CELEX: 62012TJ0435
Euroopa Liidu kaubamärk
Vastulausemenetlus
Euroopa Liidu kujutismärgi 42 BELOW taotlus
Varasem riigisisene registreerimata kujutismärk VODKA 42
Suhteline keeldumispõhjus
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõige 4 (nüüd määruse (EL) 2017/1001 artikli 8 lõige 4)
Kaubanduses kasutamine
Riigisisese õiguse kohaldamine EUIPO poolt

Vaidluse taust
Hageja Bacardi Co. Ltd esitas 26. juunil 2009 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) vastavalt nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusele (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 2009, L 78, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul; asendatud nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
)) ELi kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on järgmine kujutismärk:
Kaubad, mille jaoks registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 33 ja vastavad järgmisele kirjeldusele: „alkoholjoogid (v.a õlu), sh viin, viinast valmistatud joogid ja viinaga tembitud joogid“.
ELi kaubamärgi taotlus avaldati 14. detsembri 2009. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 59/2009.
Menetlusse astuja Granette & Starorežná Distilleries a.s. (nüüd Palírna U zeleného stromu a.s.) esitas 11. märtsil 2010 vastavalt määruse nr 207/2009 artiklile 41 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 46) vastulause taotletava kaubamärgi registreerimisele kaupade jaoks, mida on nimetatud eespool punktis 3.
Vastulause aluseks oli Tšehhi Vabariigis ja Slovakkias „alkohooljookide, nimelt viina“ jaoks kasutusel olev registreerimata kaubamärk (edaspidi „registreerimata kaubamärk“), mis on kujutatud järgmiselt:
Vastulause toetuseks esitati määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktis b ja lõikes 4 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 8 lõike 1 punkt b ja lõige 4) toodud põhjendused.
Vastulausete osakond lükkas 12. augustil 2011 vastulause määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b ja lõike 4 alusel tervikuna tagasi ning mõistis vastulausemenetluse kulud välja menetlusse astujalt.
Menetlusse astuja esitas 10. oktoobril 2011 määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 (nüüd määruse 2017/1001 artiklid 66–71) alusel EUIPO‑le vastulausete osakonna otsuse peale kaebuse.
EUIPO teise apellatsioonikoja 9. juuli 2012. aasta otsusega menetlusse astuja kaebus rahuldati.
Esiteks tuletas apellatsioonikoda meelde kumulatiivseid tingimusi, mis on sätestatud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4.
Teiseks märkis apellatsioonikoda, et Tšehhi Vabariigis annab 3. detsembri 2003. aasta seaduse nr 441/2003 Sb. (edaspidi „Tšehhi kaubamärgiseadus“) artikli 7 lõike 1 punkt g kaubanduses kasutatavate registreerimata kaubamärkide omanikele õiguse enne seda, kui esitatakse ulatuslikuma kui kohaliku tähtsusega registreeringu taotlus, keelata hilisemad kaubamärgid juhul, kui tähised on identsed või sarnased ning nendega tähistatakse sarnaseid kaupu või teenuseid.
Kolmandaks leidis apellatsioonikoda, et kõnealusel juhul on menetlusse astuja piisavalt tõendanud esiteks, et varasema registreerimata kaubamärgiga hõlmatud kaupu turustati eri kohtades vähemalt Tšehhi territooriumil, ja teiseks, et kõnealune turustamine toimus enne kuupäeva, mil esitati taotletud kaubamärgi registreerimistaotlus, ning toimus majandustegevuse raames kasu teenimise eesmärgil.
Apellatsioonikoda tegi järelduse, et õigused registreerimata kaubamärgile omandati selle tulemusel, et menetlusse astuja kasutas seda kaubamärki „alkoholjookide, nimelt viina“ jaoks enne taotletava kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva.
Neljandaks kontrollis apellatsioonikoda, kas registreerimata kaubamärk annab selle omanikule õiguse keelata taotletud kaubamärgi kasutamine, ning tegi sellega seoses kindlaks, kas Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punktis g sätestatud tingimused on täidetud.
Seoses sellega märkis apellatsioonikoda kõigepealt, et kõnealused kaubad on suunatud Tšehhi territooriumil elavale laiale avalikkusele.
Seejärel leidis apellatsioonikoda, et esiteks on asjaomased kaubad identsed või väga sarnased, ning teiseks on vastandatud tähised tervikuna visuaalselt, foneetiliselt ja kontseptuaalselt sarnased.
Lisaks leidis apellatsioonikoda, et registreerimata kaubamärgi olemusest tulenev eristusvõime on keskmine.
Eespool toodut arvestades järeldas apellatsioonikoda, et käesoleval juhul esineb asjaomase avalikkuse taju seisukohalt segiajamise tõenäosus.
Lõpetuseks leidis apellatsioonikoda sisuliselt, et EUIPO ei ole pädev otsustama hageja argumendi üle, mille kohaselt registreerimata kaubamärgi kasutamise näol on tegemist kõlvatu konkurentsi ja hageja autoriõiguste rikkumisega, sest hageja ei saa sellisena seada kahtluse alla selle kaubamärgi olemasolu ja kehtivust.
Kokkuvõttes apellatsioonikoda esiteks rahuldas kaebuse ja seega vastulause, mis esitati registreerimata kaubamärgile tuginedes, ning teiseks mõistis hagejalt määruse nr 207/2009 artikli 85 lõike 1 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 109 lõige 1) kohaselt välja vastulausemenetluse ja apellatsioonikoja menetluse kulud.
Poolte nõuded
Hagiavalduses palub hageja Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
lükata tagasi taotletud kaubamärgi registreerimisele esitatud vastulause;
–
edastada kohtuotsus EUIPO-le täitmiseks;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO-lt ja menetlusse astujalt.
Olles oma repliigis loobunud teisest ja kolmandast nõudest, palub hageja Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
mõista kohtukulud välja EUIPO-lt ja menetlusse astujalt.
EUIPO palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Menetlusse astuja palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Vastuvõetavus
EUIPO väidab sisuliselt, et hageja nõue tühistada vaidlustatud otsus on vastuvõetamatu põhjusel, et peale väite, et apellatsioonikoda eksis, leides, et tõendid registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta olid vastulause rahuldamiseks piisavad, ei sisaldanud hagiavaldus ühtegi argumenti ega piisavalt selget põhjendust, miks apellatsioonikoja hinnang on väär.
Hageja väitel esitas ta hagiavalduses selle kohta piisava põhjenduse ja tõendas, et Tšehhi õiguse kohaselt oleks apellatsioonikoda pidanud nõudma menetlusse astujalt lisatõendeid registreerimata kaubamärgi järjepideva kasutamise kohta.
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et vastuvõetamatuse vastuväites kritiseerib EUIPO esitatud argumendi ebamäärasust ja üldist laadi ning et etteheite, mille kohaselt ei ole käesoleval juhul täidetud kaubanduses kasutamise tingimus, mis on ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4, põhjendamiseks ei esitatud muid argumente.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et Üldkohtu kodukorra artikli 76 punkti d kohaselt tuleb hagiavalduses märkida hagi ese, esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest. See teave peab olema piisavalt selge ja täpne, et kostja saaks ette valmistada kaitse ja Üldkohus lahendada hagi vajaduse korral ilma täiendava informatsioonita. Selleks et tagada õiguskindlus ja korrakohase õigusemõistmise põhimõtete järgimine, peavad peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele tuginetakse, tulenema vähemalt kokkuvõtlikult, ent järjekindlalt ja arusaadavalt hagiavalduse enda tekstist; vastasel korral ei ole argument vastuvõetav (vt selle kohta 25. juuli 2000. aasta kohtumäärus RJB Mining vs. komisjon,
T‑110/98
,
EU:T:2000:199
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Travelex Global and Financial Services ja Interpayment Services vs. komisjon,
T‑195/00
,
EU:T:2003:111
, punkt
).
Need faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel põhineb hageja argument, et apellatsioonikoda tuvastas valesti, et registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta esitatud tõenditest piisab vastulause rahuldamiseks, nähtuvad käesoleval juhul selgelt hagiavaldusest.
Nimelt väidab hageja hagiavalduse punktis B III sisuliselt, et kaubanduses kasutamise tingimus, mis on ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4, ei olnud registreerimata kaubamärgi puhul täidetud, kuna menetlusse astuja ei olnud esitanud tõendeid selle kohta, et asjaomast tähist oli tegelikult järjepidevalt ja katkestusteta kasutatud kuni kuupäevani, mil vastulausete osakond tegi otsuse, see tähendab kuni 12. augustini 2011.
See argument aga on piisavalt selge ja täpne, et EUIPO saaks oma kaitset ette valmistada ja Üldkohus oma kontrolli teostada. Seepärast tuleb asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille EUIPO tõstatas, tagasi lükata.
Sisulised küsimused
Hageja esitab sisuliselt kaks väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 50 lõike 2 punkti g. Teise väite kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4.
Esimene väide, mille kohaselt on rikutud määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 2 punkti g
Hageja väidab, et apellatsioonikoda tegi ebaõige kokkuvõte juhtumi asjaoludest. Hageja sõnul ei esitanud apellatsioonikoda täielikku kokkuvõtet tema poolt vastulausete osakonnas ja apellatsioonikojas esitatud argumentidest. Esiteks on esitamata jäetud argumendid Tšehhi õiguse kohta ning eeskätt need, mis puudutavad kõlvatut konkurentsi ja autoriõigusi. Teiseks on vaidlustatud otsuse punktis 14 olevas argumentide kokkuvõttes üksnes argumendid 10. septembril 2003 taotletud Tšehhi kaubamärgi nr 263350 kohta, millel põhines menetlusse astuja vastulause, ning esitatud ei ole ühtegi registreerimata kaubamärki käsitlevat argumenti. Lõpuks väidab hageja, et apellatsioonikoda jättis käsitlemata argumendid, mis esitati eesmärgiga tõendada asjaomase kaubamärgi kaitse puudumist Tšehhi õiguse alusel, kuna selle kaubamärgi puhul on tegemist kõlvatu konkurentsiga ja see rikub tema autoriõigusi tähisele 42 BELOW. Seega leiab hageja, et rikutud on määruse nr 2868/95 artikli 50 lõike 2 punkti g ja tema argumente ei uuritud piisavalt ning osa neist eirati.
Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja leiavad, et käesolev väide on põhjendamata.
Ennekõike tuleb märkida, et määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 2 punkt g kohaselt peab apellatsioonikoja otsus sisaldama faktide kokkuvõtet.
Seetõttu on vaja kontrollida vaidlustatud otsuse sisu, et kontrollida, kas see sisaldab kokkuvõtet faktidest ja eeskätt neist argumentidest, mille hageja haldusmenetluse käigus esitas.
Esiteks olgu öeldud, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 7, on apellatsioonikoda esitanud ülimalt üksikasjaliku kokkuvõtte neist argumentidest, mille hageja esitas apellatsioonikojale. Nimelt on ta vaidlustatud otsuse punkti 7 seitsmendas ja kaheksandas taandes maininud hageja argumente, mis käsitlesid ebaausat konkurentsi ja autoriõigust reguleerivaid Tšehhi õigusnorme. Lisaks on ta vaidlustatud otsuse punktis 69 meelde tuletanud hageja argumenti, mille kohaselt sisuliselt oli registreerimata kaubamärgi menetlusse astuja poolt kasutamine õigusvastane selle tõttu, et see kujutas endast kõlvatut konkurentsi ja rikkus hageja autoriõigusi.
Teiseks tuleb märkida, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 14, on apellatsioonikoda teinud kokkuvõtte neist hageja argumentidest, mis sisuliselt käsitlevad menetlusse astuja poolt vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmist. Eeskätt on ta juhtinud tähelepanu hageja argumendile, mille kohaselt ei saanud menetlusse astuja juhul, kui käsitada taotletud kaubamärki ja registreerimata kaubamärki tervikuna võetuina sarnastena, tugineda foneetilisele sarnasusele, kuna sõnad „below“ ja „vodka“ kõlavad täiesti erinevalt.
Nii toimides esitas apellatsioonikoda kokkuvõtte kõigist hageja esitatud argumentidest.
Seetõttu tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide, mis käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 rikkumist
Hageja väidab sisuliselt, et apellatsioonikoda on rikkunud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4, leides, et registreerimata kaubamärk vastab kõnealuses artiklis sätestatud tingimustele ning järelikult võimaldab tõkestada taotletud kaubamärgi registreerimise.
Vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikele 4 on registreerimata kaubamärgi või muu tähise omanikul võimalik vastustada ELi kaubamärgi registreerimist, kui see registreerimata kaubamärk või muu tähis vastab korraga neljale tingimusele: seda kasutatakse kaubanduses, see ei ole ainult kohaliku tähtsusega, õigus sellele kaubamärgile või tähisele peab olema omandatud kooskõlas selle liikmesriigi õigusega, kus tähist kasutati enne ELi kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva, ja lõpuks peab õigus sellele kaubamärgile või tähisele võimaldama selle omanikul keelata hilisema kaubamärgi kasutamine. Kõik need tingimused peavad olema korraga täidetud, nii et kui registreerimata kaubamärk või tähis ei vasta ühele neist tingimustest, siis ei saa määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 tähenduses kaubanduses kasutatava registreerimata kaubamärgi või muu tähise olemasolul põhinev vastulause olla edukas (vt 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Moravia Consulting vs. EUIPO – Citizen Systems Europe (SDC‑888TII RU),
T‑317/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:718
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kaks esimest tingimust ehk need, mis puudutavad väite aluseks oleva tähise või kaubamärgi kasutamist ja tähtsust – kusjuures viimati mainitu ei või olla üksnes kohalik – tulenevad määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 sõnastusest ning neid tuleb seega tõlgendada liidu õigusest lähtudes. Seega sätestatakse määruses ühtsed standardid, mis puudutavad tähiste kasutamist ja nende tähtsust, mis on kooskõlas selle määrusega loodud süsteemi aluseks olevate põhimõtetega (24. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Moreira da Fonseca vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA),
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punkt
; 4. juuli 2014. aasta kohtuotsus Construcción, Promociones e Instalaciones vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Copisa Proyectos y Mantenimientos Industriales (CPI COPISA INDUSTRIAL),
T‑345/13
, ei avaldata,
EU:T:2014:614
, punkt
, ja 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus SDC‑888TII RU,
T‑317/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:718
, punkt
).
Seevastu fraasist „kui selle tähise suhtes kohaldatavate liikmesriigi õigusaktide kohaselt ja nendega ette nähtud ulatuses“ ilmneb, et ülejäänud kaks tingimust, mis on määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktides a ja b järgmistena välja toodud, on määrusega kehtestatud tingimused, mida erinevalt eelmistest tuleb hinnata väite aluseks oleva tähise suhtes kohaldatava õigusega kindlaks määratud kriteeriumide alusel. Selline viide väite aluseks olevat tähist reguleerivale õigusele on igati põhjendatud, kuna määrus nr 207/2009 võimaldab ELi kaubamärgi vastu tugineda tähistele, mis ei kuulu ELi kaubamärgisüsteemi. Seega saab üksnes väite aluseks olevat tähist reguleeriva õiguse alusel tuvastada, kas see tähis on ELi kaubamärgist varasem ja kas seetõttu võib olla põhjendatud hilisema kaubamärgi kasutamise keelamine (24. märtsi 2009. aasta kohtuotsus GENERAL OPTICA,
T‑318/06–T‑321/06
,
EU:T:2009:77
, punkt
, ja 12. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus SDC‑888TII RE,
T‑317/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:718
, punkt
).
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selle üle, et registreerimata kaubamärk on ulatuslikuma kui kohaliku tähtsusega. Seevastu leiab hageja, et apellatsioonikoda ei hinnanud õigesti seda, kas kaubanduses kasutamise tingimus oli täidetud. Hageja sõnul oleks apellatsioonikoda pidanud tuvastama, et kaubamärki kasutati järjepidevalt kuni päevani, mil vastulausete osakond tegi 12. augusti 2011. aasta otsuse. Lisaks heidab ta apellatsioonikojale ette, et see ei eritlenud ammendavalt Tšehhi õigusnorme ning seega tegi nende õigusnormide alusel, mis ei olnud käesoleva asja seisukohast olulised, esiteks järelduse, et menetlusse astujal olid õigused sellele kaubamärgile, ja teiseks tuvastas, et see kaubamärk annab õiguse keelata taotletud kaubamärgi kasutamine. Lõpuks heidab hageja apellatsioonikojale ette, et viimane leidis, et tal puudub pädevus hinnata selle kaubamärgi kehtivust, ning seega rahuldas vastulause kehtetu tähise alusel.
Teine väide jaguneb sisuliselt kolmeks osaks. Väite esimene osa puudutab viga, mille apellatsioonikoda väidetavalt tegi, hinnates registreerimata kaubamärgi kaubanduses kasutamise tingimust, mis on ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4. Väite teine osa põhineb veal, mille apellatsioonikoda väidetavalt tegi, jättes eritlemata mainitud sätte kohaldamise seisukohalt käesolevas asjas asjakohased Tšehhi õigusnormid. Väite kolmas osa puudutab viga mille apellatsioonikoda väidetavalt tegi, väites endal puuduvat pädevuse hinnata registreerimata kaubamärgi kehtivust autoriõigust ja kõlvatut konkurentsi reguleerivate Tšehhi õigusenormide alusel.
–
Teise väite esimene osa
Hageja väidab, et apellatsioonikoda eksis, kui leidis, et käesoleval juhul on täidetud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud tingimus registreerimata kaubamärgi kaubanduses kasutamise kohta. Hageja sõnul tulnuks esiteks seda tingimust hinnata vastulausete osakonna otsuse tegemise kuupäeva, see tähendab 12. augusti 2011. aasta seisuga, ja teiseks oleks menetlusse astuja pidanud tõendama, et registreerimata kaubamärki on kuni nimetatud kuupäevani tegelikult järjepidevalt ja katkestusteta kasutatud. Seega on ta seisukohal, et kuna see, kas kaubamärk on olemas, sõltub riigisisesest õigusest, milleks käesoleval juhul on Tšehhi õigus, siis tuleb samuti tuvastada asjaomase kaubamärgi jätkuv olemasolu. Selles osas märgib hageja, et menetlusse astuja lõpetas registreerimata kaubamärgi kasutamise umbkaudu 2011. aasta jaanuaris, mil see asendati logoga VODKA 42 BLENDED.
EUIPO väidab, et see väiteosa tuleb tagasi lükata. Esiteks on kuupäev, millega liidu õiguse alusel tuleb arvestada, et teha kindlaks, kas registreerimata kaubamärki kasutati taotletud kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeval, käesoleval juhul 26. juuni 2009. Teiseks ei ole Tšehhi õigusest tulenev tingimus, et registreeritud kaubamärgi kasutamine peab olema järjepidev, asjakohane selle kuupäeva tuvastamiseks, mille seisuga tuleb hinnata varasema registreerimata kaubamärgi kasutamist.
Menetlusse astuja väidab, et vastulausemenetluses ei esitatud argumenti selle kohta, et registreerimata kaubamärki ei kasutatud 2011. aastast alates ning seega ei saanud EUIPO seda arvesse võtta, nagu on ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 76 lõikes 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 95 lõige 2). Lisaks väidab ta, et ainsana on tähtis see, kas ta kasutas seda kaubamärki vastulause esitamise kuupäeval või hiljemalt EUIPO-le tõendite esitamise tähtaja lõppedes.
Kõigepealt tuleb märkida, et hageja väitel on registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta menetlusse astuja vastuse lisas esitatud tõendid vastuvõetamatud. Hageja toob välja, et need tõendid esitati esimest korda Üldkohtus. Vastuseks kohtuistungil esitatud Üldkohtu küsimusele väitis EUIPO samamoodi nagu hageja, et menetlusse astuja vastuses esitatud tõendid on vastuvõetamatud. Menetlusse astuja seevastu väitis, et tõendid, mis ta Üldkohtule esitas, on vastuvõetavad, ning tõdes, et lõppastmes otsustab selle üle ikkagi Üldkohus.
Selles küsimuses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et Üldkohtusse esitatud hagi eesmärk on EUIPO apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 207/2009 artikli 65 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 72) tähenduses. Nimetatud sättest tuleneb, et faktilistele asjaoludele, millele pooled ei tuginenud EUIPO talituste menetluses, ei saa enam tugineda Üldkohtule esitatud hagis ning Üldkohus ei saa faktilisi asjaolusid uuesti hinnata esimest korda alles talle esitatud tõendite alusel. EUIPO apellatsioonikoja otsuse õiguspärasust tuleb seega hinnata otsuse tegemise hetkel tema käsutuses olnud andmetest lähtuvalt (18. juuli 2006. aasta kohtuotsus Rossi vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑214/05 P
,
EU:C:2006:494
, punktid
–
; 18. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Les Éditions Albert René vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑16/06 P
,
EU:C:2008:739
, punktid
–
, ja 16. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Optilingua vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Esposito (ALPHATRAD),
T‑538/12
, ei avaldata,
EU:T:2014:9
, punkt
).
Käesoleval juhul esitas menetlusse astuja oma vastuse lisas arved, millega soovis tõendada oma kaubamärgi järjepidevat kasutamist Tšehhi territooriumil alates 2007. aastast kuni kuupäevani, mil vastulausete osakond tegi otsuse või isegi pärast seda kuupäeva.
Vaidlust ei ole selle üle, et need tõendid esitati esimest korda Üldkohtus. Võttes arvesse eespool punktis 52 meenutatud kohtupraktikat, tuleb need tõendid seega tunnistada vastuvõetamatuks.
Järgmiseks tuleb märkida, et apellatsioonikoda leidis vaidlustatud otsuse punktis 31, et asjaomane ajavahemik, millesse registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta esitatud tõendid sisuliselt peavad kuuluma, „vastab vaidlusaluse taotluse esitamise kuupäevale, see tähendab 26. juunile 2009, või on sellest varasem“. Lisaks järeldas apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 39, et menetlusse astuja omandas õiguse sellele kaubamärgile „enne [ELi] kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva“.
Tuleb tõdeda, et käesoleval juhul ei vaidlusta hageja, et registreerimata kaubamärki oli kaubanduses kasutatud Tšehhi Vabariigis aastatel 2008–2009, see on enne taotletud kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva.
Seevastu väidab hageja, et apellatsioonikoda oleks pidanud nõudma menetlusse astujalt, et viimane tõendaks, et registreerimata kaubamärki on tegelikult järjepidevalt ja katkestusteta kasutatud kuni kuupäevani, mil vastulausete osakond tegi otsuse, see tähendab kuni 12. augustini 2011. Sellega seoses väidab ta, et menetlusse astuja ei ole esitanud ühtegi tõendit registreerimata kaubamärgi kasutamise kohta aastatel 2010 ja 2011. Lisaks kinnitab hageja, et menetlusse astuja lõpetas kaubamärgi kasutamise umbkaudu 2011. aasta jaanuaris.
Hageja esitatud väiteid tingivad vajaduse teha kindlaks, millisel kuupäeva seisuga oli apellatsioonikoda kohustatud hindama kaubanduses kasutamise tingimust, mis on sätestatud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4.
Eespool punktides 43 ja 44 viidatud kohtupraktikast nähtub, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 sätestatud esimest tingimust, nimelt registreerimata tähise kaubanduses kasutamise tingimust tuleb tõlgendada liidu õigusest lähtudes.
Lisaks tuleb vastulause toetuseks esitatud tähise kaubanduses kasutamise nõude suhtes kohaldada sama ajalist kriteeriumi kui see, mis on otsesõnu ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktis a seoses tähisele õiguse omandamisega, nimelt ELi kaubamärgi registreerimisetaotluse esitamise kuupäeva (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, punkt
, ja 4. juuli 2014. aasta kohtuotsus CPI COPISA INDUSTRIAL,
T‑345/13
, ei avaldata,
EU:T:2014:614
, punkt
).
Seega ei eksinud apellatsioonikoda, kui ta hindas registreerimata kaubamärgi kasutamisega seonduvat tingimust taotletud kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva seisuga.
Lõpuks tuleb tõdeda, et seda järeldust ei saa kummutada hageja argumentidega.
Sisuliselt väidab hageja, et apellatsioonikoda oleks pidanud menetlusse astujalt nõudma, et ta tõendaks registreerimata kaubamärgi kasutamist, kuivõrd see nõue tuleneb Tšehhi õigusest ja eeskätt Nejvyšší soudi (Tšehhi Vabariigi kõrgeim kohus) 19. aprilli 2012. aasta otsusest (nr 23 Cdo 3412/2010).
Sellega seoses tuleb kaubanduses kasutamise tingimust, mida hinnatakse liidu õiguse alusel, nagu on meenutatud eespool punktis 44, eristada tingimusest, mis on ette nähtud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktis a ja mis puudutab registreerimata tähisele õiguse omandamist, mida hinnatakse liikmesriigi õiguse alusel siis, kui tähist kasutati enne ELi kaubamärgi taotluse esitamist, nagu on märgitud eespool punktis 45.
Käesoleval juhul ei mõjuta asjaolu, et Tšehhi õiguses on registreerimata tähise olemasolu tingimusena ette nähtud selle tähise järjepideva kasutamise tõendamine, seda kuupäeva, mille seisuga tuleb hinnata registreerimata kaubamärgi kasutamist ja mis vastavalt eespool punktis 60 viidatud kohtupraktikale on kuupäev, mil esitati ELi kaubamärgi registreerimistaotlus.
Järelikult tuleb hageja argument tagasi lükata.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb tagasi lükata teise väite esimene osa, ilma et oleks vaja analüüsida teisi hageja argumente seoses registreerimata kaubamärgi järjepideva kasutamise puudumisega, kuivõrd registreerimata kaubamärki muudeti 2011. aasta jaanuaris, lisades tähise lõppu sõna „blended“. Samuti ei ole vaja võtta seisukohta menetlusse astuja nende argumentide kohta, mille eesmärk on vaidlustada vastuvõetavuse seisukohast väide, et puuduvad tõendid selle kaubamärgi alates 2011. aastast kasutamise kohta.
–
Teise väite teine osa
Vastulausemenetluses märkis menetlusse astuja sisuliselt, et registreerimata kaubamärk annab talle õiguse taotletud kaubamärgi kasutamise vastustamiseks Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g ning Tšehhi seadusega nr 513/1991 Sb. kehtestatud Tšehhi äriseadustiku artiklite 44, 46, 47 ja 53 alusel.
Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkt g sätestab:
„Taotletud kaubamärki ei registreerita, kui ametile esitab kaubamärgi registreerimisele vastulause
[…]
g)
kaupade ja teenuste jaoks, mis on identsed või sarnased sellise registreerimata kaubamärgi või muu kaubanduses ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kasutatava tähise omanik, juhul kui see tähis on identne või sarnane taotletava tähisega ja kui õigused kõnealusele tähisele on omandatud enne registreerimistaotluse esitamise kuupäeva.“
Tšehhi äriseadustiku artikkel 44 sätestas:
„Kõlvatu konkurents on ärikonkurentsi või -suhte raames selline käitumine, mis on vastuolus konkurentsieetikaga ja mis kahjustab konkurente, tarbijaid või kliente. Kõlvatu konkurents on keelatud.“
Tšehhi äriseadustiku artikkel 46 nägi ette:
„Kaupade ja teenuste eksitav märgistus
(1)
Kaupade ja teenuste eksitava märgistusega on tegemist siis, kui kaubad ja teenused tähistatakse viisil, mis on turul eksitav kaupade või teenuste päritoluriigi, -piirkonna või -koha suhtes või tekitab eksliku mulje, et need pärinevad teatavalt tootjalt või et neil on teatavad omadused või kvaliteet […]
[…].“
Tšehhi äriseadustiku artikkel 47 sätestas juhud, mil tegemist on segiajamise tõenäosusega eeskätt teatava tähise kasutamise tõttu.
Tšehhi äriseadustiku artikkel 53 sätestas:
„Isikuid, kelle õigusi kõlvatu konkurents kahjustab või ohustab, võivad nende õiguste kahjustajalt nõuda, et ta hoiduks sellisest käitumisest ning kõrvaldaks õigusi kahjustava olukorra […].“
Hageja väidab, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi sellega, et kontrollides, kas määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktide a ja b tingimused on täidetud, jättis ta ammendavalt eritlemata asjasse puutuvad Tšehhi õigusnormid, kuigi ta oli selleks kohustatud. Hageja leiab, et apellatsioonikoda uuris, kas registreerimata kaubamärk annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine üksnes Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g alusel, kuigi apellatsioonikoda oleks pidanud kontrollimisel lähtuma Tšehhi äriseadustiku artiklist 44 ja sellele järgnevatest artiklitest, mis käsitlevad kõlvatut konkurentsi.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Selles küsimuses tuleb märkida, et käesoleval juhul ei uurinud apellatsioonikoda, kas registreerimata kaubamärk oli kaitstud Tšehhi äriseadustiku artikli 44 ja sellele järgnevate artiklite alusele, kuigi esiteks tugines menetlusse astuja oma vastulauses just nimelt nendele sätetele ja teiseks märkis hageja sõnaselgelt, et Tšehhi kaubamärgiseaduse sätted ei ole asjakohased.
Hageja seisukohalt mõjutab selle eritluse puudumine vaidlustatud otsuse õiguspärasust selle tõttu, et sisuliselt oli EUIPO kohustatud eritlema Tšehhi õigust laialt, et teha kindlaks, kas registreerimata kaubamärk annab menetlusse astujale õiguse keelata hilisem kaubamärk, ja seega selgitada välja, kas määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktides a ja b sätestatud nõuded on käesoleval juhul täidetud. Tema arvates tuleneb see kohustus selgelt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikest 4, EUIPO menetlusi käsitlevatest suunistest vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeva redaktsioonis (edaspidi „EUIPO suunised“) ja 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsusest Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar (
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
).
Esiteks on kasulik meelde tuletada, et seoses kehtetuks tunnistamise taotlustega, mis põhinevad riigisisese õigusnormi alusel omandatud varasemal õigusel, on kehtetuks tunnistamise taotleja, EUIPO pädevate talituste ja Üldkohtu ülesannete jaotuse kohta juba otsustatud, et määruse nr 2868/95 eeskirja 37 alusel peab taotleja esitama andmed, mis tõendavad, et tal on kohaldatavate riigisiseste õigusnormide alusel õigus tugineda varasemale õigusele, mis on kaitstud riigisisese õiguse alusel. See eeskiri paneb taotlejale kohustuse esitada EUIPO-le mitte ainult tõendid selle kohta, et ta vastab tingimustele, mis liidu kaubamärgi kasutamise keelamiseks varasema õiguse alusel on ette nähtud riigisiseste õigusnormidega, mille kohaldamist ta taotleb, vaid ka tõendid nende õigusnormide sisu kohta (vt selle kohta 5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punktid
ja
; 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
, punkt
, ning 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, punkt
).
Mis teiseks puutub konkreetselt EUIPO kohustustesse, siis on Euroopa Kohus öelnud, et kui ELi kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb riigisisese õigusnormi alusel kaitstud varasemal õigusel, siis peavad EUIPO pädevad talitused kõigepealt andma hinnangu taotleja poolt selle õigusnormi sisu tõendamiseks esitatud tõendite usaldusväärsusele ja ulatusele. Lisaks olgu öeldud, et kuna EUIPO pädeva talituse otsuse tulemusel võib kaubamärgiomanik jääda talle kuuluvast õigusest ilma, siis tuleneb selle otsuse toimest möödapääsmatult, et selle vastu võtnud talituse ülesanne ei ole pelgalt kinnitada, et riigisisene õigus on just selline, nagu kehtetuks tunnistamise taotleja selle esitas (5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
; 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
, punktid
ja
, ning 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, punkt
).
Kolmandaks on Üldkohtul määruse nr 207/2009 artikli 65 lõigete 1 ja 2 alusel pädevus täies ulatuses kontrollida, kas taotleja poolt enda kaitseks esitatud riigisiseste õigusnormide sisu tõendamiseks esitatud tõenditele EUIPO poolt antud hinnang on õiguspärane (vt selle kohta 5. juuli 2011. aasta kohtuotsus Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
, ja 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
, punkt
, ja 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, punkt
).
Kuna riigisisese õiguse kohaldamine võib asjaomases menetluslikus kontekstis kaasa tuua selle, et ELi kaubamärgi omanik jääb oma õigusest ilma, siis lisaks ei tohi Üldkohtul mingil juhul puududa tegelik võimalus teostada tõhusat kontrolli näiteks selle tõttu, et esitatud dokumentides on võimalikke lünki. Sel eesmärgil peab Üldkohtul seega olema pädevus kontrollida lisaks esitatud dokumentidele ka nende õigusnormide sisu, kohaldamise tingimusi ja ulatust, millele kehtetuks tunnistamise taotleja tugineb. Järelikult peab Üldkohus kohtulikku kontrolli teostama kooskõlas tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest tulenevate nõuetega (27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
, punkt
, ja 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, punkt
).
Tähelepanu tuleb juhtida asjaolule, et EUIPO ja Üldkohus peavad kontrollimisel lähtuma nõudest tagada määruse nr 207/2009 kasulik mõju, mis on ELi kaubamärgi kaitse kindlustamine (27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
, punkt
, ja 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, punkt
).
Seoses vastulausetega, mis põhinevad riigisisesest õigusnormist tuleneval varasemal õigusel, tuleb asuda seisukohale, et eespool punktides 78–82 esitatutega sarnased kaalutlused kehtivad seoses tõendamiskoormise ning poolte, EUIPO ja Üldkohtu vahel ülesannete jaotusega.
Nimelt tuleneb kohtupraktikast, et vastulause esitaja peab tõendama, et asjaomane registreerimata kaubamärk või tähis kuulub nõuete aluseks oleva riigisisese õiguse kohaldamisalasse ning võimaldab hilisema kaubamärgi kasutamise keelata (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, punkt
; vt selle kohta ka 20. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Atomic Austria vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ),
T‑318/03
,
EU:T:2005:136
, punkt
).
Lisaks peab Siseturu Ühtlustamise Amet vastulausemenetluse raames kontrollima, kas väidetud registreerimisest keeldumise põhjuse kohaldamise tingimused on täidetud. Selle käigus peab ta hindama esitatud faktiliste asjaolude tõesust ning poolte esitatud tõendite tõendusjõudu. EUIPO võib olla kohustatud arvestama selle liikmesriigi riigisisese õigusega, kus on kaitstud varasem kaubamärk, millel vastulause põhineb. Sel juhul peab ta omal algatusel ning kasutades vahendeid, mis tunduvad talle sellel eesmärgil kohased, asjaomase liikmesriigi riigisisese õiguse välja selgitama, kui selline teave on vajalik asjasse puutuva registreerimisest keeldumise aluse kohaldamise tingimuse hindamise ja eelkõige esitatud faktide tõesuse või tõendite kaalukuse seisukohalt (20. aprilli 2005. aasta kohtuotsus ATOMIC BLITZ,
T‑318/03
,
EU:T:2005:136
, punktid
ja
).
Tasub märkida, et hageja mainitud EUIPO suuniste peatüki 4 „Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikest 4 tulenevad õigused“ C-osa „Vastulausemenetlus“ punktis 5.3.6 on öeldud, et
„abstraktselt [t]uleb tõendada, et kohaldatava riigisisese õiguse alusel võib [registreerimata tähistele] ettevaatusabinõuna õiguskaitse eesmärgil tugineda hilisemate kaubamärkide vastu, [ning] samuti tuleb tõendada, et kõne alla olevas asjas on täidetud esialgse õiguskaitse andmise tingimused (kaitse ulatus), kui vaidlusaluse [ELi] kaubamärgi taotlust kasutati asjaomasel territooriumil.
Esimene tingimus (abstraktne kaitse) täidetakse tavaliselt, kasutades lisas esitatud loetelu, milles on esitatud asjasse puutuvad varasemad õigused.
Teine tingimus tuleb samuti täita kohaldatava riigisisese õiguse alusel […].“
EUIPO suuniste punkti 5.3.6 kohaselt tuleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise eesmärgil seega tõendada esiteks, et asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt on registreerimata tähised kaitstud, ning teiseks, et riigisiseses õiguses sel eesmärgil sätestatud tingimused on täidetud.
Tuleb lisada, et EUIPO suuniste selle sama peatüki 4 C-osa punktis 5.4 on täpsustatud, et
„[…] pool, kes soovib tugineda ettepanekule või konkreetsele tagajärjele, peab ametile esitama oma nõuete toetuseks vajalikud väited, faktid ja argumendid.
[…]
Mis puutub õiguslike tagajärgede kindlaks tegemiseks vajalikke fakte näiteks teatava maine või kasutamise kohta, siis kohaldatakse algusest peale [määruse nr 207/2009 artikli] 74 [lõiget 1].
Need faktid puudutavad selliseid asjaolusid nagu
–
[…]
–
Kaitse ulatus (tähiste ning kaupade ja teenuste sarnasus, segiajamise tõenäosus) (riigisisene õigusnorm).
–
Artikli 8 lõike 4 alusel kohaldatavat liikmesriigi õigust käsitleb amet faktiküsimusena. Amet ei saa omal algatusel ja täpselt tuvastada, milline on kõigi liikmesriikide õigus seoses artikli 8 lõikega 4 hõlmatud õigustega. Selle asjaolu käsitlemine faktiküsimusena, mille toetuseks sellele õigusele tuginev pool peab tõendid esitama, ühtib nende kriteeriumidega, mida liikmesriikide kohtud kohaldavad teise riigi õiguse suhtes enda rahvusvahelise eraõiguse põhimõtteid järgides.
–
Seega nõuab amet üldjuhul õigusküsimustes, nimelt konkreetsel juhul kohaldatavate eri riigisiseste õigusnormide sätete puhul, et vastulause esitaja esitaks talle otsuse tegemiseks vajalikud tõendid.
–
Selliseid tõendeid ei ole vaja üksnes siis, kui amet on vastavad asjaolud ise eelnevalt tuvastanud, olles need näiteks kandnud lisas esitatud loetellu. Menetluspooltel on siiski õigus esitada tõendeid selle kohta, et loetelus sisalduv või ameti muul viisil välja selgitatud teave ei pea enam paika või ei ole enam ajakohane.
–
[…]“
Käesoleval juhul tuleb seega kontrollida, kas arvestades teavet, mille pooled on Üldkohtule esitanud, võttis apellatsioonikoda arvesse asjakohaseid riigisiseseid õigusnorme ja kas ta kontrollis nende alusel õigesti, kas määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise tingimused on täidetud.
Varasema õigusega seonduva tõendamiskoormise ja selle õiguse ulatuse osas nähtub hagiavaldusest, et hageja heidab apellatsioonikojale ette registreerimata kaubamärgi osas üksnes Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g eritlemisega piirdumist, mistõttu jäi apellatsioonikojal kontrollimata, kas see kaubamärk vastab Tšehhi äriseadustiku artikli 44 ja sellele järgnevate artiklite alusel kaitse saamise tingimustele. Hageja leiab, et apellatsioonikoda ei kontrollinud, kas viimati nimetatud artiklite alusel oli menetlusse astuja tõepoolest selle registreerimata õiguse omanik, mis annab talle õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et EUIPO suuniste peatüki 4 C-osale lisatud loetelus on määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 tähenduses varasemaks õiguseks oleva riigisisese õigusena nimetatud Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g. Tšehhi äriseadustiku artiklit 44 ja sellele järgnevaid artikleid ei ole selles lisas mainitud.
Kuna hageja eesmärk on vaidlustada võimalus, et Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g alusel tekib õigus registreerimata kaubamärgile, siis lasub tõendamiskoormis temal. Samuti peab ta tõendama – kui ta soovib sellele tugineda –, et õigus registreerimata kaubamärgile tuleneb Tšehhi õiguse muudest sätetest kui Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkt g, see tähendab just nimelt Tšehhi äriseadustiku artiklist 44 ja sellele järgnevatest artiklitest, mis käsitlevad kõlvatut konkurentsi ja autoriõiguste rikkumist.
Tuleb lisada, et kuna Üldkohus peab ka omal algatusel ning vahenditega, mis tunduvad talle otstarbekohased, koguma teavet asjaomase liikmesriigi riigisisese õiguse kohta, kui selline teave on vajalik, et hinnata asjaomase registreerimisest keeldumise põhjuse kohaldamise tingimusi ja eelkõige esitatud faktide tõesust või esitatud dokumentide tõenduslikku jõudu, siis pöörduti menetlust korraldavate meetmete raames hageja poole, et saada teavet tema nõuete aluseks olevate Tšehhi õigusnormide kohta ja eelkõige Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g täielik kommentaar (Horáček, R a kol. Práva na označení (zákon o ochranných známkách a zákon o ochraně označení původu a zeměpisnych označení) Komentář – Praha, C.H.Beck 2004), mida hageja tsiteeris hagiavalduses, ning hagiavalduses osundatud liikmesriigi kohtute mitme otsuse täielikud tekstid.
Ent kohtutoimikust ega poolte esitatud vastustest ei ilmne, et apellatsioonikoda eksis, kui ta määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise kontekstis otsustas, et esiteks on kaubanduses ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kasutatavate registreerimata kaubamärkide omanikel õigus vastustada uue kaubamärgi registreerimist, kui tegemist on identsete või sarnaste tähistega identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks, ja teiseks ei ole käesolevas asjas tähtsad nõuete toetuseks esitatud Tšehhi äriseadustiku sätted, kuna kõlvatu konkurents ja autoriõiguste rikkumine, mida need sätted käsitlevad, on väljaspool EUIPO pädevust.
Esiteks saab Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g kohaselt esitada vastulause Tšehhi kaubamärgi registreerimisele „kaupade ja teenuste jaoks, mis on identsed või sarnased sellise registreerimata kaubamärgi või muu kaubanduses ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kasutatava tähise omanik, juhul kui see tähis on identne või sarnane taotletava tähisega ja kui õigused kõnealusele tähisele on omandatud enne registreerimistaotluse esitamise kuupäeva“.
Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punktis g on seega määratletud tingimused, mille alusel registreerimata kaubamärk võib välistada hilisema kaubamärgi registreerimise.
Mis puutub küsimusse, kas vaidlustatud otsuse punktides 25 ja 30 sai apellatsioonikoda põhjendatult tõdeda, et registreerimata kaubamärk oleks pidanud olema omandatud kaubanduses kasutamise tulemusel enne registreerimistaotluse esitamise kuupäeva, ja kas selle otsuse punktis 39 võis ta eritleda tõendeid, et otsustada, kas õigus registreerimata kaubamärgile omandati selle märgi menetlusse astuja poolt kasutamise tagajärjel, siis tuleb meenutada, et vastavalt EUIPO suuniste peatüki 4 C-osa lisa kohaselt on registreerimata kaubamärgi kaitse alus Tšehhi Vabariigi õigusaktide kohaselt Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkt g.
Kuigi hagiavalduses tõdes hageja, et EUIPO suunised ei ole siduvad, ei muuda see asjaolu, et Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkt g annab kaitse registreerimata tähistele, sätestades selgelt kaubamärgiomanike õiguse vastustada hilisema kaubamärgi registreerimist, ega tõika, et Tšehhi Vabariigis on kaubanduses kasutamine registreerimata kaubamärgi omandamise vältimatu eeltingimus, mis tuleneb nimetatud sättest.
Poolte esitatud dokumente ja antud vastuseid arvestades ei saa teha järeldust, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkt g annab kaitse registreerimata tähistele ning et nimetatud sättest tuleneb, et õigus registreerimata tähisele omandatakse selle tähise, mis ei ole üksnes kohaliku tähtsusega, enne hilisema kaubamärgi registreerimistaotluse esitamist kaubanduses kasutamise tulemusel.
Tuleb lisada, et vastustades hilisema kaubamärgi registreerimist, on varasemate tähiste omanike eesmärk saada tõhus kaitse selle kaubamärgi igasuguse tulevikus kasutamise vastu.
Nagu hageja hagiavalduses põhjendatult märkis, võimaldab Tšehhi kaubamärgiseadus kehtiva varasema õiguse omanikul vaidlustada kaubamärgitaotlus enne kaubamärgi registreerimist selle asemel, et ta peaks nimetatud seaduse artikli 31 lõike 2 alusel pöörduma kohtusse, et saavutada kaubamärgi kasutamise õigusvastaseks tunnistamine.
Samuti hõlmab hilisema kaubamärgi registreerimise vastustamise õigus, mis tuleneb Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punktist g, kaudselt, ent vältimatult õigust vastustada selle kaubamärgi kasutamist.
Mis teiseks puutub küsimusse, kas peale Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g on olemas muid sätteid, mis võimaldavad registreerimata kaubamärgi omanikel keelata hilisema kaubamärgi kasutamine pärast seda, kui see on registreeritud – nagu Tšehhi äriseadustiku artikkel 44 ja sellele järgnevad artiklid –, ja kas apellatsioonikoda tegi vea sellega, et ei uurinud, kas käesoleval juhul on täidetud registreerimata kaubamärgi omandamise tingimused, mis neis artiklites on ette nähtud, siis tuleb märkida, et poolte esitatud andmetega ei saa tõendada, et apellatsioonikoda tegi vea tuvastuses, mille kohaselt eespool nimetatud artiklid käsitlevad küsimusi, mis ei kuulu EUIPO pädevusse.
Nimelt käsitlevad Tšehhi äriseadustiku artikkel 44 ja sellele järgnevad artiklid kõlvatut konkurentsi, eksitavaid kaubamärke ja autoriõiguste rikkumist ning Tšehhi kaubamärgiseaduse artikli 7 lõike 1 punkti g kohta edastatud dokumentidest ei nähtu, et viimati mainitud sätet tuleks tõlgendada koostoimes eelmainitud artiklitega, olenemata asjaolust, et äriseadustiku artikkel 47 käsitleb segiajamise tõenäosuse põhjustamise juhtusid.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et apellatsioonikoda ei andnud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamise tingimustele Tšehhi õiguse sätteid arvestades vale hinnangut.
–
Teise väite kolmas osa
Hageja väidab, et tähist, millega on tegemist taotletud kaubamärgi puhul, kasutati Tšehhi Vabariigis enne menetlusse astuja registreerimata kaubamärki, mis on seetõttu teda kahjustava kõlvatu konkurentsi väljendus ja rikub tema autoriõigusi ning ei ole seetõttu Tšehhi õiguse kohaselt kehtiv. Selles kontekstis heidab hageja apellatsioonikojale sisuliselt ette vastulause rahuldamist ning et apellatsioonikoda väitis endal puuduvat pädevuse kontrollida vastava nõude alusel, kas kõnealune registreerimata kaubamärk on Tšehhi õiguse kohaselt kehtiv. Sellega seoses heidab ta apellatsioonikojale ette, et viimane kinnitas, et hageja peab tõendama, et menetlusse astuja õigus ei ole kehtiv või et sellele ei saa tema vastu tugineda. Hageja väitel peab menetlusse astuja tõendama, et talle kuuluvad riigisisese õiguse alusel õigused ja EUIPO peab kontrollima nende kehtivust.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Selleks, et vastulause esitaja saaks määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 alusel ühenduse kaubamärgi registreerimist takistada, peab kohtupraktika kohaselt ajal, mil EUIPO kontrollib vastulause kõigi tingimuste täidetust, saama tugineda varasema õiguse olemasolule, mida ei ole jõustunud kohtuotsusega kehtetuks tunnistatud, ja sellele tuginemisest piisab (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuigi EUIPO peab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikel 4 põhineva vastulause üle otsustades võtma arvesse asjaomaste liikmesriikide kohtute otsuseid, mis käsitlevad nõude aluseks olevate varasemate õiguste kehtivust või olemust, et teha kindlaks, kas nimetatud õigustel on endiselt selle sätte alusel nõutav toime, ei saa EUIPO seejuures asendada pädevate liikmesriigi kohtute hinnangut enda omaga, kuna määrusest nr 207/2009 ei tulene talle sellist pädevust (29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Anheuser-Busch vs. Budějovický Budvar,
C‑96/09 P
,
EU:C:2011:189
, punkt
).
Lisaks ei saa riigisisese kaubamärgi kehtivust vaidlustada mitte ELi kaubamärgi registreerimismenetluses, vaid seda saab teha üksnes asjaomases liikmesriigis toimuvas kehtetuks tunnistamise menetluses (vt 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Xentral vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM),
T‑134/06
,
EU:T:2007:387
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Peale selle tuleb tõdeda, et kuigi EUIPO peab vastulause esitaja esitatavate tõendite alusel kontrollima selle riigisisese kaubamärgi olemasolu, millele tuginetakse vastulause toetuseks, ei ole tema ülesanne lahendada liikmesriigi tasandil lahkheli selle ja mõne teise kaubamärgi vahel, sest selline lahkheli kuulub liikmesriigi asutuste pädevusse (21. aprilli 2005. aasta kohtuotsus PepsiCo vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Intersnack Knabber-Gebäck (RUFFLES),
T‑269/02
,
EU:T:2005:138
, punkt
, ja 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus PAGESJAUNES.COM,
T‑134/06
,
EU:T:2007:387
, punkt
).
Järelikult ei oma siis, kui varasem riigisisene kaubamärk on tegelikult kaitstud, ELi kaubamärgitaotluse vastu esitatud vastulause kontekstis tähtsust varasem riigisisene registreering või muu sellega seotud varasem õigus, isegi kui taotletav kaubamärk on identne varasema riigisisese kaubamärgiga, mis kuulub registreerimistaotluse esitajaks olevale ettevõtjale, või muu õigusega, mis on varasem vastulause aluseks olevast riigisisesest kaubamärgist (vt selle kohta 13. detsembri 2007. aasta kohtuotsus PAGESJAUNES.COM,
T‑134/06
,
EU:T:2007:387
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ei ole alust järeldada, et need kaalutlused ei ole kohaldatavad sellisel juhul nagu käesolev asi, kus vastulause aluseks on varasem registreerimata kaubamärk.
Seda konteksti arvestades ei teinud apellatsioonikoda viga, kui ta märkis vaidlustatud otsuse punktis 69, et ta ei ole pädev hindama registreerimata kaubamärgi kehtivust ega seetõttu otsustama, kas menetlusse astuja on rikkunud hageja autoriõigust või on viimase kahjuks osutanud kõlvatut konkurentsi.
Järelikult ei teinud apellatsioonikoda viga, kui ta sisuliselt otsustas, et hageja ülesanne on tõendada, et registreerimata kaubamärk on kehtetu, esitades vajaduse korral selle kohta tehtud jõustunud kohtu- või haldusotsuse.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt EUIPO ja menetlusse astuja nõudele välja mõista hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Bacardi Co. Ltd-lt.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. oktoobril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.