CELEX: 62018CJ0828
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji
Direktīva 86/653/EEK
1. panta 2. punkts
Jēdziens “tirdzniecības pārstāvis”
Preču pirkšanas vai pārdošanas darījumu apspriešana pilnvarotāja labā
Starpnieks, kuram nav pilnvaru mainīt preču, kuru pārdošanu tas nodrošina, pārdošanas nosacījumus un cenas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (
OV 1986, L 382, 17. lpp.
) 1. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kurā
Trendsetteuse SARL
vēršas pret
DCA SARL
ar prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar tās vienošanās laušanu, kas bija noslēgta starp šīm divām sabiedrībām.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 86/653 otrajā un trešajā apsvērumā ir noteikts:
“Tā kā atšķirības valstu tiesību aktos par pārstāvību tirdzniecībā būtiski ietekmē konkurences nosacījumus un šīs darbības veikšanu [Eiropas Savienībā] un kaitē gan tirdzniecības pārstāvju aizsardzībai attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, gan arī tirdzniecības darījumu drošībai; tā kā turklāt šīs atšķirības var būtiski kavēt tirdzniecības pārstāvības līgumu noslēgšanu un darbību, ja pilnvarotājs un tirdzniecības pārstāvis darbojas dažādās dalībvalstīs;
tā kā preču tirdzniecībai starp dalībvalstīm būtu jānotiek saskaņā ar nosacījumiem, kas ir līdzīgi vienota tirgus nosacījumiem, un tas rada vajadzību tuvināt dalībvalstu tiesību sistēmas tā, lai kopējais tirgus varētu pareizi darboties; tā kā šajā sakarā noteikumi par tiesību aktu pretrunām attiecībā uz pārstāvību tirdzniecībā nenovērš iepriekš minētās neatbilstības un arī nespētu novērst pat tad, ja tos vienādotu, un tāpēc ieteiktā saskaņošana ir vajadzīga neatkarīgi no šiem noteikumiem[.]”
Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā paredzētos saskaņošanas pasākumus piemēro dalībvalstu normatīviem un administratīviem aktiem, kas reglamentē attiecības starp tirdzniecības pārstāvi un pilnvarotāju.
2.   Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.
3.   “Tirdzniecības pārstāvis” šīs direktīvas nozīmē ir persona, kas nav:
–
persona, kurai kā amatpersonai ir tiesības uzņemties saistības uzņēmuma vai līgumsabiedrības vārdā,
–
partneris, kas ir likumīgi pilnvarots uzņemties saistības savu partneru vārdā,
–
administrators, likvidators vai pilnvarotais bankrota gadījumā.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. pantu:
“1.   Tirdzniecības pārstāvim, veicot darbu, jāievēro pilnvarotāja intereses un jārīkojas apzinīgi un godprātīgi.
2.   Tirdzniecības pārstāvim ir šādi pienākumi:
a)
attiecīgi darboties, lai apspriestu un, ja iespējams, noslēgtu darījumu, kurš viņam uzticēts;
b)
paziņot pilnvarotājam visu vajadzīgo informāciju, kas viņam pieejama;
c)
ievērot argumentētus rīkojumus, ko dod pilnvarotājs.”
Šīs pašas direktīvas 4. panta 3. punktā ir noteikts:
“Pilnvarotājam turklāt arī laikus jāinformē tirdzniecības pārstāvis par to, ka viņš piekrīt veikt, atsaka vai neveic kādu tirdzniecības darījumu, kuru tirdzniecības pārstāvis pilnvarotājam nodrošinājis.”
Direktīvas 86/653 17. panta 2. punkta attiecībā uz tirdzniecības pārstāvja atlīdzību pēc pārstāvības līguma izbeigšanas a) apakšpunktā ir paredzēts:
“Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja:
–
viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem,
un
–
šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē[.]”
Francijas tiesības
Direktīva 86/653 Francijas tiesībās tika transponēta ar
loi n
o
91‑593, du 25 juin 1991, relative aux rapports entre les agents commerciaux et leurs mandants
[1991. gada 25. jūnija Likumu Nr. 91‑593 par attiecībām starp tirdzniecības pārstāvjiem un to pilnvarotājiem] (1991. gada 27. jūnija
JORF
, 8271. lpp.). Šī likuma 1. pants, kas ir kodificēts
code de commerce
[Komerckodeksa] L. 134‑1. pantā, ir izteikts šādā redakcijā:
“Tirdzniecības pārstāvis ir pilnvarotais pārstāvis, kuram kā neatkarīgas profesijas pārstāvim [..] ir pastāvīgas pilnvaras apspriest un, iespējams, noslēgt pārdevuma līgumus [..] ražotāju, tirgotāju [..] vārdā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
DCA
, kas ir sabiedrība, kuras darbības mērķis ir tostarp ar preču zīmi “IZI‑MI” tirgotu preču ražošana un izplatīšana, kā arī gatavo apģērbu un rotaslietu mazumtirdzniecības veikalu ekspluatācija, kopš 2003. gada jūlija bija saistīta ar
Trendsetteuse
ar nerakstītu vienošanos, saskaņā ar kuru pēdējai minētajai bija jāizplata
DCA
preces savā tirdzniecības zālē, par to saņemot komisijas naudu no minēto preču pārdošanas cenas.
Šī vienošanās it īpaši noteica, ka
Trendsetteuse
tiek uzdots
DCA
vārdā slēgt preču ar preču zīmi “IZI‑MI” pārdevuma līgumus tā sauktajā
Grand Nord
sektorā, kas atbilda visai Francijas ziemeļu daļai, kā arī tā sauktajā
Grand Sud
sektorā, kas atbilda Francijas dienvidu daļai, izņemot Korsiku. Šajā ziņā
Trendsetteuse
veica klientu piesaisti
DCA
, pieņēma preču pasūtījumus un uzraudzīja to nosūtīšanu un piegādi.
2016. gada 29. martā
DCA
informēja
Trendsetteuse
, ka tā izbeidz to līgumiskās attiecības attiecībā uz tā saukto
Grand Sud
sektoru, uzskatot, ka ar preču zīmi “IZI‑MI” šajā sektorā tirgoto preču pārdevumi ir nepietiekami.
DCA
arī precizēja, ka tad, ja
Trendsetteuse
nepiekritīs šai izbeigšanai, tā izbeigšot jebkādu sadarbību ar šo sabiedrību.
Ar 2016. gada 12. aprīļa vēstuli
Trendsetteuse
informēja
DCA
, ka tā apstrīd šo lēmumu, kuru tā uzskata par nepamatotu un kura dēļ tā zaudēšot pusi no sava apgrozījuma. Tomēr 2016. gada pavasarī
DCA
uzticēja šo sektoru citai sabiedrībai.
Trendsetteuse
pieprasīja
DCA
samaksāt tai atlīdzību par tirdzniecības pārstāvja līguma laušanu, ko
DCA
noraidīja, atsaucoties uz to, ka
Trendsetteuse
neesot tirdzniecības pārstāvja statusa Komerckodeksa L. 134‑1. panta izpratnē.
Tad
Trendsetteuse
vērsās
tribunal de commerce de Paris
(Francija), apgalvojot, ka vienošanās, kura to saistīja ar
DCA
, esot bijusi tirdzniecības pārstāvības līgums.
Savā aizstāvībā
DCA
atteicās atzīt šo vienošanos par tirdzniecības pārstāvības līgumu, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar minēto vienošanos
Trendsetteuse
neesot pilnvarota grozīt to preču pārdošanas nosacījumus, kuras tā pārdeva
DCA
vārdā, it īpaši grozīt šo preču cenas, kuras ir noteikusi
DCA
.
Iesniedzējtiesai ir šaubas attiecībā uz pamatlietā aplūkojamās vienošanās kvalifikāciju. Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka Komerckodeksa L. 134‑1. pantā tirdzniecības pārstāvis ir definēts kā pilnvarotais pārstāvis, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest un, iespējams, noslēgt pirkuma līgumus.
Norādot, ka šajā tiesību normā ir pārņemts Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta formulējums, iesniedzējtiesai rodas jautājums par veidu, kādā ir jāinterpretē šajā pantā ietvertais jēdziens “apspriest”. Lai gan
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] (Francija) šo vārdu esot interpretējusi tādējādi, ka personai nevar būt tirdzniecības pārstāvja statusa, ja tai nav pilnvaru grozīt pārdošanas nosacījumus un noteikt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā; citas Francijas tiesas, kā arī citu dalībvalstu tiesas, pamatodamās uz vārda “apspriest” parasto nozīmi, esot izmantojušas pretēju interpretāciju.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai tāda sabiedrība kā
Trendsetteuse
, kurai nav pilnvaru grozīt preču, ko tā pārdod citas sabiedrības vārdā, pārdošanas nosacījumus, tostarp grozīt šo preču cenas, var tikt uzskatīta par tādu, kurai ir uzdots “apspriest” līgumus Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
tribunal de commerce de Paris
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [..] Direktīvas [86/653] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka neatkarīgs starpnieks, kurš rīkojas kā pilnvarotais pārstāvis sava pilnvarotāja vārdā un kuram nav pilnvaru grozīt pilnvarotāja noteiktos pārdošanas līgumu tarifus un nosacījumus, nav pilnvarots apspriest minētos līgumus šī panta izpratnē un tādējādi to nevar kvalificēt kā tirdzniecības pārstāvi ar minētajā direktīvā paredzēto statusu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai personu varētu kvalificēt kā “tirdzniecības pārstāvi” šīs tiesību normas izpratnē, tai ir obligāti jābūt tiesībām grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā.
Šajā ziņā minētās direktīvas 1. panta 2. punktā tirdzniecības pārstāvis šīs direktīvas vajadzībām ir definēts kā persona, kurai kā pašnodarbinātam starpniekam ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, kas tiek saukta par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus pilnvarotāja vārdā.
Tātad šajā tiesību normā ir paredzēti trīs nepieciešami un pietiekami nosacījumi, lai persona varētu tikt kvalificēta par tirdzniecības pārstāvi. Pirmkārt, šai personai ir jābūt neatkarīga starpnieka statusam. Otrkārt, tai ir jābūt pastāvīgi līgumiski saistītai ar pilnvarotāju. Treškārt, tai ir jāveic pienākumi, kas paredz vai nu apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu pilnvarotāja labā, vai arī apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā un uzdevumā (spriedums, 2018. gada 21. novembris, Zako,
C‑452/17
,
EU:C:2018:935
,
23.
punkts).
Šajā lietā ir jādefinē trešajā no šiem nosacījumiem minētā jēdziena “apspriest” nozīme, lai noteiktu, vai ar šo jēdzienu, lai personai būtu tirdzniecības pārstāvja statuss, tiek obligāti prasīts, lai tai būtu pilnvaras grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan Direktīvā 86/653 vārds “apspriest” nav definēts, tas, ka šīs direktīvas 1. panta 2. punktā minētajai apspriešanas darbībai ir jāattiecas uz “preču pirkšanu vai pārdošanu pilnvarotāja labā”, parāda Savienības likumdevēja gribu, lai šīs darbības mērķis būtu pirkuma vai pirkuma līguma noslēgšana pilnvarotāja vārdā.
Turklāt ir jānorāda, ka, tā kā Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā saistībā ar jēdziena “apspriest” nozīmi nav paredzēta nekāda atsauce uz valsts tiesībām, šīs direktīvas piemērošanas nolūkā šis jēdziens ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kas tās teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Engie Cartagena,
C‑523/18
,
EU:C:2019:1129
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesībās nav sniegta nekāda definīcija, ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Spiegel Online,
C‑516/17
,
EU:C:2019:625
,
77.
punkts).
Tātad, lai gan vairākumā Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta valodu versiju ir izmantoti jēdzieni, kas var tikt tulkoti kā “apspriest”, tomēr it īpaši vācu un poļu valodas versijās ir ietverti plašāki jēdzieni, kuri var tikt tulkoti kā “būt par starpnieku”.
Tomēr, neraugoties uz šīm atšķirībām, ar Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta dažādu valodu versijās izmantotajiem jēdzieniem netiek obligāti prasīts, lai tirdzniecības pārstāvis varētu pats noteikt to preču cenu, kuru pārdošanu tas nodrošina pilnvarotāja vārdā.
Turpinot – Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “apspriest” ir jāinterpretē, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un ar šo direktīvu sasniedzamos mērķus.
Pirmām kārtām, runājot par šīs tiesību normas kontekstu, pirmkārt, no Direktīvas 86/653 3. panta 1. un 2. punkta izriet, ka atbilstoši savam līgumam tirdzniecības pārstāvim ir jārūpējas par pilnvarotāja interesēm, tostarp pienācīgi apspriežot un attiecīgā gadījumā – noslēdzot darījumus, kurus pilnvarotājs tam ir uzticējis. Tātad tirdzniecības pārstāvja darbības priekšmets ir atkarīgs no tā līguma noteikumiem, kas to saista ar pilnvarotāju, it īpaši no līgumslēdzēju pušu vienošanās par precēm, kuras pilnvarotājs plāno pārdot vai pirkt ar šā pārstāvja starpniecību (spriedums, 2016. gada 7. aprīlis, Marchon Germany,
C‑315/14
,
EU:C:2016:211
,
31.
un
32.
punkts).
Šādā līgumā var tikt noteiktas preču pārdošanas cenas, neparedzot tirdzniecības pārstāvim iespēju tās grozīt apspriešanas gaitā. Šādu preču pārdošanas cenu noteikšana līgumā var tikt pamatota ar komerciālas politikas apsvērumiem, kas prasa ņemt vērā tādus faktorus kā uzņēmuma stāvoklis tirgū, konkurentu cenas un šī uzņēmuma turpmāka pastāvēšana.
Otrkārt, apstāklis, ka tirdzniecības pārstāvim nav tiesību grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tas nodrošina pilnvarotāja vārdā, neliedz tirdzniecības pārstāvim pildīt savus galvenos uzdevumus, tādus kā tie, kas ir aprakstīti Direktīvā 86/653.
No Direktīvas 86/653 4. panta 3. punkta un 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta, lasot tos kopsakarā, izriet, ka tirdzniecības pārstāvja galvenie uzdevumi ir atrast pilnvarotājam jaunus klientus un palielināt darījumu apjomu ar jau esošajiem klientiem.
Kā Austrijas valdība būtībā ir uzsvērusi savos rakstveida apsvērumos, šo uzdevumu izpildi tirdzniecības pārstāvis var nodrošināt, veicot informācijas un konsultāciju darbības, kā arī tāda rakstura apspriedes, kas var veicināt preču pārdošanas darījuma noslēgšanu pilnvarotāja vārdā, neparedzot tirdzniecības pārstāvim tiesības grozīt minēto preču cenas.
Otrām kārtām, tāda Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru no “tirdzniecības pārstāvja” kvalifikācijas tiktu izslēgtas personas, kurām nav tiesību grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tās nodrošina pilnvarotāja vārdā, būtu pretrunā šīs direktīvas mērķiem.
Kā izriet no minētās direktīvas otrā un trešā apsvēruma, tās mērķis ir aizsargāt tirdzniecības pārstāvjus attiecībās ar viņu pilnvarotājiem, sekmēt tirdzniecības darījumu drošību un veicināt preču tirdzniecību starp dalībvalstīm, tuvinot to tiesību aktus attiecībā uz pārstāvību tirdzniecībā (spriedums, 2018. gada 21. novembris, Zako,
C‑452/17
,
EU:C:2018:935
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta šaura interpretācija tādā ziņā, ka personai, lai uz to attiektos šīs direktīvas aizsardzība, noteikti būtu jābūt tiesībām grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā, ierobežotu šīs aizsardzības apjomu, izslēdzot no iespējas izmantot šo aizsardzību visas personas, kurām nav minēto tiesību.
Kā to savos rakstveida apsvērumos ir norādījušas gan Austrijas un Vācijas valdības, gan Komisija, šāda interpretācija ļautu pilnvarotājam, šajā līgumā rezervējot sev jebkādas tiesības apspriest preču cenas, izvairīties no Direktīvas 86/653 imperatīvajām tiesību normām, it īpaši no tām, kas attiecas uz tirdzniecības pārstāvja atlīdzību līguma izbeigšanas gadījumā, un tas apdraudētu ar šo direktīvu nospraustā mērķa sasniegšanu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai personu varētu kvalificēt kā tirdzniecības pārstāvi šīs tiesību normas izpratnē, tai nav obligāti jābūt tiesībām grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai personu varētu kvalificēt kā tirdzniecības pārstāvi šīs tiesību normas izpratnē, tai nav obligāti jābūt tiesībām grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.