CELEX: 62015TJ0264
A dokumentumokhoz való hozzáférés
1049/2001/EK rendelet
Kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásra vonatkozó dokumentumok
Valamely tagállam által kiállított dokumentumok
A tagállamhoz benyújtott, dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem
A hozzáférés iránti kérelem Bizottsághoz történő átirányítása
A hozzáférés megtagadása
A Bizottság hatásköre
Valamely intézménytől származó dokumentum
Az 1049/2001/EK rendelet 5. cikke

A jogvita alapját képező tényállás
A felperes, a Gameart sp. z o.o. Lengyelországban letelepedett szórakoztatóipari vállalkozás.
2014. november 10‑én a felperes a polskich przepisów o dostępie do informacji publicznej (a nyilvános információkhoz való hozzáférésről szóló lengyel szabályozás) alapján az uniós jognak a szerencsejátékokról szóló 2009. november 19‑i lengyel törvény által történő megsértésével kapcsolatban folytatott bizottsági eljárásra vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférési kérelmet nyújtott be a lengyel külügy‑minisztériumhoz (a továbbiakban: külügy‑minisztérium).
Különösen, egyrészt a felperes az ezen eljárás során a Lengyel Köztársasághoz a Bizottság által benyújtott levelek másolataihoz való hozzáférést kérte. Másrészt ugyanezen eljárásra vonatkozó, a Bizottsághoz a Lengyel Köztársaság által benyújtott leveleknek a külügy‑minisztérium birtokában lévő másolataihoz való hozzáférést kérte (a továbbiakban: vitatott dokumentumok).
2014. november 18‑án a külügy‑minisztérium az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2001. L 145., 43. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 5. cikkének második bekezdése alapján elektronikus levélben átirányította a felperes kérelmét a Bizottsághoz.
2014. november 19‑én a külügy‑minisztérium arról tájékoztatta a felperest, hogy kérelme az uniós intézmények dokumentumaira irányul, így arra az 1049/2001 rendelet rendelkezései az irányadók, és következésképpen annak megvizsgálása érdekében azt e rendelet 5. cikkének második bekezdése alapján átirányította a Bizottsághoz.
2014. december 15‑én a Bizottság az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik francia bekezdésében előírt, az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok céljának védelmére alapított kivételre, valamint arra hivatkozva tagadta meg a kért dokumentumokhoz való hozzáférést, hogy az uniós jog Lengyel Köztársaság általi megsértésére vonatkozó eljárás még folyamatban van.
2015. január 2‑án a felperes az 1049/2001 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti megerősítő kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz. A kérelemben többek között úgy érvel, hogy a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy az olyan vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemről hozzon határozatot, amelyek nem tartoznak az 1049/2001 rendelet hatálya alá. A felperes különösen kifejtette, hogy az e rendelet 5. cikkének második bekezdése nem alkalmazható e dokumentumokra, mivel e rendelkezés csak az uniós intézményektől származó dokumentumokra vonatkozik.
2015. február 18‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság szintén az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik francia bekezdésében előírt kivételre, valamint arra hivatkozva utasította el a megerősítő kérelmet és többek között tagadta meg a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférést, hogy az uniós jog Lengyel Köztársaság általi megsértésére vonatkozó eljárás még folyamatban van.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2015. május 8‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A 2015. szeptember 8‑án, szeptember 11‑én, illetve szeptember 18‑án benyújtott beadványokban a Lengyel Köztársaság, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Parlament azt kérte, hogy a Bizottság támogatása végett a jelen eljárásba beavatkozhasson.
2015. október 19‑i végzésében a Törvényszék ötödik tanácsának elnöke engedélyezte e beavatkozásokat.
Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a negyedik tanácshoz osztották be, következésképpen az ügyet e tanács elé utalták.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatot azon részében, amelyben az megerősítette a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadását;
—
másodlagosan az EUMSZ 277. cikk alapján állapítsa meg, hogy az 1049/2001 rendelet 5. cikkének második bekezdése a jelen ügyben nem alkalmazható;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság – a Lengyel Köztársaság, a Tanács és a Parlament támogatása mellett – azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el keresetet;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
Az eljáráshoz fűződő érdekről
A Bizottság – anélkül, hogy alakszerű formában elfogadhatatlansági kifogást terjesztett volna elő – úgy véli, hogy a felperesnek nem állhatott fenn az eljáráshoz fűződő érdeke.
E tekintetben előadja, hogy a felperes a megtámadott határozatot nem azon részében vitatja, amelyben a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadja, hanem a Bizottságnak az e határozat elfogadására vonatkozó hatáskörét kérdőjelezi meg. A hozzáférés megtagadása önmagában tehát nem jelent a felperesre nézve hátrányos határozatot és azt nem érinti a megtámadott határozat esetleges megsemmisítése. A Bizottság szerint, ha a Törvényszék úgy vélné, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a lengyel hatóságok által a részére átirányított kérelem teljes egészében való megvizsgálására, az nem változtatna a felperes jogi helyzetén, mivel a megtámadott határozat megsemmisítése nem biztosítana a felperes számára hozzáférést a vitatott dokumentumokhoz és nem kötelezné a lengyel hatóságokat e dokumentumok hozzáférhetővé tételére.
A felperes erre azt a választ adja, hogy a lengyel hatóságok szempontjából az e hatóságokhoz benyújtott kérelme következtében a lengyel jogszabályok alapján megindított eljárás a megtámadott határozat elfogadásával zárult le. Következésképpen e határozat akadályozta meg a felperest a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférésben. Hozzáteszi egyebekben, hogy ha a kérelmét az 1409/2001 rendelet 5. cikke alapján nem irányították volna át a Bizottsághoz, akkor azt a külügy‑minisztériumnak a nyilvános információkhoz való hozzáférésről szóló lengyel törvény alapján kellett volna megvizsgálnia és biztosítania kellett volna a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférést, mivel a lengyel törvény nem teszi lehetővé a nyilvános információk hozzáférhetővé tételének az uniós intézmények előtt folyamatban lévő eljárás fennállása miatti megtagadását.
Meg kell említeni, hogy a megtámadott határozat elfogadásával a Bizottság úgy tekintette magát, mint amely az 1049/2001 rendelet 5. cikke alapján a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemről történő határozathozatalra hatáskörrel rendelkezik.
Ha a megtámadott határozatot azzal az indokkal kell részlegesen megsemmisíteni, hogy a Bizottság nem rendelkezik hatáskörrel az e határozat elfogadására – amint azt a felperes állítja – a felperes kétségkívül akkor sem rendelkezne hozzáféréssel a vitatott dokumentumokhoz. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy a felperesnek nem fűződik érdeke a megtámadott határozat megsemmisítéséhez.
Először ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a felperes félnek érdeke fűződik valamely intézmény által hozott jogi aktus megsemmisítéséhez azért, hogy azon jogsértés, amely e jogi aktust állítólag érinti, a jövőben ne ismétlődhessék meg. Ez az eljáráshoz fűződő érdek az EUMSZ 266. cikk első bekezdéséből következik, amelynek értelmében azon intézmény, amelynek aktusát a Bíróság semmisnek nyilvánította, köteles megtenni az uniós bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Ez az eljáráshoz fűződő érdek ugyanakkor csak akkor áll fenn, ha a feltételezett jogellenesség a felperes fél által benyújtott kereset alapjául szolgáló ügyben szereplő körülményektől függetlenül a jövőben is megismétlődhet (lásd ebben az értelemben: 2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
,
–
52.
pont; 2001. szeptember 9‑iLPN kontra Bizottság ítélet,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
,
60.
pont).
Így van ez a jelen ügyben is. Egyrészt a felperes által hivatkozott jogellenesség az 1049/2001 rendelet 5. cikkének egy olyan értelmezésén alapul, amelyet a Bizottság egy új kérelem vizsgálata során elfogadhat. Másrészt a felperes a jövőben hasonló kérelmeket terjeszthet elő, amint arra a Bizottság a beadványaiban végeredményben kéri őt. Következésképpen, kellőképpen konkrét és a jelen ügy körülményeitől független kockázata áll fenn annak, hogy a jövőben, hasonló helyzetekben, a felperes ugyanazon hivatkozott jogellenességgel találja magát szemben.
Ez utóbbival kapcsolatban ugyanis meg kell jegyezi, hogy a Bizottság a Törvényszék előtt arra hivatkozott, hogy a felperes a megtámadott határozattól függetlenül ismét a lengyel hatóságokhoz fordulhatott, hogy tőlük a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférést kérjen. Mindazonáltal – amint azt a felperes megalapozottan állítja – meg kell állapítani, hogy még ha lehetséges is lenne az e dokumentumokhoz való hozzáférés iránti új kérelem benyújtása, akkor sem akadályozná meg semmi a lengyel hatóságokat abban, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése hiányában az 1049/2001 rendelet 5. cikke alapján ezt az új kérelmet átirányítsák a Bizottsághoz, és a Bizottságot abban, hogy a megtámadott határozatban kifejtettekkel azonos okok miatt azt újból elutasítsa.
Másodszor – amint azt a Lengyel Köztársaság a beavatkozási beadványában lényegében elismeri – a megtámadott határozat az egyetlen határozat, amelyet mindeddig a felperessel közöltek, és amely őt hátrányosan érinti, mivel nem biztosítja számára a kért hozzáférést, illetve lezárta a lengyel hatóságok előtt indított eljárást. A tárgyalás során a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a Lengyel Köztársaság rámutatott, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése az eljárás újraindítására és a felperes kérelmének a nemzeti jogszabályok alapján történő megvizsgálására késztetné a nemzeti szervet.
A fentiekből következik, hogy a felperesnek érdeke fűződik a megtámadott határozat részleges megsemmisítéséhez.
Az ügy érdeméről
Az eljárást kezdeményező keresetlevélben, a keresetének alátámasztására a felperes négy jogalapra hivatkozik. Az első, a Bizottság az 1049/2001 rendelet 5. cikkének második bekezdésével kapcsolatos hatáskörének hiányára alapított jogalap. A második, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (4) és (5) bekezdésének megsértésére alapított jogalap, mivel a megtámadott határozatot azon állammal történő egyeztetés nélkül fogadták el, amelytől a vitatott dokumentumok származnak, és annak ellenére, hogy e tagállam nem tiltakozott azok hozzáférhetővé tételével szemben. A harmadik jogalap az EUMSZ 296. cikknek a megtámadott határozat megfelelő indokolásának hiánya miatti megsértésére vonatkozik, és a másodlagosan hivatkozott negyedik jogalap az 1049/2001 rendelet 5. cikke második bekezdésének az EUMSZ 277. cikk szerinti érvénytelenségén alapul. Egyebekben a válaszban a felperes az ötödik, a megfelelő ügyintézéshez való jognak és az 1049/2001 rendelet 6. cikkének (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.
Az első jogalap két részre osztható.
Az első jogalap első részében a felperes azt állítja, hogy az 1049/2001 rendelet 5. cikke nem alkalmazható a vitatott dokumentumokra, mivel e rendelkezés kizárólag az uniós intézményektől származó dokumentumokra vonatkozik. E tekintetben nem releváns, hogy e dokumentumok az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében a Bizottság birtokában voltak, mivel a felperes nem a Bizottsághoz nyújtott be hozzáférési kérelmet. A felperes szerint a kérelemnek valamely tagállam által az 1049/2001 rendelet 5. cikkének második bekezdése alapján a Bizottsághoz történő egyszerű átirányítása nem alapozza meg a Bizottság hatáskörét akkor, ha a kérelem nem a Bizottságtól származó dokumentumokra vonatkozik.
A Bizottság, a Lengyel Köztársaság, valamint a Tanács vitatja e rész megalapozottságát.
Először is a Bizottság elismeri, hogy a külügy‑minisztérium az 1049/2001 rendelet 5. cikke alapján nem volt köteles hozzá átirányítani a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet, és a nemzeti jogszabályokra hivatkozva önállóan dönthetett volna arról, hogy. e dokumentumok a felperes részére hozzáférhetővé tehetők, vagy nem tehetők hozzáférhetővé. A Bizottság megjegyzi ugyanis, hogy az 1049/2001 rendelet 5. cikke annak a tagállamnak a kötelezettségét, amelyhez a birtokában lévő dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet nyújtottak be, az uniós intézménnyel történő egyeztetésre vagy a kérelemnek a Bizottság részére kizárólag az ezen intézménytől származó dokumentumok esetében történő átirányítására korlátozza. Ugyanakkor mivel egyrészt a hozzáférés iránti kérelem a tőle származó dokumentumokra ugyanúgy vonatkozott, mint a vitatott dokumentumokra, és másrészt a külügy‑minisztérium e kérelem egészét átirányította a részére, a Bizottság úgy határozott, hogy az említett kérelem teljes egészére válaszol.
Másodszor, a Bizottság úgy véli, hogy a vitatott dokumentumok minden kétséget kizáróan az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésével és a 3. cikkének a) pontjával összefüggésében értelmezett „valamely intézmény birtokában lévő dokumentumoknak” minősülnek. Márpedig, az 1049/2001 rendelet (10) preambulumbekezdéséből és 2. cikkének (3) bekezdéséből, valamint az állandó ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnik, hogy „az intézmények birtokában lévő valamennyi dokumentum, ideértve a tagállamoktól származókat is, a rendelet hatálya alá tartozik oly módon, hogy az e dokumentumokhoz való hozzáférést főszabály szerint a rendelet rendelkezései szabályozzák, különösen pedig azok, amelyek a hozzáférési jog alóli anyagi jogi kivételeket írják elő” (2007. december 18‑iSvédország kontra Bizottság ítélet,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
67.
pont). A Bizottság hangsúlyozza, hogy a jogsértési eljárás során hagyományosan e rendelkezésekre és ezen ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amikor valamely tagállam és a Bizottság által kiállított dokumentumokhoz való hozzáférést kérő harmadik személy kérelmét teljes egészében elutasítja. A Bizottság ebből arra következtet, hogy ennélfogva egy olyan jogalappal rendelkezik, amely lehetővé teszi a számára azt, hogy a vitatott dokumentumokat illetően elfogadja a megtámadott határozatot.
Emlékeztetni kell, hogy az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (1)–(4) bekezdése alapján:
„(1)   Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes vagy jogi személy jogosult az intézmények dokumentumaihoz hozzáférni az e rendeletben meghatározott elvek, feltételek és korlátok szerint.
[…]
(3)   Ez a rendelet az intézmény birtokában lévő dokumentumokra vonatkozik, amely dokumentumokat az intézmény állított ki, vagy azok [helyesen: amelyek] hozzá érkeztek, és amelyek az Európai Unió tevékenységi területeire vonatkoznak.
(4)   A 4. és a 9. cikk sérelme nélkül a dokumentumokat a nyilvánosság számára írásbeli kérelem alapján vagy közvetlenül elektronikus formában vagy nyilvántartáson keresztül teszik hozzáférhetővé.”
Az 1049/2001 rendelet 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ha valamely tagállamhoz a birtokában lévő, valamely intézménytől származó dokumentum iránti kérelem érkezik, a tagállam konzultál az érintett intézménnyel olyan döntés meghozatala érdekében, amely nem veszélyezteti e rendelet céljainak megvalósítását, kivéve ha egyértelmű, hogy a dokumentum közzétehető [helyesen: hozzáférhetővé tehető], illetve nem tehető közzé [helyesen: hozzáférhetővé].
A tagállam a kérelmet átirányíthatja az intézményhez.”
Végül ugyanezen rendelet 6. cikke (1) bekezdésének megfelelően „a dokumentumhoz való hozzáférés iránti kérelmeket írásban kell előterjeszteni, […] és megfelelő pontossággal ahhoz, hogy az intézmény a dokumentumot azonosítani tudja[; a] kérelmező nem köteles megindokolni a kérelmet.”
A Bizottságnak az 1049/2001 rendelet 5. cikke szerinti állítólagos hatáskörét illetően meg kell jegyezni, hogy e rendelkezés egyeztetési mechanizmust hoz létre az uniós intézmények és a tagállamok között, ha ez utóbbiakhoz a birtokukban lévő, valamely intézménytől származó dokumentumhoz való hozzáférés iránti kérelem érkezik.
Az e rendelkezés által külön meghatározott eseteken, valamint az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében előírt lojális együttműködésre vonatkozó kötelezettségből eredő követelmények által megszabott eseteken kívül a nemzeti hatóságok birtokában lévő dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmeket – akkor is, ha e dokumentumok az uniós intézményektől származnak – továbbra is az e hatóságokra alkalmazandó nemzeti rendelkezések szabályozzák, nem pedig az 1049/2001 rendelet rendelkezései (lásd ebben az értelemben: 2007. december 18‑iSvédország kontra Bizottság ítélet,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
70.
pont).
Márpedig meg kell jegyezni, hogy az 1049/2001 rendelet 5. cikke nem teszi lehetővé a valamely tagállamtól származó dokumentumokhoz való hozzáférési kérelem Bizottsághoz történő átirányítását. E rendelkezés szövegéből ugyanis kifejezetten következik, hogy annak tárgyi hatálya az uniós intézményektől „származó” dokumentumokra korlátozódik.
Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottságnak nem volt hatásköre az 1049/2001 rendelet 5. cikke alapján a külügy‑minisztérium által átirányított vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemről határozni.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezhetik meg sem a Bizottság, sem pedig a beavatkozó felek érvelései.
Először a Lengyel Köztársaság azt állítja, hogy a Bizottságnak a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférési kérelemre vonatkozó megvizsgálási hatásköre az 1049/2001 rendelet 5. cikkének szelleméből következik.
A Lengyel Köztársaság szerint ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás során az egymásnak küldött dokumentumok „vegyes” aktusok, mivel ezen eljárás során a Bizottság által kiállított dokumentumok tartalma szorosan összefügg az érintett tagállam által kiállított dokumentumok tartalmával, és ezért az előbbiek tartalmának hozzáférhetővé tétele egyúttal az utóbbiak tartalmának hozzáférhetővé tételét is jelenti – és fordítva. A Lengyel Köztársaság szerint valamely tagállam által ennek során kiállított dokumentumok tehát az 1049/2001 rendelet 5. cikke értelmében véve a Bizottságtól származó dokumentumoknak minősíthetők.
A Lengyel Köztársaság továbbá azt állítja, hogy az 1049/2001 rendelet 3. cikke a) pontjából, valamint az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a „dokumentum” fogalma lényegében nem az információhordozót, hanem az abban foglalt információt jelenti.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy az 1049/2001 rendelet 5. cikkének a Lengyel Köztársaság által javasolt értelmezése, amelynek az 1049/2001 rendeletben nincs semmi jogalapja, összeegyeztethetetlen e rendelkezés szövegével (lásd a fenti 36. pontot). Ez az értelmezés tehát nem fogadható el.
Másodszor a Lengyel Köztársaság és a Tanács azt állítja, hogy a Bizottság rendelkezett hatáskörrel rendelkezett arra, hogy a lojális együttműködés elve alapján a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemről határozzon.
Ez az elv azonban, amelyet az 1049/2001 rendelet (15) preambulumbekezdése úgy említ, mint amely az uniós intézmények és a tagállamok közötti kapcsolatot szabályozza, az 1049/2001 rendeletben írt jogalap hiányában önmagában nem alapozhatja meg a Bizottságnak az olyan hozzáférés iránti kérelem megvizsgálására vonatkozó hatáskörét, mint amely a jelen ügyben szerepel.
Hozzá kell tenni, hogy a Bizottság által felhozott néhány érv is ellentétes az említett érveléssel.
Ugyanis a Bizottság többek között azt állítja, hogy a külügy‑minisztérium a nemzeti jogszabályokra hivatkozva önállóan dönthetett volna arról, hogy a jogsértési eljárás során a Bizottságnak a lengyel hatóságok által benyújtott dokumentumok a felperes részére hozzáférhetővé tehetők‑e, vagy sem.
Egyébiránt a Bizottság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat nem kényszeríti a lengyel hatóságokat arra, hogy a Bizottságéval azonos álláspontot alakítsanak ki. A Bizottság megalapozottan hivatkozik e tekintetben arra, hogy a Bíróságnak az uniós bíróságokhoz benyújtott beadványokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlata, amely szerint olyan kivételes esetektől eltekintve, amikor a dokumentum hozzáférhetővé tétele sértheti a megfelelő igazságszolgáltatást, a feleket semmilyen szabály vagy rendelkezés nem hatalmazza fel arra, illetve nem akadályozza abban, hogy saját beadványaikat hozzáférhetővé tegyék kívülállók számára (2007. szeptember 12‑iAPI kontra Bizottság ítélet,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
,
88.
pont; 2000. április 3‑iNémetország kontra Bizottság végzés,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
,
10.
pont), a jelen esetben szereplőhöz hasonló közigazgatási eljárás során keletkezett aktusokra is vonatkozik.
Harmadszor, el kell utasítani a Bizottság és a beavatkozó felek által hivatkozott azon érvelést, amely szerint a Bizottság hatáskörrel rendelkezik a Lengyel Köztársaságtól származó dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem megvizsgálására, mivel e dokumentumok az 1049/2001 2. cikkének (3) bekezdése értelmében a Bizottság birtokában voltak.
E tekintetben mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a felperes nem vitatja a Bizottságnak a lengyel hatóságoktól származó és a Bizottság birtokában lévő dokumentumokhoz való hozzáférési kérelmekre vonatkozó megvizsgálási hatáskörét, amennyiben e kérelmeket közvetlenül a Bizottságnak nyújtják be. Egyértelmű, hogy az ilyen dokumentumok az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében az uniós intézmények birtokában vannak. A felperes nem vitatja azt a tényt sem, hogy a Bizottság az ilyen dokumentumokhoz való hozzáférést lényegében megtagadhatja, ha azok valamely folyamatban lévő jogsértési eljárásra vonatkoznak.
A felpereshez hasonlóan, és ellentétben azzal, amit lényegében a Bizottság, illetve a beavatkozó felek állítanak, úgy kell azonban tekinteni, hogy az a tény, miszerint az ilyen dokumentumok az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében véve valamely uniós intézmény birtokában vannak, nem jogosítja fel a Bizottságot arra, hogy hivatalból határozzon, illetve hogy bármilyen körülmények között határozzon az ezekre vonatkozó hozzáférés iránti kérelemről, és adott esetben megtagadja az ezekhez való hozzáférést.
Ugyanis, amint azt a felperes helyesen állítja, ahhoz, hogy a Bizottság a birtokába lévő dokumentumhoz való hozzáférést megadó vagy megtagadó határozat elfogadására hatáskörrel rendelkezzen, az is szükséges, hogy az e dokumentumhoz való hozzáférésre irányuló, az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (1) és (2) bekezdésében említett bármely természetes vagy jogi személy által az említett rendelet 2. cikkének (4) bekezdésében és 6. cikkében meghatározott feltételeknek megfelelően érvényesen benyújtott, vagy valamely tagállam által az említett rendelet 5. cikkében meghatározott feltételeknek megfelelően érvényesen átirányított kérelem érkezzen hozzá. Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen esetben sem a felperestől, sem pedig a Lengyel Köztársaságtól nem érkezett érvényesen ilyen kérelem a Bizottsághoz.
Ezért meg kell állapítani, hogy ellentétben azzal, amit többek között a Bizottság, a Tanács és a Lengyel Köztársaság állít, az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése a jelen ügy körülményei között nem jelentheti a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó határozat jogalapját.
Negyedszer, el kell utasítani azon érvet, miszerint a Bizottságot lényegében köti a külügy‑minisztérium által történő átirányítás. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy semmiféle jogalapja nincs annak a feltételezésnek, miszerint a Bizottságot köti valamely tagállamnak azon határozata, amely nem a Bizottságtól származó dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemnek a számára az 1049/2001 rendelet 5. cikke alapján történő átirányítására vonatkozik, ha e cikk alkalmazási feltételei nem állnak fenn. Amint azt a felperes helyesen kiemelte, jóllehet ténylegesen feltételezhető, hogy valamely tagállamnak a hozzá benyújtott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem átirányítására vonatkozó határozata kötelező erejű akként, hogy a Bizottság azt nem tekintheti nem létezőnek, ugyanakkor nem tekinthető úgy, hogy a Bizottságot önmagában ez az átirányítás feljogosítaná arra, hogy érdemi – a kért dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó vagy megadó – határozatot hozzon.
A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság, amely nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy a vitatott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelemről határozzon, megsértette az 1049/2001 rendelet 5. cikkét.
Helyt kell tehát adni az első jogalap első részének, és következésképpen a megtámadott határozatot részlegesen meg kell semmisíteni, anélkül hogy szükség lenne a felperes által előadott többi rész és jogalap vizsgálatára.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére. Mindazonáltal az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen a Lengyel Köztársaság, a Tanács és a Parlament maguk viselik saját költségeiket.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék megsemmisíti az Európai Bizottság 2015. február 18‑i határozatát azon részében, amelyben a Bizottság elutasította a Lengyel Köztársaság által kiállított dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet, amelyet a Lengyel Köztársaság az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 5. cikke alapján irányított át a Bizottsághoz.

2)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

3)
A Lengyel Köztársaság, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Parlament maguk viselik saját költségeiket.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. április 28‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: lengyel.
(
)	A jelen szöveg 35., 44., 47., 50., 51. és 53. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.