CELEX: 62020CJ0698
Előzetes döntéshozatal
Strukturális alapok
Európai Regionális Fejlesztési Alap (ERFA)
Kohéziós Alap
1083/2006/EK rendelet
1303/2013/EU rendelet
Az Európai Unió általi finanszírozás
Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA)
1290/2005/EK rendelet
1698/2005/EK rendelet
1306/2013/EU rendelet
Támogatási megállapodás
A kedvezményezettnek egy fizetésképtelenné vált banknál vezetett számlájára kifizetett pénzeszközök
Olyan nemzeti szabályozás, amely e pénzeszközöket nem zárja ki e bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2012. május 22‑i 423/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1260/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. július 11‑i 1083/2006/EK tanácsi rendelet (
HL 2006. L 210., 25. o.
; helyesbítések:
HL 2006. L 239., 248. o.
;
HL 2007. L 145., 38. o.
;
HL 2007. L 164., 36. o.
;
HL 2008. L 301., 40. o.
; a továbbiakban: 1083/2006 rendelet) 2. cikke 5. pontjának, 3. és 4. cikkének, 57. cikke (1) bekezdésnek, 70. és 80. cikkének értelmezésére, valamint az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra, a Kohéziós Alapra, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó közös rendelkezések megállapításáról, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra és az Európai Tengerügyi és Halászati Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1083/2006/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1303/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 347., 320. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 200., 140. o.
;
HL 2017. L 20., 4. o.
;
HL 2019. L 30., 121. o.
;
HL 2019. L 30., 122. o.
) 2. cikke 15. pontjának, 37. cikke (1) bekezdésének, 66. cikkének, 67. cikke (1) bekezdésének, 74. cikke (1) bekezdésének és 89. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Gmina Wieliszew (Wieliszew település önkormányzata, Lengyelország; a továbbiakban: önkormányzat) és a Syndyk masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej (a kézműipari és mezőgazdasági szövetkezeti bank felszámolója) között, az önkormányzat által e bank számláján elhelyezett 2439814 lengyel złoty (PLN) (hozzávetőleg 500000 euró) összegének a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából való kizárására vonatkozóan folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A jegyzőkönyv
Az Európai Unió kiváltságairól és mentességeiről szóló (7. sz.) jegyzőkönyv (a továbbiakban: jegyzőkönyv) 1. cikkének harmadik mondata értelmében „[az Európai Unió] vagyona és követelései a Bíróság engedélye nélkül nem képezhetik kényszerítő közigazgatási vagy bírósági intézkedés tárgyát.”
Az 1698/2005 rendelet
Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló, 2005. szeptember 20‑i 1698/2005/EK tanácsi rendelet (
HL 2005. L 277., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2007. L 4., 10. o.
,
HL 2012. L 206., 23. o.
) 2. cikkének i) pontja a „közkiadás” fogalmát a következőképpen határozta meg: „a műveletek finanszírozásához nyújtott bármely olyan közpénzből történő hozzájárulás, amely az állami, regionális vagy helyi közigazgatási szervek költségvetéséből vagy pedig az Európai Közösségek általános költségvetéséből származik; illetve bármely hasonló kiadás. Közpénzből történő hozzájárulásnak kell tekinteni bármely olyan, a műveletek finanszírozásához nyújtott hozzájárulást, amely a közjogi szerveknek, egy vagy több regionális vagy helyi hatóság társulásának, illetve az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [(
HL 2004. L 134., 114. o.
; helyesbítés:
HL 2014. L 339., 14. o.
)] szerinti közjogi szervek költségvetéséből származik”.
E rendelet 3. cikke a következőket írta elő:
„Az EMVA‑nak hozzá kell járulnia a fenntartható vidékfejlesztés elősegítéséhez a Közösségen belül, a közös agrárpolitika piac‑ és jövedelemtámogatási politikáit, a kohéziós politikát és a közös halászati politikát kiegészítő jelleggel.”
Az említett rendelet 4. cikkének (1) bekezdése így rendelkezett:
„A vidékfejlesztés támogatásának az alábbi célkitűzések eléréséhez kell hozzájárulnia:
a)
a mezőgazdaság és az erdészet versenyképességének javítása a szerkezetátalakítás, a fejlesztés és az innováció támogatása révén;
b)
a környezet és a vidék minőségének javítása a termőföld‑hasznosítás támogatása révén;
c)
az életminőség javítása a vidéki területeken és a gazdasági tevékenység diverzifikálásának ösztönzése.”
Ugyanezen rendelet 15. cikkének (1) bekezdése így rendelkezett:
„Az EMVA a tagállamokban vidékfejlesztési programokon keresztül működik. Ezek a programok a IV. címben meghatározott tengelyek szerint csoportosított intézkedéseken keresztül hajtják végre a vidékfejlesztési stratégiát, amelynek teljesítéséhez az EMVA‑tól kell támogatást igényelni.
A vidékfejlesztési programok [a] 2007. január 1‑je és 2013. december 31‑e közé eső időszakra vonatkoznak.”
Az 1698/2005 rendelet 72. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„A[z EK] 43. és 49. cikk szerinti a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára és vonatkozó szabályok sérelme nélkül, a tagállam biztosítja, hogy egy beruházási művelet csak akkor tarthatja meg az EMVA‑ból származó hozzájárulást, ha a művelet az irányító hatóság finanszírozási határozatát követő öt éven belül nem módosul lényegesen:
a)
a művelet természetét vagy a végrehajtás feltételeit érintően, vagy jogtalan előnyhöz juttatva egy céget vagy állami szervet [helyesen: valamely vállalkozást vagy közhasznú szervezetet];
b)
infrastrukturális eszköz tulajdonjogának természetében bekövetkezett változás, vagy a termelő tevékenység megszüntetése vagy áthelyezése eredményeként.”
Az 1083/2006 rendelet
Az 1083/2006 rendelet 1. cikkének első bekezdése szerint „az Európai Regionális Fejlesztési Alapra (ERFA), az Európai Szociális Alapra (ESZA) (a továbbiakban: a strukturális alapok) és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános szabályokat állapítja meg”.
Az említett rendelet 2. cikkének 5. pontja így rendelkezett:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
5.
»közkiadás«: a műveletek finanszírozásához nyújtott bármely, az állam, a regionális és helyi hatóságok, az Európai Közösségek költségvetéséből származó közpénzből való hozzájárulás, amely kapcsolódik a strukturális alapokhoz és a Kohéziós Alaphoz, továbbá bármely hasonló kiadás. A műveletek finanszírozásához nyújtott bármely olyan hozzájárulás, amely egy vagy több regionális vagy helyi hatóság közjogi intézményei vagy társulásai […] költségvetéséből származik, hasonló kiadásnak tekintendő”.
Az említett rendelet „Célkitűzések” című 3. cikke szerint:
„(1)   A Közösség által a[z EK] 158. cikk[el] összhangban végrehajtott intézkedések célja a kibővített Európai Unió gazdasági és társadalmi kohéziójának erősítése, hogy ezáltal támogassa a Közösség harmonikus, kiegyensúlyozott és fenntartható fejlődését. Ezen intézkedéseket az alapok, az Európai Beruházási Bank (EBB) és egyéb, már létező pénzügyi eszközök által nyújtott támogatással kell végrehajtani. Az említett fellépések célja, hogy csökkentsék a gazdasági, társadalmi és területi egyenlőtlenségeket, amelyek különösen a fejlődésben lemaradt országokban és régiókban, valamint a gazdasági és társadalmi átalakulással és a népesség elöregedésével összefüggésben alakultak ki.
Az alapok keretében végrehajtott intézkedéseknek – nemzeti és regionális szinten – magukban kell foglalniuk a fenntartható fejlődést célzó közösségi prioritásokat azáltal, hogy fokozzák a növekedést, a versenyképességet és növelik a foglalkoztatást, a társadalmi befogadást, valamint védik és javítják a környezet minőségét.
(2)   E célból az ERFA, az ESZA, a Kohéziós Alap, az EBB és az egyéb, már létező közösségi pénzügyi eszközök mindegyike megfelelő módon hozzájárul a következő három célkitűzés megvalósításához:
a)
a »konvergencia« célkitűzés arra irányul, hogy felgyorsítsa a konvergencia folyamatát a legkevésbé fejlett tagállamokban és régiókban azáltal, hogy a fizikai és emberi tőkébe való jobb minőségű beruházással javítja a növekedés és a foglalkoztatás feltételeit, fokozza az innováció és a tudásalapú társadalom fejlődését, a gazdasági és társadalmi változásokhoz való alkalmazkodóképességet, a környezet védelmét és állapotának javítását, és a közigazgatás hatékonyságát. Ez [a strukturális alapok és a Kohéziós Alap] elsődleges célkitűzése;
b)
a »regionális versenyképesség és foglalkoztatás« célkitűzés arra irányul, hogy – a legkevésbé fejlett régiókon kívül – növelje a régiók versenyképességét, vonzerejét és foglalkoztatási rátáját, felkészülve a – többek között a kereskedelmi nyitáshoz kapcsolódó – gazdasági és társadalmi változásokra a humán tőkébe való beruházás minőségének javítása, az innováció, a tudásalapú társadalom, a vállalkozói szellem előmozdítása, a környezet védelme és állapotának javítása, továbbá az elérhetőség javítása, a munkavállalók és az üzleti vállalkozások alkalmazkodóképességének növelése, illetve a nyitott munkaerőpiac fejlesztése révén;
c)
az »európai területi együttműködés« célkitűzés arra irányul, hogy erősítse a határokon átnyúló együttműködést közös helyi és regionális kezdeményezések útján, a transznacionális együttműködést az integrált területi fejlődéshez vezető, a közösségi prioritásokhoz kapcsolódó intézkedések révén, valamint az interregionális együttműködést és tapasztalatcserét a megfelelő területi szinten.
(3)   A (2) bekezdésben említett három célkitűzés alapján az alapokból nyújtott támogatás – az alapok természete szerint – egyrészről figyelembe veszi az egyedi gazdasági és társadalmi jellemzőket, másrészről pedig a sajátos területi jellemzőket. A támogatás a gazdaság diverzifikációja által megfelelő módon támogatja a fenntartható városfejlesztést, különösen a területfejlesztés, valamint a vidéki térségek és a halászattól függő térségek megújulásának részeként. A támogatás továbbá kiterjed azokra a térségekre, amelyek olyan földrajzi vagy természeti hátrányok által érintettek, amelyek súlyosbítják a fejlesztéssel kapcsolatos problémákat, különös tekintettel a[z EK] 299. [cikk] (2) bekezdésében említett legkülső régiókra, valamint kiterjed a nagyon kis népsűrűségű északi térségekre, egyes szigetekre és szigeten fekvő tagállamokra, illetve a hegyvidéki térségekre.”
Ugyanezen rendelet „Eszközök és feladatok” címet viselő 4. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Az alapok, összhangban az egyes alapokat szabályozó különös rendelkezésekkel, a következőképpen járulnak hozzá a 3. cikk (2) bekezdésében említett három célkitűzés megvalósításához:
a)
»konvergencia« célkitűzés: az ERFA, az ESZA és a Kohéziós Alap;
b)
»regionális versenyképesség és foglalkoztatás« célkitűzés: az ERFA és az ESZA;
c)
»európai területi együttműködés« célkitűzés: az ERFA.”
Az 1083/2006 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése szerint az alapok számára biztosított európai uniós költségvetést a tagállamok és az Európai Bizottság közötti megosztott irányítás keretében kell végrehajtani.
E rendelet 57. cikkének (1) bekezdése így rendelkezett:
„A tagállam vagy az irányító hatóság biztosítja, hogy egy infrastrukturális beruházásból vagy termelő beruházásból álló művelet csak akkor tartja meg az alapokból származó hozzájárulást, ha a megvalósulását követő öt éven belül a művelet nem esik át olyan jelentős módosításon, amelyet valamely infrastruktúraegység tulajdonjogának jellegében bekövetkezett változás vagy termelőtevékenység megszűnése okoz, és amely érinti a művelet jellegét vagy végrehajtási feltételeit, vagy valamely cégnek vagy közjogi szervnek jogtalan előnyt biztosít.”
Az említett rendelet 70. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:
„(1)   A tagállamok felelősek az operatív programok irányításáért és ellenőrzéséért, különösen az alábbi intézkedések révén:
a)
annak biztosítása, hogy az operatív programok irányítási és ellenőrzési rendszere az 58–62. cikknek megfelelően létrejöjjön, és eredményesen működjön;
b)
a szabálytalanságok megelőzése, feltárása és korrigálása, valamint a jogosulatlanul kifizetett összegek – adott esetben a késedelmi kamatokkal együtt történő – visszafizettetése. Erről a tagállamok értesítik a Bizottságot, amelyet folyamatosan tájékoztatnak az államigazgatási és bírósági eljárások előrehaladásáról.
(2)   Ha a kedvezményezett számára jogosulatlanul kifizetett összeget nem lehet visszafizettetni, a tagállam felelős az elveszett összegeknek az Európai Unió általános költségvetésébe történő visszafizetéséért, amennyiben megállapítást nyer, hogy a felmerült veszteséget a tagállam által elkövetett hiba vagy gondatlanság okozta.”
Az említett rendelet 80. cikke a következőket írta elő:
„A tagállamok meggyőződnek arról, hogy a kifizetések teljesítéséért felelős szervezetek biztosítják, hogy a kedvezményezettek a közhozzájárulás teljes összegét a lehető leghamarabb és teljes egészében megkapják. Nem alkalmazható olyan levonás, visszatartás vagy bármilyen további külön díj vagy azzal megegyező hatású egyéb díj, amely csökkentené ezeket a kedvezményezettek számára kifizetendő összegeket.”
Az 1303/2013 rendelet
Az 1303/2013 rendelet 152. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Ez a rendelet nem érinti sem a Bizottság által az 1083/2006/EK rendelet alapján, sem bármely egyéb, az adott támogatásra 2013. december 31‑én irányadó jogszabály alapján jóváhagyott segítségnyújtás folytatását vagy módosítását – beleértve annak teljes vagy részleges megszüntetését is. Az említett rendelet, illetve az ilyen egyéb alkalmazandó jogszabályok következésképpen 2013. december 31. után tovább alkalmazandók az adott segítségnyújtásra vagy az érintett műveletekre, azok zárásáig. E bekezdés alkalmazásában a segítségnyújtás kiterjed az operatív programokra és a nagyprojektekre.
(2)   Az 1083/2006/EK rendelet alapján támogatás iránt benyújtott vagy jóváhagyott kérelmek továbbra is érvényesek.”
Az 1303/2013 rendelet 153. cikkének (1) bekezdése a következőket tartalmazza:
„A 152. cikkben megállapított rendelkezések sérelme nélkül az 1083/2006/EK rendelet 2014. január 1‑jén hatályát veszti.”
Az 1305/2013 /EU rendelet
Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról és az 1698/2005/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1305/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 347., 487. o.
, helyesbítés:
HL 2016. L 130., 1. o.
) 88. cikke úgy rendelkezik, hogy ezt a rendeletet továbbra is alkalmazni kell a Bizottság által a rendelet alapján 2014. január 1. előtt jóváhagyott programok értelmében végrehajtott műveletekre.
Az 1306/2013 /EU rendelet
A közös agrárpolitika finanszírozásáról, irányításáról és monitoringjáról és a 352/78/EGK, a 165/94/EK, a 2799/98/EK, a 814/2000/EK, az 1290/2005/EK és a 485/2008/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1306/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 347., 549. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 130., 7. o.
;
HL 2017. L 327., 83. o.
;
HL 2018. L 233., 3. o.
) 11. cikke értelmében:
„Uniós jogszabályok eltérő, kifejezett rendelkezése hiányában az e rendelet alapján nyújtott finanszírozáshoz kapcsolódó kifizetéseket maradéktalanul teljesíteni kell a kedvezményezettek számára.”
Az 1306/2013 rendelet 34. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)   Az 5. cikkben említett kiadások finanszírozásához szükséges előirányzatokat a Bizottság előfinanszírozás, időközi kifizetések és egyenlegkifizetés formájában, az ebben a szakaszban leírtak szerint bocsátja a tagállamok rendelkezésére.
(2)   Az előfinanszírozás és az időközi kifizetések együttes teljes összege nem haladhatja meg az adott vidékfejlesztési programhoz nyújtott EMVA‑hozzájárulás 95%‑át.
[…]”
E rendelet 35. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] Bizottság a vidékfejlesztési program jóváhagyására vonatkozó határozatának elfogadását követően egy kezdeti előfinanszírozási összeget folyósít a tagállamnak a teljes programozási időszakra vonatkozóan”. Az említett rendelet 36. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság időközi kifizetéseket teljesít az akkreditált kifizető ügynökségeknél a programok végrehajtásával összefüggésben felmerült kiadások visszatérítésére. Az utolsó részlet kifizetését illetően ugyanezen rendelet 37. cikkének (1) és (2) bekezdése pontosítja, hogy azt a Bizottság a vidékfejlesztési program végrehajtásában elért eredményekről szóló utolsó éves jelentés átvételét követően nyújtja be. A 37. cikk (2) bekezdése szerint az egyenleg kifizetésére legkésőbb hat hónappal azon időpontot követően kerül sor, hogy a Bizottság elfogadhatónak ítélte a 37. cikk (1) bekezdésében említett információkat és dokumentumokat, valamint megtörtént az utolsó év elszámolása.
Az 1306/2013 rendelet 54. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok a szabálytalanság és gondatlanság következtében jogosulatlanul teljesített minden kifizetést visszafizettetnek a kedvezményezettel 18 hónapon belül azt követően, hogy jóváhagyták a szabálytalanság tényét megállapító kontrolljelentést vagy hasonló dokumentumot, és adott esetben a kifizető ügynökség vagy a behajtásért felelős szerv azt kézhez kapta. A vonatkozó összegeket a visszafizetésre való felhívással egyidejűleg bevezetik a kifizető ügynökség által vezetett adósnyilvántartásba.
(2)   Amennyiben a visszafizettetés nem történik meg a visszafizetésre való felhívás időpontját követő négy éven belül, vagy nyolc éven belül, amennyiben a visszafizettetés nemzeti bírósági eljárás tárgyát képezi, a visszafizettetés elmaradásának pénzügyi következményeit 50%‑ban az érintett tagállam, 50%‑ban pedig az uniós költségvetés viseli, annak a követelménynek a sérelme nélkül, hogy az érintett tagállamnak a 58. cikknek megfelelően visszafizettetési eljárást kell lefolytatnia.
Abban az esetben, ha a visszafizettetési eljárás keretében a szabálytalanság hiánya végleges jellegű közigazgatási vagy jogi eszköz révén megállapítást nyer, az érintett tagállam az általa az első albekezdés értelmében viselt pénzügyi terhet kiadásként bejelenti az alapok felé.
Ha azonban az érintett tagállamon kívül álló okok következtében a visszafizettetésre nem kerülhet sor az első albekezdésben megjelölt határidőn belül, és amennyiben a visszafizetendő összeg meghaladja az 1 millió EUR összeget, a Bizottság – a tagállam kérésére – a határidőt az eredeti időkeret legfeljebb felével meghosszabbíthatja.
(3)   Megfelelően indokolt esetben a tagállam dönthet úgy, hogy nem hajtja végre a visszafizettetést. Ilyen irányú döntés csak az alábbi esetekben hozható:
a)
ha a már felmerült és a várhatóan felmerülő költségek összege meghaladja a visszafizetendő összeget; ez a feltétel abban az esetben is teljesítettnek tekintendő, ha:
i.
a kedvezményezettel a valamely támogatási rendszer keretében teljesített egyéni kifizetéssel összefüggésben visszafizettetendő összeg – a kamatokat nem beleszámítva – nem haladja meg a 100 EUR összeget; vagy
ii.
a kedvezményezettel a valamely támogatási rendszer vagy intézkedés keretében teljesített egyéni kifizetéssel összefüggésben visszafizettetendő összeg – a kamatokat nem beleszámítva – 100 EUR és 150 EUR közé esik, és az érintett tagállam a nemzeti jogában a nemzeti adósságok be nem hajtására vonatkozóan a visszafizettetendő összeggel megegyező vagy annál magasabb küszöbértéket alkalmaz;
b)
ha nincs lehetőség visszafizettetésre, mivel a nemzeti joggal összhangban megállapítást nyert és elfogadásra került az adós vagy a szabálytalanságért jogi felelősséggel tartozó személyek fizetésképtelensége.
Amennyiben az e bekezdés első albekezdésében említett határozat meghozatalára azt megelőzően kerül sor, hogy a kinnlevő összeget a (2) bekezdésben említett szabályoknak alávetették volna, a visszafizettetés elmaradásának pénzügyi következményeit az Unió költségvetése viseli.
(4)   A tagállamok a 102. cikk (1) bekezdése c) pontjának iv. alpontja értelmében a Bizottságnak megküldendő éves elszámolásba bevezetik az e cikk (2) bekezdése szerint általuk viselendő összegeket. A Bizottság ellenőrzi, hogy sor került‑e erre, és az 51. cikk (1) bekezdésében említett végrehajtási jogi aktus részeként elvégzi a szükséges kiigazításokat.
(5)   A Bizottság – feltéve, hogy az 52. cikk (3) bekezdésében megállapított eljárás keretében járt el – végrehajtási jogi aktusok útján dönthet az Unió általános költségvetésére terhelt összegeknek az uniós finanszírozásból való kizárásáról a következő esetekben:
a)
ha a tagállam nem tartotta be az (1) bekezdésben említett határidőket;
b)
ha a Bizottság úgy találja, hogy nem indokolt a tagállamnak a (3) bekezdés alapján arra vonatkozóan hozott döntése, hogy nem hajtja végre a visszafizettetést;
c)
ha a Bizottság úgy találja, hogy a szabálytalanság vagy a visszafizettetés elmulasztása a tagállam közigazgatási hatóságainak vagy más hivatalos szervének tulajdonítható szabálytalanság vagy gondatlanság következménye.
Ezeket a végrehajtási jogi aktusokat a 116. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadó bizottsági eljárásnak megfelelően kell elfogadni.”
E rendelet 56. cikkének szövege a következő:
„Amennyiben a vidékfejlesztési műveletekkel vagy programokkal összefüggésben szabálytalanságokat vagy gondatlanságokat tárnak fel, a tagállamok pénzügyi kiigazításokat végeznek az érintett uniós finanszírozás teljes vagy részleges törlésével. A tagállamok figyelembe veszik a feltárt szabálytalanságok természetét és súlyosságát, továbbá az EMVA‑t ért pénzügyi veszteség szintjét.
Az EMVA keretében nyújtott uniós finanszírozáshoz kapcsolódóan törölt vagy visszafizettetett összegeket, továbbá az azokhoz kapcsolódó kamatokat újra hozzá kell rendelni az érintett programhoz. A törölt vagy visszafizettetett uniós pénzösszegeket azonban a tagállamok csak az ugyanazon vidékfejlesztési programban szereplő műveletekre használhatják újra fel, feltéve hogy ezeket a pénzösszegeket nem csoportosították át pénzügyi kiigazítás tárgyát képező műveletekhez. A vidékfejlesztési program lezárását követően a tagállamok visszatérítik az uniós költségvetés számára visszafizetett összegeket.”
Az említett rendelet 58. cikkének (1) bekezdése a következőket tartalmazza:
„A tagállamok a KAP keretében meghoznak minden olyan törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezést és egyéb intézkedést, amely szükséges az Unió pénzügyi érdekeinek hatékony védelméhez, és különösen az alábbiakhoz:
[…]
e)
a jogosulatlan kifizetések kamatokkal együtt történő visszafizettetése és szükség esetén megfelelő bírósági eljárások kezdeményezése.”
A lengyel jog
Az ustawa z dnia 28 lutego 2003 r. – Prawo upadłościowe (a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2003. február 28‑i törvény; a Dz. U. 2020. évi 60. száma, 1228. alszám, a továbbiakban: u.p.u.) 61. cikke értelmében:
„A fizetésképtelenség megállapításának időpontjától kezdve a fizetésképtelenségi eljárás alá vont személy vagyona a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonba kerül, amely a hitelezők kielégítését szolgálja.”
Az u.p.u. 63. cikke (1) bekezdésének megfelelően az ustawa z dnia 17 listopada 1964 r. Kodeks postępowania cywilnego (a polgári perrendtartásról szóló, 1964. november 17‑i törvény; a Dz.U. 2020. évi 1575. alszáma, a továbbiakban: polgári perrendtartás) rendelkezései alapján a végrehajtásból kizárt vagyontárgyak nem tartoznak a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonba.
Az u.p.u. 70. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A fizetésképtelenségi eljárás alá vont személy vagyonába nem tartozó vagyontárgyak ki vannak zárva a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyon köréből.”
A polgári perrendtartás 831. cikke (1) bekezdésének 2a. pontja szerint:
„Nem képezheti végrehajtás tárgyát:
[…]
2a. az ustawa z dnia 27 sierpnia 2009 r. o finansach publicznych (az államháztartásról szóló, 2009. augusztus 27‑i törvény; a Dz.U. 2019. évi 869. alszáma, módosított változat) 5. cikke (1) bekezdésének 2. és 3. pontjában említett alapokból származó hozzájárulásból finanszírozott, előleg formájában kifizetett pénzeszközök, kivéve ha a végrehajtási intézkedés tárgyát képező követelés annak a projektnek a végrehajtásából származik, amelyre ezeket a pénzeszközöket szánták”.
Az államháztartásról szóló törvény 5. cikke (1) bekezdésének 2., 2a. és 3. pontja a következőket tartalmazza:
„Állami pénzeszközöknek minősülnek:
[…]
2. az Európai Unió költségvetéséből származó pénzeszközök és az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) tagállamai által nyújtott támogatás címén vissza nem térítendő pénzeszközök;
2a. az ustawa z dnia 6 grudnia 2006 r. o zasadach prowadzenia polityki rozwoju (a fejlesztési politika alapelveiről szóló, 2006. december 6‑i törvény; 2018. évi Dz. U., 1307. és 1669. alszám);
3. a 2. pontban foglaltakon kívüli, külföldi forrásból származó vissza nem térítendő pénzeszközök.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltak szerint az önkormányzat az illetékes nemzeti hatóságokkal kötött három támogatási megállapodás (a továbbiakban együtt: támogatási megállapodások) alapján részesült azon pénzeszközökből, amelyeket ezek a hatóságok az uniós költségvetés által társfinanszírozott projektek megvalósítása céljából kaptak.
Az első támogatási megállapodást 2014. május 26‑án kötötték meg az ERFA támogatásával megvalósított „Innovatív gazdaság” operatív program keretében működő, 2007 és 2013 közötti időszakra vonatkozó projekt finanszírozása céljából. A projekt teljes támogatható költsége 1014473 PLN (hozzávetőleg 210000 euró) összeget tett ki, amelyből az uniós költségvetés társfinanszírozása legfeljebb 85%‑os mértékű lehetett. A megállapodásban foglaltak szerint egyrészt a közpénzből történő hozzájárulást a felmerült támogatható kiadások megtérítése és/vagy előleg formájában kellett nyújtani, másrészt a kedvezményezettnek az 1083/2006 rendelet 57. cikkében előírt ötéves időszak alatt biztosítania kellett a projekt végrehajtását és folytonosságát, bizonyos esetekben pedig – például a pénzeszközök visszaélésszerű felhasználása esetén – a pénzeszközök visszafizetését.
A 2014. augusztus 28‑án megkötött második támogatási szerződés a 2007 és 2013 közötti vidékfejlesztési program hatálya alá tartozó, „A gazdaság és a vidéki lakosság számára nyújtott alapszolgáltatások” cselekvési program keretében működő projekt finanszírozására vonatkozott. Az önkormányzat 2335084 PLN (hozzávetőleg 480000 euró) összegű, a projekt megvalósítása során felmerült támogatható költségek legfeljebb 50%‑ában meghatározott mértékű támogatásban részesült. Az első megállapodáshoz hasonlóan a második megállapodás is előírta a kedvezményezett számára a pénzeszközök bizonyos helyzetekben történő visszatérítésére vonatkozó kötelezettséget, és az említett projekt folytonosságának biztosítását célzó rendelkezéseket is tartalmazott.
Hasonló rendelkezéseket írt elő a Kohéziós Alap által támogatott, a 2007 és 2013 közötti időszakra vonatkozó „Környezetvédelmi és infrastruktúra” elnevezésű operatív program keretébe tartozó projekt finanszírozására vonatkozóan a 2014. szeptember 8‑án kötött harmadik támogatási szerződés is. Ennek a projektnek a teljes támogatható költsége 5107639,40 PLN (hozzávetőleg 1000000 euró) összeget tett ki. Ezt az összeget előlegek, majd időközi kifizetések és végső kifizetés formájában kellett kifizetni a kedvezményezettnek.
A támogatási megállapodások alapján a nemzeti hatóságok által az önkormányzatnak kifizetett összegeket Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie‑nél (kézműipari és mezőgazdasági szövetkezeti bank, a továbbiakban: bank) vezetett számlákon helyezték letétbe.
A 2015. december 30‑i végzésben megállapították a bank fizetésképtelenségét.
Az önkormányzat azt kérte a felszámoló bírótól, hogy zárja ki a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából az általa a támogatási szerződések végrehajtásával összefüggésben kapott összegeket, ám keresetét a 2016. március 18‑i végzéssel elutasították. Az önkormányzat ekkor a pénzösszegeknek a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonból történő kizárása iránt keresetet indított a Sąd Rejonowy dla m. st. Warszawy w Warszawie (varsói kerületi bíróság, Lengyelország) előtt. A bíróság 2017. február 8‑i ítéletével elutasította ezt a keresetet. Miután a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói regionális bíróság, Lengyelország) 2018. február 7‑i ítéletével elutasította az önkormányzat által ez utóbbi ítélettel szemben benyújtott fellebbezést, az önkormányzat felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő Sąd Najwyższyhoz (legfelsőbb bíróság, Lengyelország).
A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ítélet 35. pontjában említett összegekkel kapcsolatban tesz fel kérdést. Az előterjesztő bíróság konkrétan azt a kérdést veti fel, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az a nemzeti szabályozás, amely szerint az ilyen, uniós költségvetésből származó összegek nincsenek kizárva annak a banknak a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából, amelynél azokat letétbe helyezték, mivel ez a szabályozás veszélyezteti az uniós szabályozásban meghatározott célok elérését.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság egyrészt megállapítja, hogy a jelen ítélet 35. pontjában említett összegek a bank egyik folyószámláján való elhelyezésük révén a bank tulajdonába kerültek, és mint ilyenek, jogszerűen kerültek a hitelezők kielégítése érdekében a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonába.
A Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) szerint az u.p.u. 63. cikkéből, a polgári perrendtartás 831. cikkének (1) bekezdéséből, valamint az államháztartásról szóló törvény 5. cikke (1) bekezdésének 2. és 3. pontjából következően az állami pénzeszközökből származó összegek, ideértve az uniós költségvetésből származó összegeket is, nem képezhetik végrehajtási eljárás tárgyát. Ezek a rendelkezések azonban nem alkalmazhatók az alapeljárásra. A lengyel jogi szakirodalomban és ítélkezési gyakorlatban ugyanis nem vitatott, hogy az említett rendelkezésekben előírt kizárás csak abban az esetben alkalmazható, ha a szóban forgó pénzeszközök kedvezményezettje a fizetésképtelenségi eljárás alá vont személy. Márpedig a jelen esetben a kedvezményezett nem a bank, hanem az önkormányzat volt. Az említett bíróság szerint ezért az érintett pénzeszközök lefoglalásának elkerülése érdekében az önkormányzatnak ezeket a pénzeszközöket meg kellett volna tartania, nem pedig a banknak utalnia, amit azonban a támogatási szerződések nem engedélyeztek.
Másrészt a kérdést előterjesztő bíróság ismerteti, hogy az önkormányzat a lengyel jogban, konkrétan az u.p.u. 70. cikkében előírt eljárást követte annak érdekében, hogy elérje, hogy a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonból kizárják azokat a vagyontárgyakat, amelyek a települési önkormányzat szerint nem tartoztak a fizetésképtelenségi eljárás alá vont személy vagyonába. Az önkormányzat által ezzel kapcsolatban indított keresetnek azonban azzal az indokkal nem adtak helyt, hogy a bank a kedvezményezett által letétbe helyezett pénzeszközök tulajdonosává vált, és ezért a 70. cikk nem alkalmazható az alapeljárásra.
Ugyanakkor az önkormányzat a bank hitelezői közé tartozik, a követeléseit pedig azok az összegek képezik, amelyeket részére a támogatási megállapodások alapján fizettek ki. Az önkormányzatnak tehát ahhoz, hogy megkísérelje ezen összegek visszatéríttetését, be kell jelentenie a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyona tekintetében az említett összegek után fennálló követelését. Egyáltalán nincs biztosítva azonban, hogy a visszatéríttetésre irányuló kísérlete eredményre vezet.
A Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) szerint az, hogy a szóban forgó összegeket adott esetben nem lehet visszatéríttetni, az 1083/2006 rendelet 57. és 80. cikke megsértésének minősül. Ez ugyanis megakadályozná a támogatási megállapodások által elérni kívánt cél elérését, nevezetesen a konkrét beruházási projektek társfinanszírozását, és ezáltal megvalósíthatóságát. Továbbá ha ezeket az összegeket nem a támogatási megállapodásokban meghatározott célokra használják fel, az a megállapodások megsértését eredményezné, és az összegek kedvezményezettjét az összegek visszafizetésére lehetne kötelezni.
E körülmények között a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [1083/2006 rendeletet] – különösen a 2. cikkének 5. pontját, 3., 4. cikkét, az 57. cikkének (1) bekezdését, 70. és 80. cikkét –, továbbá [a jelenleg hatályban lévő 1303/2013 rendeletet] – különösen a 2. cikkének 15. pontját, a 37. cikk (1) bekezdését, a 66. cikkét, a 67. cikkének (1) bekezdését, a 74. cikkének (1) bekezdését és a 89. cikkének (1) bekezdését –, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az Európai Unió költségvetéséből származó pénzeszközökből részesülő jogalany számára megakadályozza, hogy bírósági úton eredményesen érvényesíthesse e pénzeszközöknek a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyontól való elkülönítésére irányuló igényét, ha e pénzeszközöket olyan banknál vezetett bankszámlára fizették be, amelynek később megállapították a fizetésképtelenségét, illetve az olyan nemzeti szabályozás, amely nem különíti el e pénzeszközöket a fizetésképtelen bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonától?”
A gyorsított eljárás iránti kérelemről
A kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikke alapján kérte a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem gyorsított eljárásban történő elbírálását.
Kérelmének alátámasztásaként a kérdést előterjesztő bíróság a fizetésképtelenségi eljárás jellegére, valamint a hitelezők minél rövidebb időn belül történő kielégítésére, és ezáltal a bankkal szembeni fizetésképtelenségi eljárás lezárására irányuló célkitűzésre hivatkozik.
Az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése azt írja elő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelmére vagy kivételesen hivatalból a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően dönthet úgy, hogy az előzetes döntéshozatal tekintetében a jelen eljárási szabályzat rendelkezéseitől eltérve gyorsított eljárást alkalmaz, ha az ügy jellege megköveteli, hogy elbírálására a lehető legrövidebb időn belül kerüljön sor.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ez a gyorsított eljárás olyan eljárási eszköznek minősül, amelynek célja a rendkívüli szükséghelyzetre való reagálás (2022. április 28‑iPhoenix Contact ítélet,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
,
14.
pont).
A jelen ügyben a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően a 2021. február 9‑i határozatával elutasította a jelen ügy gyorsított eljárásban történő elbírálására irányuló kérelmet.
E tekintetben emlékeztetni kell egyrészt a hitelezők minél rövidebb időn belül történő kielégítésére és ezáltal a szóban forgó bankkal szembeni fizetésképtelenségi eljárás gyors lezárására irányuló célkitűzéssel kapcsolatban arra, hogy a Bíróság előtt folyamatban lévő jogvita rövid időn belül történő elbírálásának követelménye nem következhet pusztán abból a tényből, hogy a kérdést előterjesztő bíróság köteles biztosítani a jogvita gyors rendezését (2022. április 28‑iCaruter ítélet,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
,
24.
pont).
Másrészt a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság csupán azzal érvelt, hogy a gyorsított eljárás alkalmazását a fizetésképtelenségi eljárás „jellege” indokolja, ám azt nem fejtette ki, hogy ez a „jelleg” miért követeli meg önmagában a jelen ügynek az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése értelmében vett rövid időn belüli elbírálását. Mindenesetre az ügy gazdasági vagy szociális szempontból érzékeny jellege önmagában még nem vonja maga után a lehető legrövidebb időn belüli elbírálás szükségességét (2022. március 10‑iCommissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Teljes körű betegségbiztosítás] ítélet,
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
,
45.
pont).
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
A Rzecznik Praw Obywatelskich (ombudsman, Lengyelország) úgy véli, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel a kérdést előterjesztő szerv, amely a nemzeti és az uniós jog megsértésével kinevezett személyekből áll, nem minősíthető az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak”.
Közelebbről, először is a kérdést előterjesztő bíróság nem tesz eleget a „törvény általi létrehozottság” kritériumának, mert a testületet alkotó személyek kinevezési eljárása során megsértették a nemzeti és az uniós jogot.
Másodszor az ombudsman arra hivatkozik, hogy a jelen ítélet 52. pontjában említett személyek kinevezésére irányuló eljárással összefüggő jogi és ténybeli körülmények összességének értékelése alapján nem oszlatható el az említett szerv függetlenségével és pártatlanságával kapcsolatos valamennyi jogos kétség.
Harmadszor az ombudsman arra mutat rá, hogy a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz forduló tanácsának egyik tagja az az egyesbíró, aki a 2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
) alapjául szolgáló ügyben a Bírósághoz fordult, és ez a személy már abban az ügyben is kétségeit fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megfelel‑e az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak” való minősítés követelményeinek.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében annak értékeléséhez, hogy a szóban forgó előzetes döntéshozatalt kezdeményező szerv az EUMSZ 267. cikk szerinti „bíróság” jellemzőivel rendelkezik‑e – ami kizárólag az uniós jog alapján eldöntendő kérdés –, és így tehát annak értékeléséhez, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható‑e, a Bíróság meghatározott tényezők összességét veszi figyelembe, köztük azt, hogy a szerv jogszabály alapján jött‑e létre, állandó jelleggel működik‑e, hatásköre kötelező jellegű‑e, az eljárása kontradiktórius jellegű‑e, jogszabályokat alkalmaz‑e, valamint hogy független‑e (2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
66.
pont).
Nem vitatott, hogy a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) megfelel a jelen ítélet előző pontjában említett követelményeknek. A jelen ügyben az ombudsman inkább azt a kérdést veti fel, hogy a Sąd Najwyższyn (legfelsőbb bíróság) belül a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bírósághoz benyújtó ítélkező testületet alkotó bírák megfelelnek‑e ezeknek a követelményeknek.
Márpedig – amint azt a Bíróság a 2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
)
69.
pontjában megállapította, illetve az említett ítélet 70. és 71. pontjában felsorolt okokból is – amennyiben az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nemzeti bíróság nyújtja be, vélelmezni kell, hogy ez a bíróság konkrét összetételétől függetlenül megfelel a jelen ítélet 56. pontjában felidézett követelményeknek.
A jelen ítélet előző pontjában kifejtett vélelem természetesen megdönthető, ha valamely nemzeti vagy nemzetközi bíróság által hozott jogerős bírósági határozat arra enged következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíró, illetve bírák nem minősül(nek) az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben értelmezett EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett, törvény által megelőzően létrehozott, független és pártatlan bíróságnak (lásd ebben az értelemben: 2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
72.
pont).
Mindazonáltal mivel a jelen ügyben sem az eljárás írásbeli szakaszának lezárásakor, sem az ügyről folytatott tanácskozáskor nem hozták a Bíróság tudomására azt, hogy az előzetes döntéshozatalt kezdeményező tanácsot alkotó bírákkal szemben ilyen jogerős bírósági határozatot hoztak volna, a bírák kinevezésére irányuló nemzeti eljárás esetleges szabálytalanságai nem eredményezhetik a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlanságát.
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a jelen ítélet 58. pontjában említett vélelem kizárólag az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatóságának az EUMSZ 267. cikk keretében történő értékelése szempontjából alkalmazandó. Ebből nem lehet arra következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróságot alkotó bírák kinevezésének feltételei szükségszerűen lehetővé teszik az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése vagy a Charta 47. cikke értelmében vett, törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bírósághoz fordulás garanciáinak kielégítését (lásd ebben az értelemben: 2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
74.
pont).
Végül pontosítani kell, hogy a jelen ítélet 57–61. pontjából következőtől eltérő értékelésre lehet szükség olyan körülmények között, amikor a formálisan az EUMSZ 267. cikk alapján kérelmet előterjesztő bíró vagy bírák személyes helyzetén kívül más tényezők is kihatnak a kérdést előterjesztő, e bírák részvételével eljáró bíróság működésére, és ezáltal hozzájárulnak e bíróság függetlenségének és pártatlanságának csorbításához (lásd ebben az értelemben: 2022. március 29‑iGetin Noble Bank ítélet,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
75.
pont).
A fenti megállapításokból az következik, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
Az ügy érdeméről
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével egyrészt az 1083/2006 rendelet értelmezésére, másrészt pedig az 1083/2066 rendeletet hatályon kívül helyező és felváltó 1303/2013 rendelet értelmezésére kéri a Bíróságot, és arra keresi a választ, hogy ellentétes‑e ezekkel a rendeletekkel az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az uniós költségvetésből származó, az Unió által társfinanszírozott programok kedvezményezettje által kapott és egy banknál letétbe helyezett összegeket a bank fizetésképtelensége esetén nem lehet kizárni a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából.
Mindazonáltal a Bíróság rendelkezésére álló információkból először is megállapítható, hogy míg az első és a harmadik támogatási megállapodás az ERFA, illetve a Kohéziós Alap által támogatott projektekre vonatkozik, amelyeket tehát többek között az 1303/2013 rendelet által hatályon kívül helyezett és felváltott 1083/2006 rendelet rendelkezései szabályoznak, addig a második támogatási megállapodás az EMVA által támogatott vidékfejlesztési programra vonatkozik, amelyet többek között az 1305/2013 rendelet által hatályon kívül helyezett és felváltott 1698/2005 rendelet, valamint az 1306/2013 rendelet által hatályon kívül helyezett és felváltott, a közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló, 2005. június 21‑i 1290/2005/EK tanácsi rendelet (
HL 2005. L 209., 1. o.
) szabályoz.
Másodszor, noha a támogatási megállapodásokat az 1083/2006 és az 1698/2005 rendeletnek a 2014. január 1‑jei hatályon kívül helyezését követően írták alá, azok az 1303/2013 rendelet 152. cikke, illetve az 1305/2013 rendelet 88. cikke értelmében továbbra is az 1083/2006 és az 1698/2005 rendeletben foglalt rendelkezések hatálya alá tartoznak, mivel az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információk szerint a támogatási megállapodások tárgyát képező projektek a 2007 és 2013 közötti időszakra vonatkoznak, és azokat az említett 1083/2006 és 1698/2005 rendelet alapján hagyták jóvá. Egyébiránt, mivel az 1306/2013 rendelet nem tartalmaz az 1305/2013 rendelet 88. cikkéhez hasonló átmeneti rendelkezést, és mivel az 1306/2013 rendelet 119. és 121. cikke értelmében az 1290/2005 rendelet 2014. január 1‑jétől hatályát vesztette, a második támogatási megállapodásra az 1306/2013 rendelet releváns rendelkezései vonatkoznak.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1083/2006 rendelet 2. cikkének 5. pontját, valamint 3., 4., 57., 70. és 80. cikkét, az 1306/2013 rendelet 11., 54., 56. és 58. cikkét, valamint az 1698/2005 rendelet 2. cikkének i) pontját, továbbá 3., 4. cikkét és 72. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely egyrészt nem teszi lehetővé, hogy az uniós költségvetésből társfinanszírozott programok keretében pénzeszközökben részesülő jogalany, aki e pénzeszközöket olyan banknál vezetett bankszámlára fizette be, amelynek később megállapították a fizetésképtelenségét, elérje, hogy e pénzeszközöket kizárják a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából, másrészt nem rendelkezik e pénzeszközöknek a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonból való kizárásáról.
Emlékeztetni kell arra, hogy az uniós költségvetésből kikerülő, és így a strukturális alapok és a Kohéziós Alap terhére a tagállamok rendelkezésére bocsátott vagyon az átutalást követően már nem tekinthető a jegyzőkönyv 1. cikkének utolsó mondata értelmében az Unió vagyonának (lásd ebben az értelemben: 2018. május 30‑iDell’Acqua ítélet,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
,
40.
pont).
A Bíróság e tekintetben egyrészt az 1083/2006 rendelettel kapcsolatban már kimondta, hogy a Bizottság által a tagállamok javára a strukturális alapok és a Kohéziós Alap terhére teljesített kifizetések magukban foglalják a vagyonnak az uniós költségvetésből a tagállami költségvetésbe való átutalását (lásd ebben az értelemben: 2018. május 30‑iDell’Acqua ítélet,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
,
39.
pont).
Másrészt az 1306/2013 rendelet 34–37. cikkében foglaltak szerint az EMVA által támogatott vidékfejlesztési programok keretében a Bizottság által teljesített kifizetések is magukban foglalják a vagyonnak az uniós költségvetésből a tagállami költségvetésbe való átutalását.
Ebből a jelen ügyben az következik, hogy az önkormányzat által a támogatási megállapodások alapján kapott, majd a banknál elhelyezett összegek nem minősíthetők a jegyzőkönyv 1. cikkének utolsó mondata értelmében vett olyan uniós vagyonnak, amely indokolná, hogy ezek az összegek e rendelkezés értelmében az Európai Unió Bíróságának engedélye nélkül nem képezhetik kényszerítő közigazgatási vagy bírósági intézkedés tárgyát.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 67. pontjában említett rendelkezések egyike sem kötelezi a tagállamokat arra, hogy olyan nemzeti rendelkezéseket fogadjanak el, amelyek lehetővé teszik a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából való kizárást pusztán amiatt, hogy ezeket az összegeket az uniós költségvetésből társfinanszírozott program kedvezményezettje helyezte el a banknál.
Először is az 1083/2006 rendelet 57. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban, amelynek tartalma lényegében megegyezik az 1698/2005 rendelet 72. cikkének (1) bekezdésével, meg kell jegyezni, hogy e rendelkezések szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy a tagállam vagy az irányító hatóság biztosítja, hogy a társfinanszírozott művelet csak akkor tartja meg az érintett alapokból származó hozzájárulást, ha a megvalósulását követő öt éven belül a műveletet illetően nem történik olyan jelentős módosulás, amely egyrészt a művelet természetét vagy a végrehajtás feltételeit érinti, másrészt amely infrastrukturális eszköz tulajdonjogának természetében bekövetkezett változásnak, vagy a termelő tevékenység megszüntetésének eredménye.
Márpedig a jelen ítélet 72. pontjában említett kötelezettség sem az 57. cikkből, sem pedig az a 72. cikk (1) bekezdéséből nem tűnik ki.
Másodszor, az 1083/2006 rendelet 70. cikke – amelynek tartalma lényegében megegyezik az 1306/2013 rendelet 54., 56. és 58. cikkével – többek között arra kötelezi a tagállamokat, hogy az elveszett összegeket fizessék vissza az Unió általános költségvetésébe, amennyiben megállapítást nyer, hogy a felmerült veszteséget a tagállam által elkövetett hiba vagy gondatlanság okozta.
A jelen ítélet 72. pontjában említett kötelezettség fennállása azonban nem következik sem a 70. cikk szövegéből, sem pedig az említett rendelet 54., 56. és 58. cikkének szövegéből.
Nem állította továbbá senki, hogy a Lengyel Köztársaság a szóban forgó operatív programok irányítása vagy ellenőrzése során olyan hibát vagy gondatlanságot követett volna el, amely indokolná az említett 70. cikk esetleges alkalmazását.
Harmadszor, az 1083/2006 rendelet 80. cikkét illetően, amely az 1306/2013 rendelet 11. cikkének felel meg, megállapítható, hogy noha e rendelkezések szövegéből lényegében az tűnik ki, hogy az közpénzekből nyújtott hozzájárulást a kedvezményezetteknek teljes egészében meg kell kapniuk, az említett rendelkezések önmagukban véve nem írják elő a tagállamok számára a jelen ítélet 72. pontjában említett kötelezettséget.
Végeredményben a kérdést előterjesztő bíróság által előadott, a jelen ítélet 35. pontjában ismertetett ténybeli megállapításokból kitűnik, hogy a nemzeti hatóságok a támogatási megállapodások alapján a szóban forgó összegeket ténylegesen kifizették az önkormányzatnak.
Negyedszer, rá kell mutatni arra, hogy a jelen ítélet 72. pontjában említett kötelezettség nem következik sem az 1083/2006 rendelet 3. és 4. cikkéből, sem pedig az 1698/2005 rendelet 3. és 4. cikkéből. Ezek a cikkek ugyanis csak általánosságban határozzák meg az 1083/2006/EK rendelet 1. cikkének első bekezdésében említett alapok célkitűzéseit, eszközeit és feladatait, valamint az EMVA feladatait és célkitűzéseit.
Végül ötödször meg kell állapítani, hogy az említett kötelezettség nem következik sem az 1083/2006 rendelet 2. cikkének 5. pontjából, sem pedig az 1698/2005 rendelet 2. cikkének i) pontjából, amely csupán a közkiadás fogalmának meghatározását tartalmazza.
Kétségtelen, hogy – amint arra lényegében a kérdést előterjesztő bíróság is rámutat – a szóban forgó összegek behajtásának esetleges lehetetlensége bizonyos esetekben akadályozhatja az alkalmazandó uniós szabályozás által követett cél megvalósítását, sőt, a kedvezményezett számára ezen összegek visszafizetésének kötelezettségét is maga után vonhatja.
Ez a körülmény azonban nem indokolhatja a szabályozásnak a szövegével ellentétes értelmezését. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jogi rendelkezés értelmezése nem akadályozhatja meg az értelmezett rendelkezés egyértelmű és pontos szövegének hatékony érvényesülését. Amennyiben tehát az uniós jog valamely rendelkezésének értelme magából a rendelkezés szövegéből egyértelműen kitűnik, a Bíróság nem térhet el ettől az értelmezéstől (2022. január 25‑iVYSOČINA WIND ítélet,
C‑181/20
,
EU:C:2022:51
,
39.
pont).
Végezetül meg kell jegyezni, hogy az, hogy az uniós jogban adott esetben nem áll fenn a jelen ítélet 72. pontjában említett kötelezettség, nem érinti annak lehetőségét, hogy a szóban forgó összegeket a lengyel jog szerint ki lehet zárni a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából.
A fenti megfontolások összességére figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1083/2006 rendelet 2. cikkének 5. pontját, valamint 3., 4., 57., 70. és 80. cikkét, az 1306/2013 rendelet 11., 54., 56. és 58. cikkét, továbbá az 1698/2005 rendelet 2. cikkének i) pontját, valamint 3., 4. cikkét és 72. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely egyrészt nem teszi lehetővé, hogy az uniós költségvetésből társfinanszírozott programok keretében pénzeszközökben részesülő jogalany, aki e pénzeszközöket olyan banknál vezetett bankszámlára fizette be, amelynek később megállapították a fizetésképtelenségét, elérje, hogy e pénzeszközöket kizárják a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából, másrészt pedig nem rendelkezik e pénzeszközöknek a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonból való kizárásáról.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

A 2012. május 22‑i 423/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1260/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. július 11‑i 1083/2006/EK tanácsi rendelet 2. cikkének 5. pontját, valamint 3., 4., 57., 70. és 80. cikkét, a közös agrárpolitika finanszírozásáról, irányításáról és monitoringjáról és a 352/78/EGK, a 165/94/EK, a 2799/98/EK, a 814/2000/EK, az 1290/2005/EK és a 485/2008/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1306/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 11., 54., 56. és 58. cikkét, továbbá az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló, 2005. szeptember 20‑i 1698/2005/EK tanácsi rendelet 2. cikkének i) pontját, valamint 3., 4. cikkét és 72. cikkének (1) bekezdését

a következőképpen kell értelmezni:

azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely egyrészt nem teszi lehetővé, hogy az Európai Unió költségvetéséből társfinanszírozott programok keretében pénzeszközökben részesülő jogalany, aki e pénzeszközöket olyan banknál vezetett bankszámlára fizette be, amelynek később megállapították a fizetésképtelenségét, elérje, hogy e pénzeszközöket kizárják a bank fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonából, másrészt pedig nem rendelkezik e pénzeszközöknek a fizetésképtelenségi eljárás alá vont vagyonból való kizárásáról.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: lengyel.