedenih prije osamnaeste godine života kod drugih poduzetnika, ponovno dovodi u pitanje nove načine uzimanja u obzir iskustva na koje se odlučio nacionalni zakonodavac.
Austrijska vlada u tom pogledu ističe da je to što se prema prijašnjem propisu, bez ograničenja i samo polovično, uzimalo u obzir irelevantno iskustvo prelazilo priznavanje stečenog iskustva u predmetnom području i, u bitnome, predstavljalo iste nepogodnosti kao i kriterij dobi, s obzirom na to da se ono nije temeljilo na iskustvu koje omogućuje dotičnom radniku da bolje obavlja svoje obveze u službi ÖBB‑a.
U tom pogledu valja podsjetiti, s jedne strane, da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda činjenica nagrađivanja iskustva stečenog u predmetnom sektoru, koja radnika stavlja u položaj da bolje obavlja svoje obveze, predstavlja legitiman cilj politike plaća (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2006., Cadman,
C‑17/05
,
EU:C:2006:633
, t.
34.
i slj. i od 18. lipnja 2009., Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu). Poslodavac je stoga načelno slobodan da, prilikom određivanja plaće, ne uzme u obzir ranije provedena razdoblja na radu.
S druge strane, Sud je smatrao da, iako odredba nacionalnog prava prema kojoj se uračunavaju samo neka prethodna razdoblja provedena na radu, dok se druga zanemaruju, može stvoriti razliku u postupanju između radnika s obzirom na datum njihova zapošljavanja kod predmetnog poduzetnika, potonja se, izravno ili neizravno, ne temelji na dobi kao ni na nekom događaju povezanom s dobi. Naime, iskustvo stečeno kod drugih poduzetnika nije uzeto u obzir, neovisno o dobi kada je ono stečeno ili o dobi dotičnog radnika prilikom zapošljavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2012., Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt Gesellschaft,
C‑132/11
,
EU:C:2012:329
, t.
29.
).
Kao treće, u odnosu na zaštitnu klauzulu, u skladu s kojom se, ako novi referentni datum za napredovanje u karijeri dovede do klasifikacije odnosnog radnika u niži razred, zadržava stvarno primljena plaća u trenutku utvrđenja tog novog datuma, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da ta klauzula jamči radniku prelazak u novi sustav bez financijskog gubitka, poštujući stečena prava i zaštitu legitimnih očekivanja, što predstavlja legitimni cilj politike zapošljavanja i tržišta rada.
U svakom slučaju, valja navesti da se takva klauzula odnosi samo na radnike koji ne mogu iskoristiti svoje iskustvo koje nije relevantno. Stoga, u svakom slučaju, navodna diskriminacija vezana za posljedice donošenja zaštitne klauzule ne može se temeljiti na kriteriju dobi, već na načinu uzimanja u obzir ranijeg iskustva. Iz točaka 39. i 40. ove presude proizlazi da se takva osnova u ovom slučaju ne može dovesti u pitanje.
Isto vrijedi i u odnosu na uvođenje pretposljednjeg platnog stupnja, čiji je cilj, kako to proizlazi posebno iz odgovora na pitanje Suda, nadomjestiti učinke vezane uz ponovnu klasifikaciju u niži razred.
Stoga, u odnosu na obveze koje države članice imaju na temelju prava Unije da ukinu diskriminaciju na temelju dobi prilikom uračunavanja prethodnih razdoblja provedenih na radu kao i na slobodu nacionalnog zakonodavca kod uređenja sustava plaća radnika ÖBB‑a, valja navesti da potrebna izmjena prava na snazi ne postaje diskriminirajuća zbog činjenice da ona, u okviru općeg prijenosa radnika u novi sustav uzimanja u obzir ranijeg iskustva prema kojemu ne dolazi do različitog postupanja na temelju dobi, ne pogoduje svim radnicima. Stoga proizlazi da, u tom kontekstu, austrijski zakonodavac nije prekoračio granice ovlasti koju ima u tom području.
U tim okolnostima, imajući u vidu široku marginu prosudbe priznatu državama članicama ne samo u odnosu na izbor postizanja određenog cilja u području socijalne politike i zapošljavanja već i u odnosu na definiranje mjera kojima se on može postići, valja navesti da je austrijski zakonodavac, u okviru postupka donošenja članka 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015., poštovao ravnotežu između, s jedne strane, ukidanja diskriminacije na temelju dobi i, s druge strane, zadržavanja stečenih prava u starom pravnom sustavu.
Naposljetku, u odnosu na članak 45. UFEU‑a, s obzirom na to da je u članku 53.a Saveznog zakona o željeznicama iz 2015. izrijekom predviđeno zbrajanje prethodnih razdoblja provedenih na radu u željezničkom sektoru u drugim državama članicama, valja navesti da Sud ne raspolaže niti jednim elementom koji mu omogućuje utvrđenje eventualne povrede slobode kretanja radnika predviđene u tom članku.
Imajući u vidu sve gornje navode, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a te članke 2., 6. i 16. Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se – radi dokidanja diskriminacije na temelju dobi koja je nastala primjenom nacionalnog propisa prema kojemu se, za potrebe klasifikacije radnika u sustavu plaća, uračunavaju samo razdoblja provedena na radu poslije navršene osamnaeste godine života – za sve radnike retroaktivno ukida ta dobna granica, ali kojim se dopušta da se u obzir uzme isključivo iskustvo stečeno kod poduzetnika koji posluju u istom gospodarskom sektoru.
Drugo pitanje
S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 45. UFEU‑a te članke 2., 6. i 16. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis, poput onoga u glavnom postupku, kojim se – radi dokidanja diskriminacije na temelju dobi koja je nastala primjenom nacionalnog propisa prema kojemu se, za potrebe klasifikacije radnika u sustavu plaća, uračunavaju samo razdoblja provedena na radu poslije navršene osamnaeste godine života – za sve radnike retroaktivno ukida ta dobna granica, ali kojim se dopušta da se u obzir uzme isključivo iskustvo stečeno kod poduzetnika koji posluju u istom gospodarskom sektoru.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački