CELEX: 62014TJ0343
Europos Sąjungos prekių ženklas
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas CIPRIANI
Nesąžiningumo nebuvimas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktas
Teisės į žinomo asmens pavardę pažeidimo nebuvimas
Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punktas

Ginčo aplinkybės
1956 m. Giuseppe Cipriani, ieškovo Arrigo Cipriani tėvas ir trečiasis asmuo, įkūrė
Hotel Cipriani
SpA
, įstojusios į bylą šalies
Hotel Cipriani Srl
teisinę pirmtakę. 1958 m. kovo mėn. pradėjo veikti Cipriani pavarde pavadintas viešbutis.
1966 m. įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės akcijos, priklausiusios ją kuriant dalyvavusiam trečiajam asmeniui, buvo perleistos
Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd
.
1967 m. Giuseppe Cipriani ir
Stondon, Ondale and Patmore Company
sudarė sutartį, pagal kurią visos įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės akcijos, priklausiusios Giuseppe Cipriani, buvo perleistos
Stondon, Ondale and Patmore Company
(toliau – 1967 m. sutartis). Pagal tą sutartį minėtai teisinei pirmtakei buvo leista su tam tikromis sąlygomis naudoti Cipriani pavardę.
1969 m. gruodžio 12 d. įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė pateikė žodinio itališko prekių ženklo CIPRIANI registracijos paraišką; šis prekių ženklas buvo įregistruotas 1971 m. gruodžio 9 d. numeriu 254410, be kita ko, paslaugoms, atitinkančioms tokį aprašymą: „Viešbučiai, restoranai, barai, kavinės, užkandinės ir maitinimo įstaigos“.
1996 m. balandžio 1 d. įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė pagal 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 11
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), pakeistą 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
), pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.
Prekių ženklas, kurį buvo prašyta įregistruoti, yra žodinis žymuo CIPRIANI.
Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašyta registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 16, 35 ir 42 klasėms ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:
—
16 klasė: „Spaudiniai, kartonas ir prekės bei bilietai iš kartono, žurnalai, laikraščiai, brošiūros, knygos ir raštinės reikmenys, rašymo priemonės, adresų knygutės ir darbo kalendoriai, asmeniniai veiklos planavimo kalendoriai, fotografijos ir afišos, lošiamosios kortos, šventiniai atvirukai, pašto atvirukai, geografijos žemėlapiai ir paveikslėliai“,
—
35 klasė: „Reklama, viešieji ryšiai; pardavimo ir reklamos paslaugos; viešbučių valdymas“
—
42 klasė: „Viešbučiai, viešbučių rezervavimas, restoranai, kavinės, viešojo maitinimo vietos, barai, tiekimas; gėrimų patiekimas suvartoti iškart“.
Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 1997 m. lapkričio 3 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 26/1997. Prašytas įregistruoti prekių ženklas buvo įregistruotas 1998 m. liepos 9 d. numeriu 115824.
2006 m. įstojusi į bylą šalis EUIPO buvo įregistruota kaip ginčijamo prekių ženklo savininkė.
2009 m. liepos 31 d. ieškovas pateikė EUIPO prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms prekėms ir paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas. Minėtas prašymas grindžiamas negaliojimo pagrindais, nurodytais, pirma, Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkte, nes Europos Sąjungos prekių ženklas buvo registruotas nesąžiningai, taip pat, antra, nurodytais Reglamento 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punkte, siejamame su
Codice della Proprietà Industriale
(Italijos pramoninės nuosavybės kodeksas, toliau – CPI) 8 straipsnio 3 dalimi, nes minėtu prekių ženklu buvo kenkiama žinomo asmens pavardei, t. y. pavardei Cipriani, kurios žinomumas susijęs tik su ieškovu – kultūros pasaulio atstovu, kurio veikla maitinimo sektoriuje yra žinoma visame pasaulyje.
2011 m. lapkričio 29 d. sprendimu Anuliavimo skyrius atmetė prašymą pripažinti registraciją negaliojančia. Pirma, jis nurodė, kad prašymas pripažinti registraciją negaliojančia yra nepriimtinas tiek, kiek grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu, nes Europos Sąjungos prekių ženklų srityje kompetentingas nacionalinis teismas jau priėmė galutinį sprendimą šiuo klausimu. Antra, jis manė, kad, kalbant apie viešbučių ir maitinimo paslaugas bei susijusias paslaugas, priskiriamas prie 42 klasės, ieškovas sąmoningai neprieštaravo ginčijamo prekių ženklo naudojimui ilgiau nei penkerius metus, kaip tai suprantama pagal CPI 28 straipsnį. Jis nusprendė, kad, kalbant apie minėtas paslaugas, prašymas pripažinti registraciją negaliojančia yra nepriimtinas tiek, kiek jis grindžiamas minėto reglamento 53 straipsnio 2 dalies a punktu. Trečia, dėl 16 ir 35 klasių prekių ir paslaugų pažymėtina, kad jis atmetė prašymą pripažinti registraciją negaliojančia tiek, kiek jis grindžiamas šio reglamento 53 straipsnio 2 dalies a punktu, siejamu su CPI 8 straipsnio 3 dalimi, nes nebuvo pakenkta teisei į ieškovo pavardę.
2012 m. sausio 27 d. ieškovas, remdamasis Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją EUIPO dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.
2014 m. kovo 14 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė ieškovo apeliaciją.
Pirma, dėl prašymo pripažinti registraciją negaliojančia dalies, grindžiamos Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu, Apeliacinė taryba nusprendė, kad nesąžiningumo nebuvo. Šiuo klausimu ji pažymėjo, kad įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė, o vėliau ir pati įstojusi į bylą šalis, „vadovavo [Hotel Cipriani]“ nuo 1960 m. ir kad įstojusiai į bylą šaliai priklauso žodinis itališkas prekių ženklas CIPRIANI, 1971 m. gruodžio 9 d. įregistruotas numeriu 254410 Nicos sutarties 29, 30, 32, 33 ir 42 klasių prekėms ir paslaugoms. Ji nurodė, kad ieškovas šio prekių ženklo neginčijo. Todėl ji nusprendė, kad prašymas įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą daugelį metų visiškai teisėtai vykdomai veiklai negali būti laikomas nesąžiningu veiksmu. Be to, ji patikslino, kad 2008 m. gruodžio 9 d.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė) sprendimas (toliau – 2008 m. sprendimas) grindžiamas išsamiais, aiškiais ir įtikinamais motyvais, ir nors šis nacionalinis sprendimas nėra privalomas, ji juo rėmėsi.
Antra, Apeliacinė taryba atmetė prašymą pripažinti registraciją negaliojančia tiek, kiek jis grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punktu, siejamu su CPI 8 straipsnio 3 dalimi. Pirma, ji nusprendė, kad ieškovo pateiktus įrodymus sudaro tik dokumentai, kuriuose nurodomi vardas ir patronimas, t. y. Arrigo Cipriani, ir kad vien patronimo Cipriani nepakanka, kad būtų identifikuotas minėtuose dokumentuose nurodytas asmuo. Remdamasi tuo ji padarė išvadą, jog ginčijamu prekių ženklu nekenkiama ieškovo pavardei, nes ieškovas gali remtis tik vardo ir pavardės Arrigo Cipriani žinomumu. Antra, ji nusprendė, kad CPI 8 straipsnio 3 dalimi siekiama užkirsti kelią tam, kad trečiasis asmuo uzurpuotų gerai žinomo asmens pavardę, ir ji negali būti taikoma, kai prekių ženklo registracijos prašo tokią pačią pavardę turintis asmuo. Taigi šiuo atveju, kadangi įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė buvo teisėta ieškovo tėvo Giuseppe Cipriani teisių turėtoja, CPI 8 straipsnio 3 dalyje numatytos situacijos nebuvo. Trečia, ieškovas neįrodė, ar ir kaip pagal Italijos teisę reglamentuojama situacija, kai du asmenys turi tokį patį patronimą, ir situacija, kai nurodyta pavardė tapo žinoma po to, kai ginčijamas žymuo buvo pradėtas naudoti versle.
Trečia, Apeliacinė taryba nusprendė, kad todėl nereikėjo nagrinėti, ar ieškovas neprieštaravo tam, kad įstojusi į bylą šalis naudotų ginčijamą prekių ženklą, arba ar prašymas pripažinti registraciją negaliojančia priimtinas, nes klausimas, susijęs su tariamu įstojusios į bylą šalies nesąžiningumu, jau buvo galutinai išspręstas 2008 m. sprendimu.
Šalių reikalavimai
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms prekėms ir paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas,
—
nepatenkinus pirmesnio reikalavimo, pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms prekėms ir paslaugoms, kurių neapima „viešbučių“ ir „viešbučių rezervavimo“ paslaugos,
—
nepatenkinus pirmesnių reikalavimų, pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia „restoranų, kavinių, viešojo maitinimo vietų, barų, maitinimo, gėrimų patiekimo suvartoti iškart“ paslaugoms,
—
nepatenkinus pirmesnių reikalavimų, grąžinti bylą EUIPO, kad ji priimtų sprendimą dėl tokio registracijos pripažinimo negaliojančia,
—
nurodyti atlyginti visas šiame procese jo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Savo ieškiniui paremti ieškovas nurodo du pagrindus: pirmasis susijęs su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punkto, siejamo su CPI 8 straipsnio 3 dalimi, pažeidimu, o antrasis – su 52 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.
Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia nagrinėti antrąjį pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
Ieškovas mano, kad ginčijamas sprendimas yra klaidingas dėl to, kad Apeliacinė taryba nusprendė, jog pateikiant ginčijamo prekių ženklo registracijos paraišką nebuvo elgiamasi nesąžiningai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovo argumentus.
Reikia priminti, kad Europos Sąjungos prekių ženklo sistema grindžiama Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu principu, kad išimtinė teisė suteikiama pirmajam pareiškėjui. Pagal šį principą prekių ženklas gali būti registruojamas kaip Europos Sąjungos prekių ženklas, tik jei tam kliūčių nesudaro ankstesnis prekių ženklas, t. y. be kita ko, Europos Sąjungos prekių ženklas, valstybėje narėje arba Beniliukso prekių ženklų tarnyboje įregistruotas prekių ženklas, tarptautiniu lygiu įregistruotas prekių ženklas, kurio registracija galioja valstybėje narėje, arba tarptautiniu lygiu įregistruotas prekių ženklas, kurio registracija galioja Europos Sąjungoje. Tačiau, nepaneigiant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies taikymo galimybės, vien aplinkybė, kad neregistruotą prekių ženklą naudoja trečiasis asmuo, nesudaro kliūties tapačioms ar panašioms prekėms arba paslaugoms tapatų ar panašų prekių ženklą įregistruoti kaip Europos Sąjungos prekių ženklą (žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo SA.PAR./VRDT – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Gugler France / VRDT – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:44
,
punktą).
Šio principo taikymas sukonkretintas pirmiausia Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkte, pagal kurį padavus prašymą EUIPO arba priešieškinį teisių pažeidimo byloje Europos Sąjungos prekių ženklo registracija pripažįstama negaliojančia, jeigu pareiškėjas buvo nesąžiningas paduodamas prekių ženklo registracijos paraišką. Būtent pripažinti registraciją negaliojančia prašantis ir šiuo pagrindu ketinantis remtis asmuo privalo įrodyti aplinkybes, leidžiančias padaryti išvadą, kad Europos Sąjungos prekių ženklo savininkas buvo nesąžiningas paduodamas paraišką įregistruoti šį prekių ženklą (žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo Pangyrus / VRDT – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:115
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta sąvoka „nesąžiningumas“ teisės aktuose nėra niekaip apibrėžta, atribota ar bent apibūdinta (2012 m. vasario 1 d. Sprendimo Carrols / VRDT – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
punktas).
Reikia pažymėti, kad 2009 m. birželio 11 d. Sprendime Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) Teisingumo Teismas pateikė kelis paaiškinimus, kaip reikėtų aiškinti Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą nesąžiningumo sąvoką.
Teisingumo Teismas mano, kad vertinant pareiškėjo nesąžiningumą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą, reikia atsižvelgti į visus nagrinėjamai bylai būdingus svarbius veiksnius žymens įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo paraiškos pateikimo momentu, ir, be kita ko, pirma, į tai, kad pareiškėjas žino ar turi žinoti, jog trečiasis asmuo bent vienoje valstybėje narėje naudoja tapatų ar su prašomu įregistruoti žymeniu galimą supainioti panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms, antra, į pareiškėjo ketinimą užkirsti kelią šiam trečiajam asmeniui toliau naudoti šį žymenį ir, trečia, į teisinės apsaugos, kuri taikoma trečiojo asmens žymeniui ir prašomam įregistruoti žymeniui, laipsnį (2009 m. birželio 11 d. Sprendimo Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
punktas).
Taigi iš 2009 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo sprendime Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
punktas) pateiktos formuluotės išplaukia, kad išvardyti veiksniai yra tik keli pavyzdžiai aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgiama nusprendžiant, ar pateikdamas prekių ženklo paraišką pareiškėjas buvo nesąžiningas (žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo COLOURBLIND,
T‑257/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:115
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi reikia pripažinti, kad, atliekant visapusišką analizę pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą, gali būti taip pat atsižvelgta į ginčijamo žymens kilmę ir naudojimą nuo jo sukūrimo, komercinę logiką, kuria vadovautasi pateikiant paraišką įregistruoti šį žymenį kaip Europos Sąjungos prekių ženklą, ir su minėtu pateikimu susijusių įvykių chronologiją (žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo COLOURBLIND,
T‑257/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:115
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; šiuo klausimu taip pat žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
punktą).
Būtent atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar ginčijamas sprendimas, kiek jame Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ginčijamo prekių ženklo registracijos paraiškos pateikimo momentu ieškovas nebuvo nesąžiningas, yra teisėtas.
Pirmiausia reikia nurodyti, kad neginčijama, jog reikia įrodyti, kad nurodytas nesąžiningumas buvo prekių ženklo paraiškos pateikimo momentu, t. y. 1996 m. balandžio 1 d. (toliau – susijusi data).
Šį pagrindą iš esmės sudaro dvi dalys. Pirma dalis susijusi su tuo, kad ginčijamo sprendimo motyvai dėl Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia yra labai glausti. Antra dalis susijusi su tuo, jog Apeliacinė taryba klaidingai įvertino įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės nesąžiningumo buvimą.
Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad ginčijamo sprendimo motyvai dėl Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia yra labai glausti
Ieškovas remiasi tuo, jog ginčijamo sprendimo motyvai dėl Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia yra labai glausti; reikia pažymėti, jog net jeigu pripažintume, kad motyvai yra glausti, tai nereikštų, kad ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnį EUIPO sprendimai turi būti motyvuoti. Ši motyvavimo pareiga, kylanti ir iš SESV 296 straipsnio, buvo nagrinėjama dabar jau nusistovėjusioje jurisprudencijoje, pagal kurią motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai nurodyti aktą priėmusios institucijos argumentus taip, kad leistų, pirma, suinteresuotiesiems asmenims veiksmingai pasinaudoti teise prašyti atlikti ginčijamo sprendimo teisminę kontrolę ir, antra, Sąjungos teismui vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę (žr. 2015 m. vasario 12 d. Sprendimo Vita Phone / VRDT (LIFEDATA),
T‑318/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:96
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; šiuo klausimu taip pat žr. 2011 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Meica / VRDT – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:733
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba išanalizavo šios bylos aplinkybes ir atsakė į ieškovo pateiktus argumentus.
Atsižvelgdama į įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės, kuri jau buvo tapataus žodinio nacionalinio prekių ženklo savininkė, komercinę logiką Apeliacinė taryba atmetė ieškovo argumentus, pagal kuriuos minėta teisinė pirmtakė siekė jam pakenkti ir pasinaudoti Cipriani pavardės žinomumu.
Be to, aiškiai remdamasi 2008 m. sprendimu Apeliacinė taryba atmetė ieškovo argumentus, susijusius su tariamu įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės ketinimu pasinaudoti jo žinomumu, ir argumentus, susijusius su derybomis JAV, nes į panašius argumentus jau buvo atsakyta minėtame sprendime, todėl ji neturi pakartoti to sprendimo motyvų.
Priešingai, nei mano ieškovas, ginčijamo sprendimo motyvai, susiję su Apeliacinės tarybos atsižvelgimu į 2008 m. sprendimą, nėra prieštaringi. Iš tikrųjų, nedarant poveikio klausimui, ar šio pastarojo sprendimo buvimas gali lemti Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia nepriimtinumą dėl to, kad juo buvo galutinai nuspręsta dėl įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės tariamo nesąžiningumo, iš nusistovėjusios jurisprudencijos matyti, kad nors EUIPO nesaistoma nacionalinių institucijų sprendimų, į šiuos sprendimus, kurie nėra privalomi arba lemiami, ji gali atsižvelgti kaip į tam tikrus rodiklius, vertindama faktines bylos aplinkybes (žr. 2016 m. kovo 18 d. Sprendimo Karl-May-Verlag / VRDT – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl Apeliacinei tarybai neturi būti priekaištaujama dėl to, kad ginčijamame sprendime ji rėmėsi 2008 m. sprendimu.
Iš viso to, kas išdėstyta matyti, jog, kalbant apie Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia analizę, ginčijamas sprendimas yra pakankamai teisiškai motyvuotas. Todėl reikia atmesti šio pagrindo pirmą dalį.
Dėl antros dalies, susijusios su tuo, kad Apeliacinė taryba klaidingai įvertino įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės nesąžiningumo buvimą
Ieškovas mano, kad Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, jog susijusią datą įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė nebuvo nesąžininga.
–
Dėl atsižvelgimo į tai, kad egzistuoja ankstesnis žodinis itališkas prekių ženklas CIPRIANI, ir į nurodytą įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės ketinimą pasinaudoti pavardės Cipriani ir ieškovo žinomumu
Siekdama nuspręsti, jog susijusią datą nebuvo nesąžiningumo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą, ginčijamo sprendimo 32 punkte Apeliacinė taryba nurodė, kad minėta teisinė pirmtakė, o vėliau pati įstojusi į bylą šalis, nuo 1960 m. „vadovavo [Hotel Cipriani]“ ir kad įstojusiai į bylą šaliai priklauso žodinis itališkas prekių ženklas CIPRIANI, 1971 m. gruodžio 9 d. įregistruotas „29, 30, 32, 33 ir 42 klasėms“, taip pat, kad šis prekių ženklas nebuvo ginčijamas. Taigi ji nusprendė, kad prašymas įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą daugelį metų visiškai teisėtai vykdomai veiklai negali būti laikomas nesąžiningu veiksmu.
Ieškovas ginčija Apeliacinės tarybos vertinimą ir nurodo, kad nesąžiningumo buvimas turi būti įrodytas remiantis bylos aplinkybėmis, galinčiomis atskleisti prekių ženklo registracijos paraišką pateikusio asmens nesąžiningumą, net jei ši registracija susijusi su teisėtai vykdoma veikla. Šiuo atveju įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė ketino sutrukdyti ieškovo veiklą nepriklausomo maitinimo sektoriuje ir gauti registraciją, kuria būtų galima remtis, kaip ir buvo šiuo atveju, siekiant pradėti teisminius procesus ir administracines procedūras prieš ieškovą ir jo šeimą, kiek tai susiję su jų veikla minėtame sektoriuje. Be to, ji ketino pasinaudoti pavardės Cipriani žinomumu šiame sektoriuje susijusią datą.
Negalima pritarti šiems ieškovo argumentams.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad, kaip ginčijamo sprendimo 32 punkte nurodė Apeliacinė taryba, ieškovas neginčija to, jog susijusią datą įstojusios į bylą šalies teisinei pirmtakei jau priklausė kitas prekių ženklas CIPRIANI, t. y. žodinis itališkas prekių ženklas CIPRIANI, kurio paraiška paduota 1969 m. gruodžio 12 d. ir kuris įregistruotas 1971 m. gruodžio 9 d. numeriu 254410, be kita ko, „viešbučiams“, „restoranams“, „barams“, „kavinėms“, „užkandinėms“ ir „maitinimo įstaigoms“ (žr. šio sprendimo 4 punktą). Per posėdį ieškovas patvirtino, kad neginčijo nei šio prekių ženklo registracijos, nei jo naudojimo.
Taigi reikia nurodyti, kad pagal jurisprudenciją nacionalinio prekių ženklo apsaugos išplėtimas įregistruojant jį kaip Europos Sąjungos prekių ženklą laikomas įprasta įmonės komercine strategija (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 1 d. Sprendimo Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
punktą ir 2012 m. vasario 14 d. Sprendimo Peeters Landbouwmachines / VRDT – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
,
punktą). Todėl galima manyti, kad paraiškos įregistruoti ginčijamą prekių ženklą pateikimas laikytinas įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės komercine strategija.
Ieškovas tvirtina, jog įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė, veikianti tik viešbučių sektoriuje, veikė nesąžiningai, nes ginčijamo prekių ženklo paraišką padavė neketindama jo naudoti paslaugoms, kurių neapima viešbučių paslaugos, visų pirma nepriklausomo maitinimo paslaugoms. Todėl šį ieškovo argumentą reikia atmesti. Iš tikrųjų reikia nurodyti, kaip daro įstojusi į bylą šalis, kad neginčijama, jog susijusią datą minėta teisinė pirmtakė teikė maitinimo paslaugas savo viešbučio klientams, taip pat kitiems klientams. Iš šios bylos aplinkybių nematyti, jog minėtą datą ši teisinė pirmtakė neketino naudoti ginčijamo prekių ženklo maitinimo paslaugoms, kurioms prašyta registracijos. Be to, ieškovas nepateikė jokių įrodymų, paremiančių jo tvirtinimą, kad vienintelis tos pačios teisinės pirmtakės ketinimas buvo sutrukdyti jo veiklą nepriklausomo maitinimo sektoriuje.
Pagaliau tai, kad įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė prašė registracijos 42 klasės paslaugoms ir atitinkamai 16 ir 35 klasių prekėms ir paslaugoms, neleidžia daryti išvados, kad ji siekė kitokių tikslų nei numatomo komercinio jos veiklos vystymo.
Antra, ieškovas tvirtina, jog įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė ketino pasinaudoti jo žinomumu, imtis tokių pačių iniciatyvų ir naudotis Cipriani pavardės žinomumu maitinimo paslaugų sektoriuje susijusią datą. Tai patvirtina aplinkybė, kad nuo 1979 m. Londone (Jungtinė Karalystė) buvo atidarytas minėtos teisinės pirmtakės baras „Harry’s Bar“, kuris ne tik dėl pavadinimo, bet ir dėl stiliaus buvo Venecijoje (Italija) veikusio baro „Harry’s Bar“, priklausiusio ieškovui, kopija. Šiuo klausimu svarbu nurodyti, kad, jei laikytume, jog tai įrodyta, šis atidarymas 1979 m., ieškovo nuomone, yra ankstesnis nei susijusi data. Tačiau ieškovas nepaaiškina priežasties, dėl kurios šio tariamo baro Londone buvimas leistų daryti išvadą, kad teisinė pirmtakė buvo nesąžininga minėtą datą, t. y. po šešiolikos metų. Darant prielaidą, kad ieškovas nori parodyti, jog ta pati teisinė pirmtakė norėjo pakartotinai pasinaudoti jo ir pavardės Cipriani žinomumu ir padaryti, kad jie būtų painiojami, taip pat, kad ginčijamo prekių ženklo registracijos paraiška po tariamo baro Londone įkūrimo buvo naujas aptariamos teisinės pirmtakės valios pasinaudoti jo žinomumu pavyzdys ir kartu nesąžiningas veiksmas, šis argumentas nedaro įtakos susijusios teisinės pirmtakės nesąžiningumo, pateikiant ginčijamo prekių ženklo, t. y. žodinio prekių ženklo CIPRIANI registracijos paraišką, analizei. Kaip nurodyta šio sprendimo 44 punkte, yra žinoma, kad kai buvo paduota šio prekių ženklo registracijos paraiška, aptariamai teisinei pirmtakei priklausė tapatus nacionalinis prekių ženklas, įregistruotas, be kita ko, barams, ir kad ieškovas jo niekada neginčijo.
Vis dėlto, jeigu ieškovas būtų priešinęsis nacionalinio prekių ženklo CIPRIANI registracijai arba naudojimui ir jeigu, nepaisant priešinimosi, įstojusios į bylą šalies pirmtakė vis tiek būtų nusprendusi pateikti paraišką įregistruoti tapatų žymenį kaip Europos Sąjungos prekių ženklą, dėl šių aplinkybių būtų galėjęs kilti klausimas, ar susijusią datą minėta teisinė pirmtakė buvo sąžininga. Tačiau kadangi ankstesnis itališkas prekių ženklas CIPRIANI nebuvo ginčijamas ir kadangi ginčijamą prekių ženklą sudaro tas pats žodinis elementas, kuris buvo ir šios teisinės pirmtakės pavadinime, negalima pripažinti, kad faktas, jog Londone ji tariamai atidarė barą „Harry’s Bar“, leidžia manyti, kad ginčijamo prekių ženklo registracijos paraiškos pateikimas laikytinas tokiu teisinės pirmtakės elgesiu, kuriuo siekiama pasinaudoti nurodytu Cipriani pavardės ir ieškovo žinomumu.
Taigi ieškovo argumentai neleidžia paneigti Apeliacinės tarybos vertinimo, pagal kurį įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė iš esmės siekė išplėsti savo nacionalinio prekių ženklo apsaugą Europos Sąjungoje, o to negalima laikyti nesąžiningumu susijusią datą.
–
Dėl nuorodos į 2008 m. sprendimą
Siekdama patvirtinti, kad įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė nebuvo nesąžininga susijusią datą, ginčijamo sprendimo 33 punkte Apeliacinė taryba nurodė, jog 2008 m. sprendimas grindžiamas išsamiais, aiškiais ir įtikinamais motyvais, ir nors šis nacionalinis sprendimas nėra privalomas, ji juo rėmėsi.
Ieškovas ginčija
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) 2008 m. sprendime pateiktą 1967 m. sutarties 3.1 sąlygos, susijusios su įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės atliekamu Cipriani pavardės naudojimu po akcijų perleidimo, išaiškinimą (žr. šio sprendimo 3 punktą). Šiuo klausimu jis nurodo, kad bet koks minėtos sąlygos aiškinimas, pagal kurį vien tik remiantis joje nurodyta sąvoka „išimtinis“ teisės į Cipriani pavardę nepertraukiamai perduodamos visiems prekių ir paslaugų sektoriams, akivaizdžiai nesuderinamas su konkrečia ir aiškia sąlyga, pagal kurią minėtai teisinei pirmtakei suteikiama išimtinė teisė į šią pavardę, kuria galima naudotis tik penkerių metų laikotarpį ir tik viešbučių sektoriuje. Jis mano, kad jo nurodytą šios sąlygos aiškinimą patvirtina šalių elgesys daugelį metų po minėtos sutarties pasirašymo. Jo nuomone, teisinė pirmtakė buvo nesąžininga, kai pateikė paraišką įregistruoti ginčijamą prekių ženklą, nes puikiai žinojo kokie konkretūs apribojimai yra taikomi jos teisei naudoti Cipriani pavardę pagal šią sutartį.
Pirmiausia primintina, kad, remiantis šio sprendimo 38 punkte nurodyta jurisprudencija, į 2008 m. sprendimą gali būti atsižvelgiama kaip į tam tikrą rodiklį vertinant bylos aplinkybes.
Nors Apeliacinė taryba nepasirūpino tuo, kad šalims būtų nurodyti tikslūs 2008 m. sprendimo motyvai, reikia nurodyti, kad
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) šiame sprendime nusprendė, jog, priešingai, nei tvirtina įstojusi į bylą šalis, 1967 m. sutartis yra svarbus veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti tikrinant, ar įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė buvo sąžininga, kai pateikė ginčijamo prekių ženklo registracijos paraišką.
Reikia patikslinti, kad 1967 m. sutarties 3 sąlyga „Kitos nuostatos“ suformuluota taip:
„3.1 –
Jūs [Giuseppe Cipriani] sutinkate, kad [įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė] ir <…> viešbutis
Villa Cipriani
, esantis Azole [Italija], išsaugotų savo dabartinį pavadinimą ir kad, bendrai paėmus, jie turėtų išimtinę teisę naudoti Cipriani pavardę net ir po to, kai jūs ir jūsų šeima nebeturėsite finansinio suinteresuotumo [minėta teisinė pirmtake], ir net jei jūs <…> arba jūsų sūnus nuspręsite nebedalyvauti [šios teisinės pirmtakės] valdybos posėdžiuose. Be to, jūs įsipareigojate penkerius metus nuo šios dienos nesteigti ir pasirūpinti, kad nė vienas jūsų šeimos narys nesteigtų naujų įmonių, kurių pavadinimuose būtų Cipriani pavardė arba kurios galėtų nuvilioti [pačios teisinės pirmtakės] ar viešbučio
Villa Cipriani
klientus, nebent mes [
Stondon, Ondale and Patmore Company
] tam duotume sutikimą. Be to, susitariama, kad jūsų teisių perėmėjai ir jūs pats, taip pat visi kiti tam pagrindo turintys asmenys gali ir toliau naudoti Cipriani pavardę
Locanda Cipriani
, esančiai Torčele (Italija).
3.2 –
Mes [t. y.
Stondon, Ondale and Patmore Company
] įsipareigojame penkerius metus po [šios sutarties] pasirašymo datos nesteigti naujų įmonių, kurių pavadinime būtų Cipriani pavardė, nebent jūs tam pritartumėte.
3.3 –
Mes pažadame ateityje kuo geriau užtikrinti [susijusios teisinės pirmtakės] ir viešbučio
Villa Cipriani
klientams teikiamų paslaugų aukščiausią lygį ir kokybę.“
Reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovas, niekas neleidžia daryti išvados, jog
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) pateiktas 1967 m. sutarties 3.1 sąlygos aiškinimas neatitinka įprastų sutarties aiškinimo taisyklių, ypač dėl atsižvelgimo į susitariančiųjų šalių ketinimus (
Codice civile
(Italijos civilinis kodeksas) 1362 straipsnis), bendro sąlygų aiškinimo (Italijos civilinio kodekso 1363 straipsnis) ir sutarties laikymosi (Italijos civilinio kodekso 1367 straipsnis).
Kaip
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) iš esmės nusprendė 2008 m. sprendime, manytina, kad 1967 m. sutarties 3.1 sąlygos dalis, pagal kurią „bendrai paėmus, [įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė] ir viešbutis
Villa Cipriani
turėtų išimtinę teisę naudoti Cipriani pavardę“, siejama su minėtos sutarties 3.2 sąlyga, reiškia, jog šie du subjektai pagal šią sutartį turi išimtinę teisę trečiųjų asmenų atžvilgiu naudoti minėtą pavardę kaip pavadinimų dalį bet kokiai su viešbučiais susijusiai veiklai, o pasibaigus penkerių metų laikotarpiui, pradedamam skaičiuoti nuo pačios sutarties sudarymo (toliau – penkerių metų laikotarpis) – ir maitinimo paslaugoms.
Svarbu nurodyti, kad į minėtos sutarties 3.1 ir 3.2 sąlygas buvo įterptos dvi panašios nuostatos dėl abiejų 1967 m. sutarties šalių veiklos ir Cipriani pavardės naudojimo ribojimo penkerių metų laikotarpį. Pagal pirmąją šios sutarties 3.1 sąlygoje esančią nuostatą Giusepe Cipriani ir jo šeima buvo įpareigoti minėtą laikotarpį nesteigtų naujų įmonių, kurių pavadinimuose būtų Cipriani pavardė arba kurios galėtų nuvilioti įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės arba viešbučio
Villa Cipriani
klientus. Šis draudimas apėmė ne tik naujų viešbučių, bet ir restoranų steigimą, nes jie gali konkuruoti su restoranu, esančiu pirkėjo, įsigijusio Giuseppe Cipriani turėtas minėtos teisinės pirmtakės akcijas, viešbutyje. Pagal minėtos sutarties 3.2 sąlygoje esančią nuostatą minėtam pirkėjui tenka pareiga penkerius metus nesteigti naujų įmonių naudojant Cipriani pavardę, pavyzdžiui, viešbučių arba restoranų.
Vis dėlto, kaip matyti iš 1967 m. sutarties 3.1 ir 3.2 sąlygų, pasibaigus penkerių metų laikotarpiui tiek pirkėjas, įsigijęs Giuseppe Cipriani turėtas įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės akcijas, tiek jis pats ir jo šeima galėjo, remdamiesi taikytinomis teisėmis nuostatomis šioje srityje, steigti naujas įmones, naudodami Cipriani pavardę. Iš tikrųjų pagal šio sprendimo 56 punkte nurodytas sutarčių aiškinimo taisykles nėra pagrindo aiškinti minėtos sutarties 3.1 sąlygą, susijusią su Giuseppe Cipriani ir jo šeima, kaip jiems leidžiančią pasibaigus penkerių metų laikotarpiui įsteigti bet kokios rūšies įmonę naudojant Cipriani pavardę, nes minėtas pirkėjas ir minėta teisinė pirmtakė turėjo teisę naudodami Cipriani pavardę steigti tik viešbučius arba restoranus viešbučiuose, bet ne, pavyzdžiui, kitose vietose nei viešbučiai esančius barus arba restoranus.
Be to, dėl ieškovo tvirtinimo, kad 1967 m. sutarties 3.1 sąlyga, susijusia su pavadinimų, kuriuose yra Cipriani pavardė, naudojimu, siekiama tik to, kad įstojusios į bylą šalies teisinei pirmtakei būtų leista ir toliau naudoti pavadinimus
Hotel Cipriani
ir
Hotel Villa Cipriani
savo su viešbučių verslu susijusioje veikloje, reikia konstatuoti, jog, kaip
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) nusprendė 2008 m. sprendime, toks aiškinimas būtų nenuoseklus, atsižvelgiant į tai, jog minėta teisinė pirmtakė ir viešbutis
Villa Cipriani
turėjo išimtinę teisę naudoti būtent Cipriani pavardę, o ne atitinkamą visą pavadinimą. Be to, jei būtų pritarta ieškovo siūlomam minėtos sąlygos aiškinimui, trečioji šios sąlygos dalis, pagal kurią „[Giuseppe Cipriani] įsipareigoja penkerius metus nuo šios dienos nesteigti ir pasirūpinti, kad nė vienas [jo] šeimos narys nesteigtų naujų įmonių, kurių pavadinimuose būtų Cipriani pavardė arba kurios galėtų nuvilioti [pačios teisinės pirmtakės] arba viešbučio
Villa Cipriani
klientus, nebent [Giuseppe Cipriani priklausiusių akcijų pirkėjas] tam duot[ų] sutikimą“, yra perteklinė.
Nors ieškovas tvirtina, kad jo pateikiamą aiškinimą patvirtina šalių elgesys daugelį metų po minėtos sutarties pasirašymo, nes įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė daugiau nei trisdešimt metų po sutarties pasirašymo nebuvo atidariusi restorano, kurio pavadinime būtų Cipriani pavardė, galima nurodyti, kad
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) pažymėjo, jog daugiau nei 30 metų Giuseppe Cipriani ir ieškovo elgesys atitiko jo siūlomą 1967 m. 3.1 sąlygos aiškinimą, nes iki 2000 m., t. y. iki tada, kai restoranas
Cipriani
buvo atidarytas Porto Cervo (Italija), nei Italijoje, nei kitur Europoje nebuvo atidaryta viešbučių arba restoranų, kurių pavadinimai būtų
Cipriani
arba kurių pavadinimuose būtų Cipriani pavardė; ieškovas to neginčija. Todėl tokiomis aplinkybėmis iš šalių elgesio po minėtos sutarties sudarymo neišplaukia aplinkybė, kuri būtų lemiama aiškinant šios sutarties 3 sąlygos formuluotę.
Pagaliau reikia nurodyti, kad 2008 m. sprendimą patvirtino
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas) (civilinių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė) savo 2010 m. vasario 24 d. sprendimu.
Iš pateiktų paaiškinimų matyti, kad reikia atmesti ieškovo argumentus, susijusius su nuoroda į 2008 m. sprendimą.
–
Dėl neatsižvelgimo į „Tribunale civile di Venezia“ (Venecijos civilinių bylų teismas, Italija) sprendimą
Ieškovas priekaištauja Apeliacinei tarybai dėl to, kad ji neatsižvelgė į
Tribunale civile di Venezia
(Venecijos civilinių bylų teismas, Italija) sprendimą, kuriame jis priėjo prie išvados, priešingos 2008 m. sprendimo išvadoms, ir tvirtina, kad „remiantis 1967 m. sutartimi <…> jam ir [įstojusios į bylą šalies teisinei pirmtakei] nedraudžiama pasibaigus [minėtos sutarties] 3.1 [sąlygoje] numatytam [penkerių] metų terminui naudoti Cipriani pavardę“. Jis tvirtina, kad šios išvados aiškiai nesuderinamos su įstojusios į bylą šalies argumentu, kuriam pritarė
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius), pagal kurį teisė naudoti Cipriani pavardę visoms prekių ir paslaugų kategorijoms buvo visam laikui perleista minėtai teisinei pirmtakei, o tai reiškia, kad pastaroji teisėtai įregistravo Cipriani pavardę kaip Europos Sąjungos prekių ženklą.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad nors ieškovas nurodo dokumento numerį, kuris neatitinka jokio Bendrajam Teismui jo pateiktų rašytinių dokumentų priedo, 2011 m. liepos 15 d.
Tribunale civile di Venezia
(Venecijos civilinių bylų teismas) sprendimas yra pateiktas EUIPO vykusios procedūros administracinės bylos medžiagoje.
Dėl 2011 m. liepos 15 d.
Tribunale civile di Venezia
(Venecijos civilinių bylų teismas) sprendimo ištraukos, kuria rėmėsi ieškovas, pažymėtina, jog iš jos nematyti, kad minėtas sprendimas nesuderinamas su 2008 m. sprendime pateiktu 1967 m. sutarties aiškinimu. Iš tikrųjų
Tribunale civile di Venezia
(Venecijos civilinių bylų teismas) tik nurodė, kad ieškovui taikomas Cipriani pavardės naudojimo ribojimas buvo panaikintas pasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Taigi 2008 m. sprendime nebuvo nurodyta, kad šis ribojimas išliko pasibaigus minėtam laikotarpiui, o iš
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius) argumentų matyti, jog pasibaigus minėtam laikotarpiui tiek įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė, o vėliau ir pati įstojusi į bylą šalis, tiek Giuseppe Cipriani, jo šeima ir ieškovas turi teisę naudoti Cipriani pavardę pagal šioje srityje taikytinas teisės nuostatas (žr. šio sprendimo 57–60 punktus). Vadinasi, šis ieškovo argumentas turi būti atmestas.
–
Dėl derybų JAV 1996 metais buvimo
Ieškovas nurodo įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės ir jo derybas JAV, kurios vyko susijusią datą ir lėmė tai, kad po kelių mėnesių, t. y. 1997 m., buvo sudarytas sandoris. Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš ieškovo argumentų nematyti, kiek šios JAV vykusios derybos galėjo daryti įtaką minėtos teisinės pirmtakės elgesiui ir prisidėti prie jos nesąžiningumo susijusią datą įrodymo.
Iš esmės ieškovas nurodo, kad, pasibaigus aptariamoms deryboms, įstojusios į bylą šalies teisinei pirmtakei buvo suteikta teisė naudoti Cipriani pavardę tik viešbučių sektoriuje JAV, todėl ji norėjo pateikti ginčijamo prekių ženklo registracijos paraišką Europos Sąjungoje kitokioms nei viešbučių paslaugoms. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad ieškovo argumentai šiuo klausimu yra prieštaringi, nes jis tvirtina, jog Europos Sąjungoje jau buvo toks šios teisinės pirmtakės veiklos ribojimas (žr. šio sprendimo 52 punktą). Todėl net jeigu darytume prielaidą, kad aptariamai teisinei pirmtakei toks ribojimas JAV buvo taikomas susijusią datą, šios derybos įvyko 1997 m. balandžio 4 d., t. y. praėjus maždaug metams nuo šios datos, todėl šis ribojimas negalėjo daryti įtakos jos sprendimui įregistruoti ginčijamą prekių ženklą Europos Sąjungoje. Jeigu šis ribojimas nebuvo taikomas tos pačios teisinės pirmtakės veiklai Europos Sąjungoje, nes 1967 m. sutartyje jo nebuvo nustatyta, šios derybos JAV juo labiau negalėjo daryti įtakos susijusios teisinės pirmtakės sprendimui įregistruoti ginčijamą prekių ženklą. Todėl šį ieškovo argumentą reikia atmesti.
–
Išvada
Iš visų pateiktų argumentų matyti, jog Apeliacinė taryba nesuklydo, kai ginčijamo sprendimo 32 punkte nusprendė, kad susijusią datą įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė nebuvo nesąžininga. Todėl reikia atmesti šio ieškinio pagrindo antrą dalį.
Vadinasi, pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punkto, siejamo su CPI 8 straipsnio 3 dalimi, pažeidimu
Iš esmės ieškovas mano, kad ginčijamas sprendimas yra klaidingas dėl to, jog Apeliacinė taryba nusprendė, kad įstojusiai į bylą šaliai negali būti draudžiama naudoti Cipriani pavardę pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punktą, siejamą su CPI 8 straipsnio 3 dalimi.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovo argumentus.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punktą Europos Sąjungos prekių ženklo registracija gali būti paskelbiama negaliojančia padavus prašymą EUIPO, jeigu tokio prekių ženklo naudojimas gali būti uždraustas vadovaujantis apsaugą reglamentuojančiais nacionalinės teisės aktais.
CPI 8 straipsnio 3 dalyje nurodyta:
„Asmenų vardus, meno, literatūros, politikos arba sporto srityse naudojamus žymenis, renginių, pelno nesiekiančių organizacijų ir asociacijų pavadinimus ir simbolius, taip pat pastarosioms būdingas emblemas, jeigu jos yra žinomos, kaip prekių ženklus registruoti gali tik savininkas arba jie gali būti registruojami jo <…> sutikimu.“
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 24 punkte Apeliacinė taryba atmetė CPI 8 straipsnio 3 dalies taikymą iš esmės dėl to, kad ieškovo asmenybė nebuvo pakankamai identifikuota, todėl ginčijamu prekių ženklu negalėjo būti pakenkta jo pavardei. Minėto sprendimo 26 punkte ji pažymėjo, kad ieškovas remiasi ne vardu ir pavarde Arrigo Cipriani, o tik patronimu Cipriani, o ginčijamą prekių ženklą sudaro minėtas patronimas ir nėra jokio kito elemento, kuris leistų manyti, jog juo nurodomas būtent ieškovas. Jos nuomone, ieškovas galėjo remtis tik savo vardo ir patronimo, t. y. Arrigo Cipriani, kurių registraciją jis turėjo teisę uždrausti, žinomumu.
Be to, ginčijamo sprendimo 28 punkte Apeliacinė taryba nusprendė, kad CPI 8 straipsnio 3 dalis neišvengiamai turėjo būti aiškinama taip, jog pagal ją draudžiama be sutikimo naudoti kito asmens pavardę, nes pagal ją itališkas prekių ženklas registruojamas tik su sąlyga, kad yra duotas sutikimas. Ji mano, kad šia nuostata siekiama išvengti to, kad trečiasis asmuo uzurpuotų žinomo asmens pavardę, ir ji negali būti taikoma tuo atveju, kai prekių ženklo registracijos prašo atitinkamą pavardę turintis asmuo. Kadangi įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė buvo teisėta ieškovo tėvo Giuseppe Cipriani teisių turėtoja, ji nusprendė, kad CPI 8 straipsnio 3 dalyje numatytos situacijos nebuvo.
Pagaliau ginčijamo sprendimo 29 punkte Apeliacinė taryba pažymėjo, kad ieškovas neįrodė, ar ir kaip Italijos teisėje reglamentuojama situacija, kai du asmenys turi tokį patį patronimą ir kai jie abu žinomi ekonominės arba socialinės, tapačios arba skirtingos veiklos sektoriuose. Taigi, remiantis jurisprudencija, prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikęs asmuo turi nurodyti šioje srityje taikytinas nacionalinės teisės nuostatas arba doktriną. Šiuo atveju neginčijama, kad įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė pradėjo naudoti žymenį Cipriani kaip prekių ženklą viešbučiui dar iki tos datos, nuo kurios ieškovas galėjo remtis tuo, kad yra žinomas dėl vykdomos veiklos. Todėl ieškovas taip pat turėjo nurodyti, kaip Italijos teisėje reglamentuojama situacija, kurioje pavardė tapo žinoma po to, kai ginčijamas žymuo buvo pradėtas naudoti versle. Minėto sprendimo 30 punkte Apeliacinė taryba patikslino, jog įstojusi į bylą šalis naudojo ir galėjo toliau naudoti šį žymenį pagal 1967 m. sutartį, kuria šalys rėmėsi ir pagal kurią joms leidžiama naudoti „žodį „cipriani“ savo paslaugoms žymėti.
Kaip ginčijamo sprendimo 22 punkte nurodė Apeliacinė taryba, neginčijama, kad šiuo atveju pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punktą ginčijamo prekių ženklo registracija gali būti pripažįstama negaliojančia, jeigu jo naudojimą galima uždrausti pagal Italijos teisę remiantis pavarde, kuri saugoma pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį. Be to, neginčijama, kad minėtos teisės į pavardę buvimas turi būti patikrintas susijusią datą.
Pirmiausia ieškovas nurodo, kad, priešingai Apeliacinės tarybos vertinimui (ginčijamo sprendimo 23, 24-27 punktai), klaidinga ir su Italijos teise nesuderinama prielaida, jog pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį pavardė saugoma tik tada, kai atlieka asmens identifikavimo funkciją, nes tai reikštų, jog minėta nuostata būtų pažeidžiama tik jei trečiojo asmens veiksmais „būtų sukeliama abejonių dėl asmens tapatybės“. Jo nuomone, šia nuostata išimtinai siekiama apsaugoti pavardės komercinę vertę ir leisti ją naudoti tik pavardės savininkui.
Reikia atmesti tokį ieškovo tvirtinimą, nes jis grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo aiškinimu.
Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 27 punkte pateiktas Apeliacinės tarybos tvirtinimas, kad „teise į pavarde siekiama tik identifikuoti aptariama pavarde nurodomą asmenį, todėl ji gali būti pažeidžiama tik jei dėl nurodyto pažeidimo kyla abejonių dėl (fizinio arba juridinio) asmens tapatybės“, suformuluotas netinkamai, todėl turi būti aiškinamas atsižvelgiant į kontekstą.
Ginčijamo sprendimo 23 punkte Apeliacinė taryba nurodė: kadangi prašymas pripažinti registraciją negaliojančia grindžiamas tik asmens pavarde, ieškovas turėjo reikalauti apsaugos nuo bet kokio pakenkimo Cipriani kaip asmens pavardei; ieškovas to neginčija. Minėto sprendimo 24 punkte ji nusprendė, kad ginčijamo prekių ženklo registracija negalėjo pakenkti ieškovo pavardei.
Be ginčijamo sprendimo 26 ir 28 punktuose pateiktų argumentų, atitinkamai paminėtų šio sprendimo 75 ir 76 punktuose, minėto sprendimo 29 punkte Apeliacinė taryba paaiškino, kad ieškovas turėjo įrodyti, kaip Italijos teisėje reglamentuojama situacija, kai pavardė tapo žinoma po to, kai ginčijamas žymuo buvo pradėtas naudoti versle.
Pagaliau ginčijamo sprendimo 30 punkte Apeliacinė taryba nurodė, jog pagal „CPI 8 straipsnio 3 dalį siekiama apsaugoti žinomų asmenų pavardes nuo bet kokio savavališko įregistravimo, jei šios pavardės be jokių dviprasmiškumų identifikuoja aptariamus asmenis“.
Iš visų šių Apeliacinės tarybos paaiškinimų matyti, kad pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį ji išnagrinėjo klausimą, ar dėl prekių ženklo registracijos gali būti pakenkta žinomai pavardei. Be to, iš jos argumentų pakankamai aiškiai matyti, kad ji rėmėsi apsauga nuo asmens pavardės komercinio uzurpavimo, o ne apsauga nuo asmens civilinės tapatybės uzurpavimo.
Antra, ieškovas nurodo, jog Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad, pirma, pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį jis galėjo remtis ne Cipriani patronimo žinomumu, o tik savo vardo ir patronimo, rašomų kartu, žinomumu ir, antra, minėtas patronimas nenurodo būtent jo.
Pirma, ieškovas tvirtina, jog klaidingai išaiškinusi CPI 8 straipsnio 3 dalį Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ieškovą identifikavo vardo ir patronimo derinys, nes būtent šis derinys ir yra jo vardas ir pavardė, ir kad Cipriani patronimo nepakanka jam identifikuoti (ginčijamo sprendimo 24–27 punktai). Taigi, jo nuomone, pagrįsta ir netgi būtina apsaugoti minėtą patronimą, nes žinomumas painiai su juo susijęs.
Šiuo atveju neginčijama, kad pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį žymuo neregistruojamas kaip itališkas nacionalinis prekių ženklas, jeigu pavardė, kurią prašoma įregistruoti, yra Italijoje žinomo asmens pavardė ir jei minėtos pavardės savininkas nedavė sutikimo įregistruoti minėtą prekių ženklą.
Be to, neginčijama: kadangi šiuo atveju ginčijamas prekių ženklas yra žodinis prekių ženklas CIPRIANI, jo registracija gali būti pripažįstama negaliojančia pagal šio sprendimo 78 punkte nurodytas nuostatas, jeigu juo kenkiama Cipriani pavardei. Taip pat neginčijama, kad minėtas pavadinimas gali būti asmens pavardė ir kad jis turi būti žinomas Italijoje.
Primintina, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovas, Apeliacinė taryba nesuklydo aiškindama CPI 8 straipsnio 3 dalį (žr. šio sprendimo 79–85 punktus).
Pagaliau reikia nurodyti, kad Apeliacinė taryba siekė nustatyti, ar ginčijamą prekių ženklą sudaro įregistruota žinoma pavardė, kuria gali remtis ieškovas. Remdamasi tuo ji padarė išvadą, kad ieškovas turėjo įrodyti, jog Cipriani pavardės, naudojamos atskirai, žinomumas, atsižvelgiant į ginčijamą prekių ženklą, kurį sudaro vien tik ši pavardė, yra susijęs būtent su juo. Pažymėtina, kad ieškovas, be kita ko, prašymo pripažinti registraciją negaliojančia motyvuose nurodė, kad minėtos pavardės geras vardas yra išimtinai susijęs būtent su juo. Be to, Bendrajam Teismui pateiktuose rašytiniuose dokumentuose ir per posėdį jis tvirtino, kad „CPI 8 straipsnio 3 dalies tikslas yra užtikrinti savininkui išimtinę teisę naudotis versle žinomumu ir tam tikrų pavardžių gebėjimu daryti užuominas, kuris tampa gebėjimu parduoti rinkoje“. Kad galėtų remtis CPI 8 straipsnio 3 dalyje numatyta teisės į pavardę apsauga ir prieštarauti naudojimuisi minėtos pavardės žinomumu bei su ja susijusia komercine verte, kaip Apeliacinė taryba iš esmės nurodė ginčijamo sprendimo 24, 26 ir 31 punktuose, ieškovas galėjo remtis šios pavardės žinomumu tik su sąlyga, kad ta pavardė, naudojama atskirai, neišvengimai siejama būtent su juo.
Per posėdį atsakydamas į Bendrojo Teismo klausimą ieškovas tvirtino, kad pavadinimas Cipriani yra žinomas kaip pavardė, todėl CPI 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, jog visi tokią pavardę turintys jo šeimos nariai gali priešintis prekių ženklo, kuriame yra pavadinimas Cipriani, registracijai ir naudojimui, remdamiesi pavardės Cipriani žinomumu. Tačiau vėliau jis nurodė, kad tik jo tėvas ir jis pats galėjo veikti remdamiesi šiuo pagrindu ir nurodydami aptariamos pavardės žinomumą, nes žinomumas atsirodo būtent dėl jų. Šie argumentai nėra aiškūs ir ieškovas nepateikė įrodymų, galinčių pagrįsti tokį CPI 8 straipsnio 3 dalies aiškinimą. Kadangi ieškovas nepateikė tokių įrodymų, nors tam, galėtų uždrausti ginčijamo prekių ženklo naudojimą, jis privalo pateikti EUIPO įrodymų, kuriais patvirtinamas nacionalinės teisės aktų, kuriuos jis prašo taikyti, turinys (žr. šiuo klausimu 2011 m. liepos 5 d. Sprendimo Edwin / VRDT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
punktą), minėtam aiškinimui negalima pritarti.
Antra, ieškovas tvirtina pateikęs daug įrodymų, kad atskirai naudojamas patronimas Cipriani „paprastai siejamas“ būtent su juo. Šiems argumentams pagrįsti jis konkrečiai nurodo 60 su juo susijusių, kurių pavadinimuose nurodomas tik patronimas Cipriani.
Išnagrinėjus šiuos 60 dokumentų, kuriuos, išskyrus vieną, sudaro laikraščių ir žurnalų straipsniai, reikia konstatuoti, kad patronimas Cipriani nurodytas tik jų pavadinimuose. Tačiau, kaip nurodo EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, ieškovo vardas ir patronimas nurodomi pačiame šių straipsnių tekste, be kita ko, jo pradžioje arba nurodant autorių, o 38 iš šių dokumentų jie nurodomi šalia arba po ieškovo nuotrauka.
Vien patronimo Cipriani nurodymas straipsnio pavadinime nelaikytinas patvirtinimu, kad minėtas patronimas, rašomas atskirai, „bendrai siejamas“ su ieškovu, kaip šis tvirtina. Kaip nurodo EUIPO, pažymėtina, kad toks paminėjimas yra įprasta praktika spaudoje ir jį, be kita ko, pateisina nagrinėjamo straipsnio išdėstymo taisyklės. Be to, ieškovo nuotraukos įterpimas straipsnyje arba jo vardo ir patronimo, rašomų kartu, paminėjimas šio straipsnio tekste sumažina to paties straipsnio pavadinime minimo vien patronimo Cipriani svarbą.
Be to, manytina: kadangi 9 iš šių 60 dokumentų sudaro paties ieškovo pasirašyti straipsniai, šiomis aplinkybėmis jie neįrodo (vien dėl to, kad minėtų straipsnių pavadinimuose minimas tik patronimas Cipriani), kad naudojamas atskirai minėtas patronimas neišvengiamai siejamas su ieškovu.
Taip pat vienas iš 60 konkrečiai ieškovo nurodytų dokumentų, kuriuose jo vardas nenurodytas, yra kvietimas į priėmimą. Tačiau net darant prielaidą, kad įrodyta, jog šiame kvietime nurodytas patronimas Cipriani yra ieškovo pavardė, šis dokumentas, kuriame nėra datos, pats savaime neįrodo, kad minėto patronimo žinomumas neišvengiamai susijęs būtent su ieškovu.
Taigi, kaip Apeliacinė taryba teisingai nurodė ginčijamo sprendimo 24 punkte, dokumentai, kuriuos ieškovas nurodo kaip galinčius įrodyti, kad atskirai naudojamas patronimas Cipriani neišvengiamai siejamas būtent su juo, neleidžia nustatyti tokio ryšio. Šis tvirtinimas juo labiau svarbus šiuo atveju todėl, kad Cipriani pavardė, tam tikrais atvejais rašoma kartu su vardu arba kitu elementu, gali nurodyti ne tik ieškovą, bet kitus asmenis ar subjektus.
Taigi, kaip, be kita ko, nurodė ieškovas, Cipriani pavardė yra skirtingų jo paties šeimos narių patronimas. Kaip Apeliacinė taryba teisingai nurodė ginčijamo sprendimo 26 punkte, minėta pavardė gali nurodyti ieškovo tėvą Giuseppe Cipriani, vieną iš įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės steigėjų. Be to, pažymėtina, kad dviejuose iš ieškovo pateiktų ir minėtų dokumentų, kurių pavadinimuose yra tik ši pavardė (žr. šio sprendimo 93 punktą), minimi įvairūs ieškovo šeimos nariai, o dar dviejuose, kuriuose minimi „Ciprian[iai]“, irgi nurodomi ieškovo šeimos nariai. Šiuose dokumentuose pateiktuose straipsnių tekstuose nurodomi atitinkamų asmenų vardai.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 1, 3 ir 4 punktuose nurodytas bylos aplinkybes, Cipriani pavardė gali nurodyti ir įstojusios į bylą šalies teisinę pirmtakę, pateikusią ginčijamo prekių ženklo registracijos paraišą, o vėliau ir pačią įstojusią į bylą šalį arba žodinį itališką prekių ženklą CIPRIANI. Tai, kad minėtą pavardę naudojo minėta teisinė pirmtakė, o vėliau ir pati įstojusi į bylą šalis, ieškovas jau seniai žinojo, nes ši teisinė pirmtakė buvo gavusi leidimą naudoti šią pavardę po to, kai parduodant įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės akcijas, priklausiusias ieškovo tėvui, su juo buvo sudaryta 1967 m. sutartis; šiuo atveju nesvarbu, kokia veikla buvo nurodyta tame leidime.
Iš pateiktų paaiškinimų matyti, kad susijusią datą Cipriani pavardė galėjo apibūdinti vienos šeimos narius, taip pat ieškovą, jeigu pavardė buvo rašoma kartu su vardu, arba įstojusios į bylą šalies teisinę pirmtakę, o vėliau ir pačią įstojusią į bylą šalį, jeigu pavardė buvo rašoma kartu su žodžiu „hotel“, arba viešbutį
Cipriani
. Be to, jis galėjo nurodyti itališką žodinį prekių ženklą CIPRIANI (žr. šio sprendimo 4 punktą).
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad nagrinėdamas šį ieškinį Bendrasis Teismas neturi nustatyti nei kiekvienos iš šalių ar šio sprendimo 101 punkte minėtų subjektų, galinčių vadintis Cipriani pavarde, nurodyto žinomumo buvimo, nei prireikus datos, kurią toks žinomumas buvo įgytas.
Tokiomis aplinkybėmis tai, kad susijusią datą ieškovas negalėjo pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį remtis pavardės Cipriani žinomumu, jei pavardė nurodoma be jo vardo, reiškia, kad šia nuostata negalėjo būti remiamasi ginčijant ginčijamo prekių ženklo registracijos galiojimą.
Pagaliau reikia pažymėti, kad, kaip Apeliacinė taryba teisingai nurodė ginčijamo sprendimo 25 punkte, šią bylą reikia atskirti nuo bylos, kurioje priimtas 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimas Fiorucci / VRDT – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), apeliacine tvarka patvirtintas 2011 m. liepos 5 d. Sprendimu Edwin / VRDT (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). Minėtoje byloje buvo neginčijama, jog vardas ir pavardė Elio Fiorucci neišvengiamai siejasi su Italijos stilistu Elio Fiorucci, kurio pavardė buvo žinoma Italijoje, o ginčijamas prekių ženklas, kuris įregistruotas, buvo būtent Europos Sąjungos prekių ženklas Elio Fiorucci, akivaizdžiai nurodantis aptariamą stilistą, ieškovą toje byloje.
Trečia, ieškovo tvirtinimus, kuriais jis ginčija Apeliacinės tarybos argumentus, pateiktus ginčijamo sprendimo 28 ir 29 punktuose, reikia atmesti. Ieškovo argumentai grindžiami jo paties pateikiamu 1967 m. sutarties aiškinimu, kuris jau buvo atmestas (žr. šio sprendimo 52–62 ir 64–66 punktus). Be to, šiuo klausimu ieškovas iš esmės tvirtina, kad įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė ir pati įstojusi į bylą šalis niekada nenaudojo Cipriani pavardės ne viešbučių paslaugoms, todėl primintina, jog minėta įstojusios į bylą šalies teisinė pirmtakė įregistravo itališką žodinį prekių ženklą CIPRIANI ne viešbučių paslaugoms; ieškovas neginčijo nei jo registracijos, nei naudojimo (žr. šio sprendimo 4 ir 44 punktus). Ieškovas neginčija, kad nepateikė įrodymų, kuriais remiantis būtų galima nustatyti CPI 8 straipsnio 3 dalies taikymo tvarką tuo atveju, kai ginčijamo prekių ženklo registracijos paraišką pateikęs asmuo ir šalis, kuri remiasi šios nuostatos taikymu, turi tokį patį patronimą.
Iš visų pateiktų paaiškinimų matyti, kad šios bylos aplinkybėmis, kaip ginčijamo sprendimo 24 punkte konstatavo Apeliacinį taryba, ginčijamas prekių ženklas negali pakenkti, kaip tai suprantama pagal CPI 8 straipsnio 3 dalį, teisei į Cipriani pavardę, kuria rėmėsi ieškovas.
Taigi reikia atmesti kaip nepagrįstą šį pagrindą ir visą ieškinį, nesant būtinybės nuspręsti dėl antrojo ieškovo reikalavimo priimtinumo ir įstojusios į bylą šalies nurodytų prieštaravimų, susijusių su prašymo pripažinti registraciją negaliojančia, daliniu nepriimtinumu, kaip konstatavo Anuliavimo skyrius.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal EUIPO ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Arrigo Cipriani padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jo priteisiamos Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) ir
Hotel
Cipriani Srl
patirtos bylinėjimosi išlaidos
.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Paskelbta viešame 2017 m. birželio 29 d. posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Ginčo aplinkybės

Šalių reikalavimai

Dėl teisės

Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad ginčijamo sprendimo motyvai dėl Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu grindžiamo prašymo pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia yra labai glausti

Dėl antros dalies, susijusios su tuo, kad Apeliacinė taryba klaidingai įvertino įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės nesąžiningumo buvimą

– Dėl atsižvelgimo į tai, kad egzistuoja ankstesnis žodinis itališkas prekių ženklas CIPRIANI, ir į nurodytą įstojusios į bylą šalies teisinės pirmtakės ketinimą pasinaudoti pavardės Cipriani ir ieškovo žinomumu

– Dėl nuorodos į 2008 m. sprendimą

– Dėl neatsižvelgimo į „Tribunale civile di Venezia“ (Venecijos civilinių bylų teismas, Italija) sprendimą

– Dėl derybų JAV 1996 metais buvimo

– Išvada

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 2 dalies a punkto, siejamo su CPI 8 straipsnio 3 dalimi, pažeidimu

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.