CELEX: 62018CJ0348
Eelotsusetaotlus
Täiendav tasu piima‑ ja piimatootesektoris
Määrus (EMÜ) nr 3950/92
Artikli 2 lõike 1 teine lõik
Makstavast täiendavast tasust iga tootja osa kindlaksmääramine
Kvoodi kasutamata osa ümberjaotamine
Riigisisene meede, millega kvoodi kasutamata osa objektiivsete prioriteetsuskriteeriumide alusel ümber jaotatakse

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3950/92, millega kehtestatakse täiendav tasu piima‑ ja piimatootesektoris (
EÜT 1992, L 405, lk 1
), muudetud nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1256/1999 (
EÜT 1999, L 160, lk 73
), (edaspidi „määrus nr 3950/92“) artikli 2 lõike 1 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice ja Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (põllumajandustoetuste amet, Itaalia) vahelises kohtuvaidluses piimakvootide riigisisese tasakaalustamise üle piima ja piimatoodete turustamisperioodil 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 3950/92
Määruse nr 3950/92 põhjendustes 1, 3, 6 ja 7 on märgitud:
„nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrusega (EMÜ) nr 856/84, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 804/68 piima‑ ja piimatooteturu ühise korralduse kohta [(
EÜT 1984, L 90, lk 10
)], on piima‑ ja piimatootesektoris alates 2. aprillist 1984 kehtestatud lisatasukava; selle üheksaks aastaks kehtestatud ja kuni 31. märtsini 1993 kehtiva kava eesmärk on vähendada pakkumise ja nõudluse tasakaalustamatust piima‑ ja piimatooteturul ning sellest põhjustatud struktuurilisi ülejääke; kava on vajalik ka tulevikus, et saavutada parem turutasakaal; seepärast tuleks selle rakendamist jätkata järgmisel seitsmel piimandusaastal alates 1. aprillist 1993;
[…]
tuleks säilitada 1984. aastal tarvitusele võetud meetod, mis seisneb tasu kohaldamises nende piimakoguste suhtes, mis on varutud või müüdud otsetarbimiseks üle teatava tagatiskünnise; iga liikmesriigi puhul väljendatakse mainitud künnist tagatud üldkogusena, mida individuaalselt kehtestatud koguste summa nii tarnimisel kui ka müügil otsetarbimiseks ei tohi ületada; […]
[…]
kui mõni liikmesriigile tagatud üldkogus ületatakse, toob see kaasa täiendava tasu maksmise kohustuse tootjatele, kes ületamise põhjustasid; […]
selleks et kava haldamine jääks piisavalt paindlikuks, tuleb ette näha kvoodi ületamise tasandamine kõigi sama liiki individuaalsete piimakvootide vahel liikmesriigi territooriumil; tarnete puhul, mis moodustavad peaaegu kogu turustatava koguse, õigustab vajadus tagada tasu täielik tõhusus kogu ühenduses põhimõtteliselt seda, et liikmesriikidele jääb võimalus valida individuaalsete kvootide ületamise tasandamiseks kahe meetodi vahel, pidades silmas piimatootmise ja ‑varumise süsteemide erinevusi; seoses sellega tuleks liikmesriikidele anda luba piimandusaasta lõpus kasutamata jäänud kvoodid kas riigi tasandil või kokkuostjate vahel ümber jaotamata jätta ja kasutada seda kogutud summa osa, mis maksmisele kuuluvast tasust üle jääb, riiklike ümberkorraldusprogrammide rahastamiseks ja/või maksta see teatavatesse kategooriatesse kuuluvatele või eriolukorda sattunud üksiktootjatele tagasi“. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 3950/92 artikkel 1 sätestab:
„Alates 1. aprillist 2000 algavaks kaheksaks järjestikuseks piimandusaastaks kehtestatakse täiendav tasu, mida lehmapiima tootjad maksavad piima või piimaekvivalendi kogustelt, mis igal piimandusaastal on üle kindlaksmääratava koguse kokkuostjale tarnitud või otsetarbimiseks müüdud.
Tasumäär on 115% piima sihthinnast.“
Määruse artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Lisamaksu tuleb tasuda kõigilt piima või piimaekvivalendi kogustelt, mida on kõnesoleva piimandusaasta jooksul turustatud üle artiklis 3 märgitud vastava koguse. See tuleb jagada ületurustanud tootjate vahel.
Vastavalt liikmesriigi otsusele kehtestatakse iga tootja osa makstavast tasust pärast seda, kui kvoodi kasutamata osa on või ei ole ümber jaotatud, kas kokkuostja tasandil, võttes arvesse pärast ümberjaotamist allesjäävat kvoodi ületamise määra, proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga, või riigi tasandil vastavalt sellele, kui palju iga tootja on talle eraldatud kvooti ületanud.
[…]
4.   Kui täiendav tasu kuulub maksmisele ja kogutud summa on sellest suurem, võib liikmesriik kasutada ülejääki artikli 8 esimeses taandes mainitud meetmete rahastamiseks ja/või see ümber jagada tootjate vahel, kes kuuluvad mõnesse sellisesse eelistatud tootjate rühma, mille liikmesriik on kindlaks määranud objektiivsete kriteeriumide alusel, mis tuleb kehtestada, või tootjatele, kes on erandlikus olukorras liikmesriigi eeskirjade tõttu, millel ei ole kõnealuse kavaga mingit seost.“
Nimetatud määruse artikkel 10 näeb ette, et tasu käsitatakse sekkumisena põllumajandusturgude stabiliseerimiseks ja seda tuleb kasutada piimasektori kulude katmiseks.
Määrus (EMÜ) nr 536/93
Komisjoni 9. märtsi 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 536/93, milles sätestatakse piima‑ ja piimatootesektori lisatasu kohaldamise üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT 1993, L 57, lk 12
) põhjenduses 6 on märgitud:
„arvestades, et määruse [nr 3950/92] artikli 2 lõike 4 kohaselt vastutab komisjon nende kriteeriumide kehtestamise eest, mille alusel määratletakse eelistatud tootjate rühmad, kellele tasu hüvitatakse, kui liikmesriik on otsustanud jätta kasutamata kvoodid oma territooriumil täielikult ümber jaotamata; liikmesriigile võib anda kokkuleppel komisjoniga loa kasutada muid kriteeriume üksnes juhul, kui komisjoni sätestatud kriteeriume ei saa kõnealuses liikmesriigis täielikult kohaldada“. [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 536/93 artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Ostjad koostavad iga määruse [nr 3950/92] artiklis 1 nimetatud piimandusaasta lõpus iga tootja kohta aruande, milles märgitakse asjaomase tootja poolt asjaomasel piimandusaastal tarnitud piima ja/või piimaekvivalendi kogus ja rasvasisaldus, arvestades talle eraldatud individuaalset kvooti ja rasvasisalduse näitajat.
[…]
3.   Liikmesriik võib näha ette, et pädev asutus teatab kokkuostjale tasu summa, mis tuleb viimasel tasuda pärast seda, kui kõik või osa kasutamata kvootidest on – olenevalt selle liikmesriigi otsusest – ümber jaotamata jäetud või jaotatud kas otse asjaomastele tootjatele või kokkuostjatele, et need selle summa tootjate vahel jagaksid.
[…]“.
Määruse nr 536/93 artikli 5 lõike 1 kohaselt:
„1.   Liikmesriigid määravad vajaduse korral määruse [nr 3950/92] artikli 2 lõikes 4 nimetatud eelistatud tootjate grupid ühe või mitme allpool esitatud ja vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel:
a)
liikmesriigi pädeva asutuse ametlik kinnitus selle kohta, et kogu tasu või osa sellest on valesti sisse nõutud;
b)
ettevõtte ja eelkõige nõukogu [28. aprilli 1975. aasta] direktiivi 75/268/EMÜ [mägipiirkondade ja teatavate ebasoodsamate alade põllumajanduse kohta (
EÜT 1975, L 128, lk 1
)] artikli 3 lõikes 3 nimetatud mägipiirkondade geograafiline asukoht;
c)
ekstensiivseks karjakasvatuseks sobiv suurim loomkoormus ettevõttes;
d)
summa, mille võrra individuaalset piimakvooti ületatakse;
e)
tootja kasutuses olev kvoot.
Kui pärast eespool sätestatud kriteeriumide kohaldamist ei kasutata ära teatavaks piimandusaastaks saadaolevaid rahalisi vahendeid, võtab liikmesriik komisjoni nõusolekul vastu muid objektiivseid kriteeriume.“
Määrus (EÜ) nr 1788/2003
Määrus nr 3950/92 on tunnistatud kehtetuks ja alates 1. aprillist 2004 asendas seda nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1788/2003 (
ELT 2003, L 270, lk 123
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 391), mis on omakorda tunnistatud kehtetuks ja mida alates 1. aprillist 2008 asendab nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (
ELT 2007, L 299, lk 1
).
Määruse nr 1788/2003 põhjendused 2 ja 14 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)
Õpitud kogemustest kasu saamiseks ning kava lihtsustamiseks ja selgitamiseks tuleks määrus [nr 3950/92] kehtetuks tunnistada ning pikendatud kava hõlmavad eeskirjad ümber sõnastada ja selgemaks muuta.
[…]
(14)
Selleks, et kava haldamine jääks piisavalt paindlikuks, tuleks liikmesriikidel lubada kvoodiaasta lõpus kasutamata kvoodid kas riigi tasandil või kokkuostjate vahel ümber jaotada.“
Selle määruse artikli 10 lõikes 3 on sätestatud:
„Iga tootja osa makstavast tasust kehtestatakse liikmesriigi otsusega pärast seda, kui kogu tarnete jaoks eraldatud tootmiskvoodi kasutamata osa on või ei ole ümber jaotatud, proportsionaalselt iga tootja individuaalsete kvootidega või vastavalt liikmesriikide kehtestatavatele objektiivsetele kriteeriumidele:
a)
kas siseriiklikul tasandil selle summa põhjal, mille võrra iga tootja individuaalset piimakvooti on ületatud,
b)
või kõigepealt kokkuostja tasandil ja seejärel vajaduse korral siseriiklikul tasandil.“
Itaalia õigus
Vastavalt 1. märtsi 1999. aasta dekreetseaduse nr 43, millega kehtestatakse kiireloomulised sätted piimasektoris (decreto-legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario;
GURI
nr 50, 2.3.1999), mis on koos muudatustega seadusena kinnitatud 27. aprilli 1999. aasta lihtseadusega nr 118 (legge ordinaria n. 118;
GURI
nr 100, 30.4.1999), (edaspidi „dekreetseadus nr 43/1999“) artikli 1 lõikele 8:
„Riigisisene tasakaalustamine toimub seoses piimandusaastatega 1995–1996, 1996–1997, 1997–1998 ja 1998–1999 järgmiste kriteeriumide alusel ning järgmises järjekorras:
a)
mägipiirkondades asuvate kvoodiga tootjate kasuks vastavalt direktiivile [75/268];
b)
A‑kvoodi ja B‑kvoodiga tootjate kasuks, kelle B‑kvooti on vähendatud: vähendatud kvoodi piires;
c)
kvoodiga tootjate kasuks, kes asuvad vähem soodsates piirkondades direktiivi [75/268] tähenduses, ja piirkondades, mis kuuluvad nõukogu 20. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2081/93[, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (
EÜT 1993, L 193, lk 5
)] kohaselt eesmärgi nr 1 alla;
d)
ainult A‑kvoodiga tootjate kasuks, kes on oma kvoodi ületanud: 5% ulatuses sellest kvoodist;
e)
kõigi teiste kvoodiga tootjate kasuks;
e‑
bis
)
kõigi teiste tootjate kasuks“.
4. veebruari 2000. aasta dekreetseaduse nr 8, millega kehtestatakse kiireloomulised sätted, mille alusel jaotatakse ühenduses suurendatud piima üldkvoot ümber ning kehtestatakse piimatoodete sektori esialgne regulatsioon (decreto-legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario;
GURI
nr 30, 7.2.2000), mis on koos muudatustega seadusena kinnitatud 7. aprilli 2000. aasta seadusega nr 79 (legge n. 79;
GURI
nr 82, 7.4.2000), artikli 1 lõikega 5 laiendati dekreetseaduse nr 43/1999 artikli 1 lõikes 8 sätestatud kriteeriumide kohaldamisala järgnevatele piima ja piimatoodete turustamisperioodidele, muu hulgas perioodile 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja kaebuse esitaja juhib piimatootmisega tegelevat põllumajandusettevõtet. Ajavahemikul 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001 ületas ta talle eraldatud individuaalse kvoodi.
AGEA tegi 26. juuli 2001. aasta otsusega „Piimakvoodisüsteem – Riigisisene tasakaalustamine piimandusaastal 2000/2001“ tootjatele teatavaks nende ületootmise andmed ja tasakaalustamistoimingute tulemused. Selle otsuse alusel jaotati kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid kehtivates seadustes ette nähtud kategooriate prioriteetsuskriteeriumi järgi ümber. Põhikohtuasja kaebuse esitajat ei olnud isikute hulgas, kes said ümberjaotatud kvoote.
Põhikohtuasja kaebuse esitaja esitas Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Romale (Lazio maakonna halduskohus, Rooma kohtumaja, Itaalia) kaebuse selle otsuse, samuti AGEA poolt dekreetseaduse nr 8/2000 artikli 1 lõike 5 alusel vastu võetud otsuse, mis käsitles riigisisest tasakaalustamist piima ja piimatoodete turustamisperioodil 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001, seaduslikkuse vaidlustamiseks.
Kuna kaebus jäeti rahuldamata, kaebas põhikohtuasja kaebuse esitaja selle peale edasi Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).
Põhikohtuasja kaebuse esitaja hinnangul on ümberjaotamismeetodit käsitlevad seadusesätted, mida tema suhtes kohaldati, nimelt dekreetseaduse nr 43/1999 artikli 1 lõige 8 ja dekreetseaduse nr 8/2000 artikli 1 lõige 5, vastuolus määrusega nr 3950/92 ja määrusega nr 536/93. Kuna Itaalia seadusandja nägi nimelt ette, et täiendava tasu suurus määratakse kindlaks pärast kasutamata jäänud individuaalsete kvootide ümberjaotamist eelistatud tootjate rühmadest lähtuvalt, siis on ta rikkunud määruse nr 3950/92 artikli 2 lõiget 1, mis juhuks, kui liikmesriigid on otsustanud kasutamata kvoodid ümber jaotada, kehtestab võrdsel ja proportsionaalsel alusel kriteeriumi, millest ei tehta ühtki erandit.
Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) toob kõigepealt esile, et dekreetseaduse nr 43/1999 artikli 1 lõike 8 sõnastusest ja Itaalia riigi järgitavast praktikast nähtub, et see riik valis kahest määruse nr 3950/92 artikliga 2
in abstracto
lubatud tasakaalustamise viisist selle, mis seisneb kasutamata jäänud individuaalsete kvootide ümberjaotamises vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teisele lõigule. Selles sättes ette nähtud võimaluse rakendamisel on kvoodi ületamise tasakaalustamine ebatäielikult kasutatud kvootidega ning kasutamata jäänud individuaalsete kvootide ümberjaotamine ületootjatele toimunud kategooriate kaupa eeltoodud järjekorras, mitte proportsionaalselt igale tootjale eraldatud kvootidega.
Seejärel märgib see kohus, et kui põhikohtuasja kaebuse esitaja seisukoht on põhjendatud, siis tähendab see, et meetod, millega – seadmata kahtluse alla algse ületootmise tuvastamist – määrati kindlaks isikud, kellele kasutamata jäänud individuaalseid kvoote ümber jaotatakse, mistõttu põhikohtuasja kaebuse esitaja nende hulgast välja jäi, on õigusvastane.
Lõpetuseks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et liikmesriigi valdava kohtupraktika kohaselt ei ole määrusega nr 3950/92 kehtestatud kohustust kasutamata kvoote proportsionaalselt ümber jaotada ja pealegi on prioriteetsuskriteeriumid määruse nr 1788/2003 sätetega kooskõlas. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas selline seisukoht on kooskõlas normidega, mis on
ratione temporis
sätestatud määruses nr 3950/92 ja määruses nr 536/93. Ta küsib nimelt, kas neid määrusi tuleb tõlgendada nii, et kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid tuleb tingimata ümber jaotada võrdsel ja proportsionaalsel alusel, või nii, et liikmesriigid võivad määrata kindlaks tootjakategooriad, kellel on eesõigus neid saada.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse [nr 3950/92] artikli 2 lõiget 1 tuleb – võttes ka arvesse Euroopa Kohtu põhistust 5. mai 2011. aasta kohtuotsuses Kurt und Thomas Etling jt [(
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
)], kus käsitleti määruse nr [1788]/2003] artikli 10 lõiget 3 – tõlgendada nii, et liikmesriigi tarnekvoodi kasutamata osa võib ümber jaotada objektiivsete prioriteetsuskriteeriumide alusel, mille kehtestavad liikmesriigid, või tuleb seda tõlgendada nii, et selles tasakaalustamisetapis tuleb eranditult lähtuda proportsionaalsuse kriteeriumist?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Itaalia valitsus vaidlustab eelotsusetaotluse vastuvõetavuse. Ta selgitab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus on hüpoteetiline, ja toonitab sellega seoses, et esimese astme kohus jättis põhikohtuasja kaebaja kaebuse rahuldamata põhjendusel, et ta oli esitanud üldist laadi väiteid ja piirdus süsteemi kui terviku vaidlustamisega ega esitanud ühtki tõendit selle kohta, et piimatoodang oleks turustamisperioodil 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001 olnud teistsugune, või õiguse kohta kvoodi teistsugusele jaotamisele. Kui edasikaebuses on seda kinnitatud, ei kuulu kohaldamisele määrus nr 3950/92 ja seega ei ole vaja pöörduda selle tõlgendamiseks Euroopa Kohtu poole.
Itaalia valitsus lisab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud ühtki faktilist asjaolu, mis lubaks järeldada, et põhikohtuasja kaebuse esitaja taotlus, mille eesmärk on saada juurde individuaalset kvooti, oleks teatud määral usutav või vähemalt ei ole ilmselgelt täiesti ebausutav. See kohus on kõnealust kohtuasja menetlenud nii, nagu see käsitleks ainuüksi õiguslikku küsimust, samas kui esimese astme kohtu otsuse resolutsioonist nähtub, et see puudutab ennekõike faktiküsimust. Nimetatud kohus oleks pidanud esitama Euroopa Kohtule minimaalsed faktilised asjaolud, mille alusel saab näidata, et taotletav tõlgendus on kas või potentsiaalselt tarvilik.
Sellega seoses tuleb märkida, et üksnes asja menetleva ja selle lahendamise eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne on kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud eelotsuse tegema. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt 4. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas sisaldab eelotsusetaotlus esiteks vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis võimaldavad Euroopa Kohtul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse.
Teiseks ei ole toimikus ühtki dokumenti, mis lubaks järeldada, et taotletud liidu õiguse tõlgendus, mida taotletakse, ei ole seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või et probleem on hüpoteetiline.
Eelotsusetaotlusest nähtub nimelt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses on vaidlus, mille käigus põhikohtuasja kaebuse esitaja väidab, et liikmesriigi õigusaktid, mis näevad ette kasutamata jäänud individuaalsete kvootide ümberjaotamise metoodika, on liidu õigusega vastuolus, ja vaidlustab talle määratud täiendava tasu seaduslikkuse. Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluse punktis 9 sõnaselgelt, et eelotsusetaotlus omab põhikohtuasja lahendamisel tähtsust, sest kui põhikohtuasja kaebuse esitaja väide on põhjendatud, tähendab see – seadmata kahtluse alla algse ületootmise tuvastamist –, et meetod, millega määrati kindlaks isikud, kellele kasutamata jäänud individuaalseid kvoote ümber jaotati, mistõttu tema nende hulgast välja jäi, on õigusvastane.
Seega on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik otsustab kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid ümber jaotada, peab see toimuma oma kvooti ületanud tootjate vahel proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga, või võib seda teha objektiivsete prioriteetsuskriteeriumide alusel, mille kehtestab liikmesriik.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks õigusnorm on (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teine lõik näeb ette, et vastavalt liikmesriigi otsusele kehtestatakse iga tootja osa makstavast tasust pärast seda, kui kvoodi kasutamata osa on või ei ole ümber jaotatud, kas kokkuostja tasandil, võttes arvesse pärast ümberjaotamist allesjäävat kvoodi ületamise määra, proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga, või riigi tasandil vastavalt sellele, kui palju iga tootja on talle eraldatud kvooti ületanud.
Seega, nagu kinnitab ka määruse põhjendus 7, jätab see säte liikmesriikide valida, kas jaotada tarneteks ettenähtud üldist kasutamata piimakvooti ümber sellistele tootjatele, kes on piima tarninud üle kvoodi, enne seda kui määrata kindlaks iga tootja osa maksmisele kuuluvast tasust. Ümberjaotamise otsus on nimelt fakultatiivne akt, mis võib eelneda tootjale määratud tasu kindlaksmääramisele ja mõjutab viimasena nimetatud toimingu tulemust (vt analoogia alusel 5. mai 2011. aasta kohtuotsus Kurt und Thomas Etling jt,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punkt
).
Ühtlasi tuleneb määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teisest lõigust ja määruse nr 536/93 artikli 3 lõikest 3, et liikmesriigil on võimalik piimandusaasta lõpus kasutamata jäänud kvoodid ümber jaotada kas riigi tasandil otse asjaomastele tootjatele või kokkuostja tasandil, et need jaotataks ümber asjaomaste tootjate vahel.
Vastupidi sellele, mida väidab Itaalia valitsus, ei luba määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teine lõik, mis annab liikmesriikidele küll võimaluse piimandusaasta lõpus kasutamata jäänud kvoodid ümber jaotada, neil siiski otsustada, milliste kriteeriumide alusel peab ümberjaotamine toimuma.
Juba selle sätte sõnastusest nähtub nimelt, et kui liikmesriik otsustab piimandusaasta lõpus kasutamata jäänud kvoodid ümber jaotada, jaotatakse kvoodid ümber „proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga“.
Itaalia valitsuse argument, mille kohaselt nimetatud säte ei puuduta ümberjaotamise kriteeriume endid ja mainib proportsionaalsuse kriteeriumi üksnes seoses arvutustega, mida kokkuostja peab tegema juhul, kui ta peab kohaldama tootjate makstavat tasu, on Euroopa Kohtu praktikaga ilmselgelt vastuolus.
Euroopa Kohus on nimelt juba selgitanud, et määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teise lõigu kõikidest keeleversioonidest tuleneb selgelt, et just kasutamata piimakvoot tuleb jagada, st ümber jaotada, „proportsionaalselt iga tootja individuaalsete kvootidega“ ja et iga tootja osa makstavast tasust määratakse omakorda kindlaks selle alusel, kui palju iga tootja on talle eraldatud kvooti ületanud (5. mai 2011. aasta kohtuotsus Kurt und Thomas Etling jt,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punkt
).
Määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teise lõiguga on seega kehtestatud kriteerium, mille alusel kasutamata kvoodid tuleb ümber jaotada. Kuna selles sättes ei ole aga nimetatud ühtki muud kriteeriumi ega viidatud liikmesriikide pädevusele määratleda neile sobivad kriteeriumid, tuleb proportsionaalse jaotamise kriteeriumi pidada ainsaks kriteeriumiks, mille alusel kasutamata kvoodid tuleb ümber jaotada.
Seda tõlgendust kinnitab kontekst, millesse määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teine lõik asetub. Võimalust kasutamata kvoodid selle sätte kohaldamise raames muude kriteeriumide alusel ümber jaotada ei saa tuletada selle määruse artikli 2 lõikest 4.
Määruse nr 3950/92 artikli 2 lõikest 4 ja ka määruse nr 536/93 põhjendusest 6 tuleneb, et kui liikmesriik pidas otstarbekaks kasutamata kvooti oma territooriumil täielikult mitte ümber jaotada, võib liikmesriik juhul, kui tasu kuulub maksmisele ja sissenõutud summa on suurem, kasutada enammakstud summat määruse nr 3950/92 artikli 8 esimeses taandes osutatud meetmete rahastamiseks ja/või maksta see tagasi tootjatele, kes kuuluvad eelistatud tootjate rühma, mille liikmesriik on kindlaks määranud objektiivsete kriteeriumide alusel, mis tuleb kehtestada, või tootjatele, kes on erandlikus olukorras liikmesriigi eeskirjade tõttu, millel ei ole kõnealuse kavaga mingit seost. Liikmesriigid määratlevad eelistatud tootjate rühmad ühe või mitme määruse nr 536/93 artiklis 5 tähtsuse järjekorras sätestatud objektiivse kriteeriumi alusel.
Määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teises lõigus ette nähtud võimalus kasutamata kvoodid täielikult või osaliselt ümber jaotada ja võimalus – mida liikmesriik võib kasutada juhul, kui ta kasutamata kvoote täies ulatuses ümber ei jaota – otsustada enammakstud tasusumma tootjatele tagasi maksta või jätta tagasi maksmata vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 2 lõikele 4, põhinevad erineval loogikal.
Määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 eesmärk on nimelt proportsionaalselt vähendada tootjatele eraldatud kvootide ületamist, et vähendada ka tootjate osa maksmisele kuuluvast tasust. Seevastu selle määruse artikli 2 lõike 4 eesmärk on määrata kindlaks enammakstud tasusumma sihtotstarve, nähes ette, et kui liikmesriik on nii otsustanud, makstakse see tagasi tootjatele, kes kuuluvad eelistatud tootjate rühmadesse, mis on määratletud vastavalt komisjoni poolt ette nähtud objektiivsetele kriteeriumidele.
Kuna vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teises lõigus ja artikli 2 lõikes 4 ette nähtud mehhanismid põhinevad erineval loogikal, siis ei saa eeldada, et esimesena nimetatud sätte kohaldamisel omavad asjas tähtsust teise sättega kehtestatud kriteeriumid, ja need võivad omada tähtsust üksnes juhul, kui määruses on sellele sõnaselgelt viidatud. Määrus nr 3950/92 ega määrus nr 536/93 ei näe aga ette nende kriteeriumide kohaldamist määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teise lõigu rakendamisel.
Seoses Itaalia valitsuse argumentidega, mis käsitlevad määruse nr 1788/2003 artikli 10 lõiget 3, tuleb sedastada, et see säte näeb ette, et tarnete jaoks eraldatud riigisisese tootmiskvoodi kasutamata osa tuleb ümber jaotada proportsionaalselt iga sellise tootja individuaalse kvoodiga, kes on piimakvooti ületanud, või vastavalt liikmesriikide kehtestatavatele objektiivsetele kriteeriumidele (vt selle kohta 5. mai 2011. aasta kohtuotsus Kurt und Thomas Etling jt,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punkt
).
Samas on selge, et määrus nr 1788/2003, mis jõustus 28. oktoobril 2003 ja mida kohaldatakse alates 1. aprillist 2004, ei ole
ratione temporis
kohaldatav põhikohtuasjas, mis puudutab piima ja piimatoodete turustamisperioodi 1. aprillist 2000 kuni 31. märtsini 2001.
Kuna määruse nr 1788/2003 põhjenduse 2 kohaselt on selle määruse eesmärk määruses nr 3950/92 sisalduvad eeskirjad ümber sõnastada ja selgemaks muuta, siis võib seda määrust viimasena nimetatud määruse tõlgendamisel arvesse võtta. Pealegi on Euroopa Kohus sellega seoses järeldanud, et määruse nr 1788/2003 artikli 10 lõige 3 järgib sama loogikat, millel põhineb määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teine lõik, ja et ei ilmne, et määruse nr 1788/2003 artikli 10 lõikes 3 liikmesriikidele ette nähtud võimalus piimandusaasta lõpus kasutamata jäänud kvoodid ümber jaotada oleks varasema regulatsiooniga võrreldes uuenduslik või et seadusandja oleks teinud selles küsimuses olulise muudatuse (vt selle kohta 5. mai 2011. aasta kohtuotsus Kurt und Thomas Etling jt,
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punktid
–
).
Kuigi on tõsi, et 5. mai 2011. aasta kohtuotsuse Kurt und Thomas Etling jt (
C‑230/09 ja C‑231/09
,
EU:C:2011:271
) punktides 63 ja 64 viitas Euroopa Kohus määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teisele lõigule selleks, et määratleda, mida tähendab määruse nr 1788/2003 artikli 10 lõikes 3 sisalduv fraas „proportsionaalselt iga tootja individuaalsete kvootidega või vastavalt liikmesriikide kehtestatavatele objektiivsetele kriteeriumidele“, ei võtnud ta seisukohta küsimuses, kas määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teine lõik lubas – nagu nüüd lubab määruse nr 1788/2003 artikli 10 lõige 3 – liikmesriikidel kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid ümber jaotada objektiivsete kriteeriumide alusel, mille kehtestab liikmesriik.
Tuleb veel lisada, et Euroopa Kohus on sisuliselt juba selgitanud, et juhul kui üks sõnastus on asendatud teisega, tuleb eeldada – kui ei ole tõendatud vastupidist –, et sõnastuse iga muutus muudab tähendust, kui uus sõnastus viib teistsuguse tõlgenduseni (1. juuni 1961. aasta kohtuotsus Simon vs. Euroopa Kohus,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Niisiis ei saa sellest, et määrusesse nr 1788/2003 viidi sisse luba kasutamata kvoodid ümber jaotada vastavalt liikmesriikide kehtestatavatele objektiivsetele kriteeriumidele, järeldada, et see võimalus oli olemas juba määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teise lõigu kontekstis.
Mis puutub tasu eesmärki, siis tuleb korrata, et piima lisatasu regulatsiooni eesmärk on piimatootmise piiramisega taastada pakkumise ja nõudluse tasakaal piimaturul, mida iseloomustab struktuuriline ületootmine. See meede kuulub seega piimatootmise mõistliku arendamise eesmärkide hulka ja põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa sissetuleku stabiliseerimisele kaasa aitamise kaudu selle rahvastikuosa rahuldava elatustaseme säilitamise eesmärgi alla (17. mai 1988. aasta kohtuotsus Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, punkt
, ja 25. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Azienda Agricola Ettore Ribaldi jt,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punkt
). Vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 2 lõikele 1 jaotatakse selle määruse artikliga 1 kehtestatud täiendav tasu ümber nende tootjate vahel, kes on tootmiskvootide ületamise juhtudes osalenud (24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, punkt
).
Peale selle nähtub määruse nr 3950/92 artiklist 10 selgelt, et täiendavat tasu käsitatakse sekkumisena põllumajandusturgude stabiliseerimiseks ja seda tuleb kasutada piimasektori kulude katmiseks. Siit järeldub, et ilmse eesmärgi kõrval kohustada piimatootjaid järgima neile eraldatud kvoote on täiendaval tasul ka majanduslik eesmärk, kuna sellega hangitakse ühendusele vajalikud rahalised vahendid tootjate poolt üle lubatud kvoodi toodetud piima realiseerimiseks (25. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Azienda Agricola Ettore Ribaldi jt,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punkt
).
Kuna juhul, kui liikmesriik kasutab talle antud võimalust kasutamata kvoodid ümber jaotada, vähenevad kogused, mille võrra tootjad on oma kvoote ületanud, ja sellest tulenevalt vähenevad täiendavast tasust moodustuvad rahalised vahendid, siis ei saa liikmesriik vabalt otsustada, kuidas ta jaotamise läbi viib, sest liidu seadusandja on selle võimaluse kasutamist piiritlenud, nähes selleks ette teatavad tingimused.
Täiendava tasu eesmärk kinnitab seega tõlgendust, mille kohaselt proportsionaalse jaotamise kriteeriumi, mis on ainus määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teises lõigus ette nähtud kriteerium, tuleb pidada ainsaks kriteeriumiks, mille alusel kasutamata kvootide ümberjaotamine peab toimuma. Seevastu ei saa teleoloogilisel tõlgendamisel mingil juhul järeldada, et peale selle – kuigi selleks sõnaselget luba ei ole antud – oleks liikmesriigil lubatud jaotamine läbi viia muude kriteeriumide alusel.
Eeltoodut arvestades ei saa olla edukad Itaalia valitsuse argumendid, mille kohaselt ei ole muude kriteeriumide kasutamine määrusega nr 3950/92 või määrusega nr 536/93 sõnaselgelt keelatud, võimaldab saavutada piimasektoris taotletavaid eesmärke ega riku ühtki liidu õiguse üldpõhimõtet nagu proportsionaalsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted.
Nimelt, kui liidu õigus, sealhulgas selle üldpõhimõtted, ei sisalda vastavaid ühiseid norme, toimivad liikmesriikide ametiasutused liidu õigusakte rakendades vastavalt riigisisese õiguse menetlus‑ ja materiaalõigusnormidele, kuid liidu õiguse rakendusmeetmete võtmisel on nad kohustatud teostama oma kaalutlusõigust kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, mille hulka kuuluvad proportsionaalsuse, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted (vt selle kohta 25. märtsi 2004. aasta kohtuotsus Azienda Agricola Ettore Ribaldi jt,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 ja C‑497/00–C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Nagu on aga esile toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 40, on määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teise lõiguga kehtestatud kriteerium, mille alusel kasutamata kvoodid tuleb ümber jaotada, piirates seega liikmesriikide kaalutlusõigust.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 3950/92 artikli 2 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik otsustab kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid ümber jaotada, peab see toimuma oma kvooti ületanud tootjate vahel proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

Nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3950/92, millega kehtestatakse täiendav tasu piima‑ ja piimatootesektoris, muudetud nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1256/1999, artikli 2 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriik otsustab kasutamata jäänud individuaalsed kvoodid ümber jaotada, peab see toimuma oma kvooti ületanud tootjate vahel proportsionaalselt iga tootja individuaalse kvoodiga.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.