CELEX: 62020CJ0698
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Struktūrfondi
Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF)
Kohēzijas fonds
Regula (EK) Nr. 1083/2006
Regula (ES) Nr. 1303/2013
Eiropas Savienības finansējums
Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA)
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Regula (EK) Nr. 1698/2005
Regula (ES) Nr. 1306/2013
Subsīdijas līgums
Līdzekļi, kas saņēmējam pārskaitīti kontā bankā, kura bankrotējusi
Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šie līdzekļi netiek izslēgti no šīs bankas bankrota masas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 5. punktu, 3. un 4. pantu, 57. panta 1. punktu un 70. un 80. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 1083/2006 (2006. gada 11. jūlijs), ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 (
OV 2006, L 210, 25. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 423/2012 (
OV 2012, L 133, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1083/2006”), kā arī 2. panta 15. punktu, 37. panta 1. punktu, 66. pantu, 67. panta 1. punktu, 74. panta 1. punktu un 89. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1303/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu, Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu, Kohēzijas fondu un Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu un atceļ Regulu Nr. 1083/2006 (
OV 2013, L 347, 320. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Gmina Wieliszew
(Veliševas pašvaldība, Polija; turpmāk tekstā – “pašvaldība”) un
Syndyk masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej
(Volominas Amatniecības un lauksaimniecības kooperatīvās bankas bankrota administrators) saistībā ar jautājumu par summas 2439814 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 500000 EUR), ko pašvaldība bija noguldījusi kontā šajā bankā, izslēgšanu no šīs bankas bankrota masas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Protokols
Saskaņā ar Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “protokols”) 1. panta trešo teikumu “uz [Eiropas] Savienības īpašumu un aktīviem bez [Eiropas Savienības] Tiesas atļaujas nevar attiecināt nekādus administratīvus vai juridiskus piespiedu pasākumus”.
Regula (EK) Nr. 1698/2005
Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
) 2. panta i) punktā jēdziens “valsts izdevumi” bija definēts kā “jebkurš valsts ieguldījums to darbību finansēšanā, kuru izcelsme ir valsts, reģionālais un vietējais budžets, Eiropas Kopienu budžets vai jebkuras līdzīgas izmaksas. Jebkuru ieguldījumu to darbību finansēšanā, kuru izcelsme ir publisko tiesību subjektu budžets vai to apvienību budžets, ko izveidojusi viena vai vairākas reģionu vai vietējās iestādes vai publisko tiesību subjekti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru [(
OV 2004, L 134, 114. lpp.
)], [izpratnē,] pielīdzina valsts ieguldījumam”.
Šīs regulas 3. pantā bija paredzēts:
“ELFLA palīdz veicināt noturīgu lauku attīstību visā Kopienā, papildinot kopējās lauksaimniecības politikas tirgus un ienākumu atbalsta politiku, kohēzijas politiku un kopējo zivsaimniecības politiku.”
Minētās regulas 4. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Atbalsts lauku attīstībai palīdz sasniegt šādus mērķus:
a)
lauksaimniecības un mežsaimniecības konkurētspējas uzlabošanu, atbalstot pārstrukturēšanu, attīstību un inovāciju;
b)
vides un lauku ainavas uzlabošanu, atbalstot zemes apsaimniekošanu;
c)
dzīves kvalitātes uzlabošanu lauku apvidos un ekonomiskās aktivitātes dažādošanas veicināšanu.”
Šīs pašas regulas 15. panta 1. punktā bija paredzēts:
“ELFLA darbojas dalībvalstīs ar lauku attīstības programmu palīdzību. Minētās programmas īsteno lauku attīstības stratēģiju ar to pasākumu kopumu, kas sagrupēti saskaņā ar IV sadaļā noteiktajām asīm, kuru sasniegšanai tiks meklēts ELFLA atbalsts.
Katra lauku attīstības programma attiecas uz laikposmu no 2007. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim.”
Regulas Nr. 1698/2005 72. panta 1. punkts bija formulēts šādi:
“Neskarot noteikumus, kas attiecas uz brīvu pakalpojumu sniegšanu un brīvību veikt uzņēmējdarbību [EKL] 43. un 49. panta nozīmē, dalībvalsts nodrošina to, ka investīciju darbības saglabā ELFLA ieguldījumu, ja piecus gadus pēc vadošās iestādes lēmuma piešķirt finansējumu attiecīgās darbības nav būtiski pārveidotas:
a)
ietekmējot tās būtību vai īstenošanas nosacījumus vai dodot nepamatotas priekšrocības kādam uzņēmumam vai valsts iestādei;
b)
rodoties no pārmaiņām kādas infrastruktūras daļas īpašuma formā vai izbeidzoties vai pārvietojoties ražošanas darbībām.”
Regula Nr. 1083/2006
Atbilstoši Regulas Nr. 1083/2006 1. panta pirmajai daļai šajā regulā “ir paredzēti vispārīgi noteikumi, kas reglamentē Eiropas Reģionālās attīstības fondu (ERAF), Eiropas Sociālo fondu (ESF) (turpmāk –“struktūrfondi”) un Kohēzijas fondu”.
Šīs regulas 2. panta 5. punktā bija noteikts:
“Šajā regulā termini lietoti turpmāk norādītajā nozīmē:
[..]
5)
“valsts izdevumi”: jebkurš valsts ieguldījums darbību finansēšanai, kuru piešķir no valsts, reģionālo un vietējo iestāžu budžeta, no Eiropas Kopienu budžeta saistībā ar struktūrfondiem un Kohēzijas fondu, un jebkuri līdzīgi izdevumi. Jebkuru ieguldījumu darbību finansēšanai, ko piešķir no publisko tiesību struktūras budžeta vai no vienas vai vairāku reģionālo vai vietējo pašvaldību vai publisko tiesību struktūru apvienību budžeta [..], uzskata par līdzīgiem izdevumiem.”
Minētās regulas 3. pantā “Mērķi” bija paredzēts:
“1.   Darbība, ko Kopiena veic saskaņā ar [EKL] 158. pantu, ir paredzēta, lai stiprinātu ekonomisko un sociālo kohēziju paplašinātajā Eiropas Savienībā, veicinot Kopienas harmonisku, līdzsvarotu un ilgtspējīgu attīstību. Šo darbību veic ar fondu, Eiropas Investīciju bankas (EIB) un citu pastāvošo finanšu instrumentu atbalstu. Tās mērķis ir samazināt ekonomiskās, sociālās un teritoriālās atšķirības, kas radušās īpaši tajās valstīs un reģionos, kuru attīstība atpaliek, un saistībā ar ekonomisko un sociālo restrukturizāciju un sabiedrības novecošanu.
Saskaņā ar fondiem veiktā darbība valsts un reģionālā līmenī ietver Kopienas prioritātes ilgtspējīgas attīstības atbalstam, veicinot izaugsmi, konkurētspēju, nodarbinātību un sociālo iekļaušanu un aizsargājot un uzlabojot vides kvalitāti.
2.   Šajā nolūkā ERAF, ESF, Kohēzijas fonds, EIB un pārējie pastāvošie Kopienas finanšu instrumenti atbilstīgi dod ieguldījumu šādu trīs mērķu sasniegšanā:
a)
konverģences mērķis ir paātrināt vismazāk attīstīto dalībvalstu un reģionu konverģenci un uzlabot izaugsmes un nodarbinātības apstākļus, palielinot un uzlabojot kvalitāti ieguldījumam fiziskajos resursos un cilvēkkapitālā, attīstot inovāciju un uz zināšanām balstītu sabiedrību, spēju pielāgoties ekonomiskajām un sociālajām pārmaiņām, aizsargājot un uzlabojot vidi un uzlabojot administratīvo efektivitāti. Šis mērķis ir [struktūrfondu un Kohēzijas fonda] prioritāte;
b)
reģionālās konkurētspējas un nodarbinātības mērķis ir ārpus vismazāk attīstītajiem reģioniem stiprināt reģionu konkurētspēju un pievilcību, kā arī nodarbinātību, prognozējot ekonomiskās un sociālās pārmaiņas, tostarp pārmaiņas, kas saistītas ar tirdzniecības liberalizāciju, palielinot un uzlabojot kvalitāti ieguldījumam cilvēkkapitālā, attīstot inovāciju un uz zināšanām balstītu sabiedrību, uzņēmējdarbību, aizsargājot un uzlabojot vidi, uzlabojot darba ņēmēju un uzņēmumu pieejamību un pielāgošanās spējas un attīstot iekļaujošus darba tirgus; un
c)
Eiropas teritoriālās sadarbības mērķis ir stiprināt pārrobežu sadarbību ar kopēju vietēju un reģionālu ierosmju palīdzību, stiprināt starpvalstu sadarbību ar tādu darbību palīdzību, kas veicina integrētu teritoriālu attīstību saistībā ar Kopienas prioritātēm, un stiprināt starpreģionu sadarbību un pieredzes apmaiņu atbilstīgajā teritoriālajā līmenī.
3.   Attiecībā uz 2. punktā minētajiem trim mērķiem fondu atbalsts pēc to būtības ņem vērā īpašos ekonomiskos un sociālos apstākļus, no vienas puses, un teritoriālās īpatnības, no otras puses. Atbalsts piemērotā veidā atbalsta pilsētu ilgtspējīgu attīstību, jo īpaši kā daļu no reģionālās attīstības, un – dažādojot ekonomiku – lauku rajonu un no zvejniecības atkarīgu rajonu atjaunotni. Tāpat atbalsts ir paredzēts arī apvidiem, ko iespaido ģeogrāfiski vai dabas radīti trūkumi, kas palielina attīstības problēmas, jo īpaši visattālākajos reģionos, kas minēti [EKL] 299. panta 2. punktā, kā arī ziemeļu apvidos ar ļoti mazu iedzīvotāju blīvumu, dažās salās un salu dalībvalstīs, un kalnainos apvidos.”
Šīs pašas regulas 4. panta “Instrumenti un uzdevumi” 1. punktā bija paredzēts:
“Fondi atbilstīgi konkrētiem noteikumiem, kas reglamentē katra fonda darbību, 3. panta 2. punktā minētos trīs mērķus palīdz sasniegt šādi:
a)
konverģences mērķi: ERAF, ESF un Kohēzijas fonds;
b)
reģionālās konkurētspējas un nodarbinātības mērķi: ERAF un ESF;
c)
Eiropas teritoriālās sadarbības mērķis: ERAF.”
Atbilstoši Regulas Nr. 1083/2006 14. panta 1. punktam Eiropas Savienības budžetu, kas piešķirts fondiem, īsteno saskaņā ar dalībvalstu un Eiropas Komisijas dalītu vadību.
Šīs regulas 57. panta 1. punkta pirmajā daļā bija noteikts:
“Dalībvalsts vai vadošā iestāde nodrošina to, ka darbība, kas saistīta ar ieguldījumiem infrastruktūrā vai produktīviem ieguldījumiem, turpina saņemt fondu atbalstu vienīgi tad, ja tajā piecos gados pēc darbības pabeigšanas nav veiktas būtiskas pārmaiņas, ko izraisījušas infrastruktūras atsevišķas daļas īpašumtiesību veida maiņa vai produktīvās darbības pārtraukšana vai pārmaiņas un kas ietekmē tās būtību vai īstenošanas nosacījumus vai sniedz uzņēmumam vai publiskai struktūrai nepamatotas priekšrocības.”
Minētās regulas 70. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:
“1.   Dalībvalstis ir atbildīgas par darbības programmu vadību un kontroli, jo īpaši veicot šādus pasākumus:
a)
nodrošinot, ka darbības programmu vadības un kontroles sistēmas izveidotas saskaņā ar 58. līdz 62. pantu un ka tās darbojas efektīvi;
b)
nepieļaujot, konstatējot un labojot neatbilstības un atgūstot nepamatoti izmaksātās summas, attiecīgos gadījumos [..] kopā ar kavējuma procentiem. Dalībvalstis par šo ziņo Komisijai un pastāvīgi informē Komisiju par administratīvo procedūru un tiesvedības gaitu.
2.   Ja atbalsta saņēmējam nepamatoti izmaksātās summas nevar atgūt, dalībvalstij ir pienākums zudušās summas atmaksāt Eiropas Savienības vispārējā budžetā, ja ir konstatēts, ka zaudējumi ir radušies dalībvalsts vainas vai nolaidības dēļ.”
Šīs pašas regulas 80. pantā bija noteikts:
“Dalībvalstis pārliecinās, ka par maksājumu veikšanu atbildīgās struktūras nodrošina to, ka atbalsta saņēmēji valsts ieguldījuma kopapjomu saņem cik ātri vien iespējams un pilnā apmērā. Nekādas summas neatvelk vai neietur un neuzliek nekādu īpašu maksu vai citu līdzvērtīgu maksājumu, kas atbalsta saņēmējiem samazinātu šo līdzekļu apjomu.”
Regula Nr. 1303/2013
Saskaņā ar Regulas Nr. 1303/2013 152. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Šī regula neliedz ne turpināt sniegt, ne grozīt – tostarp pilnīgi vai daļēji atcelt – palīdzību, ko Komisija apstiprinājusi, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1083/2006 vai uz jebkuriem citiem tiesību aktiem, kurus minētajai palīdzībai piemēro 2013. gada 31. decembrī. Minēto regulu [vai] šādus citus piemērojamos tiesību aktus tādēļ pēc 2013. gada 31. decembra minētajam atbalstam vai attiecīgajām darbībām turpina piemērot līdz to noslēgumam. Šā punkta nolūkos palīdzība attiecas uz darbības programmām un lieliem projektiem.
2.   Pieteikumi palīdzības saņemšanai, kas iesniegti vai apstiprināti saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1083/2006, paliek spēkā.”
Regulas Nr. 1303/2013 153. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 152. panta noteikumus, Regulu (EK) Nr. 1083/2006 atceļ no 2014. gada 1. janvāra.”
Regula (ES) Nr. 1305/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1305/2013 (2013. gada 17. decembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) un ar ko atceļ Regulu Nr. 1698/2005 (
OV 2013, L 347, 487. lpp.
) 88. pantā ir noteikts, ka Regulu Nr. 1698/2005 turpina piemērot darbībām, kuras īsteno atbilstīgi programmām, ko Komisija saskaņā ar pēdējo minēto regulu apstiprinājusi pirms 2014. gada 1. janvāra.
Regula (ES) Nr. 1306/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (
OV 2013, L 347, 549. lpp.
) 11. pantā ir paredzēts:
“Izņemot gadījumus, kad Savienības tiesību aktos nepārprotami paredzēti citi noteikumi, maksājumi saistībā ar šajā regulā noteikto finansējumu atbalsta saņēmējiem tiek izmaksāti pilnā apjomā.”
Regulas Nr. 1306/2013 34. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Apropriācijas, kas nepieciešamas 5. pantā minēto izdevumu finansēšanai, dara pieejamas dalībvalstīm priekšfinansējuma, starpmaksājumu un atlikuma maksājuma veidā, kā aprakstīts šajā iedaļā.
2.   Priekšfinansējuma un starpmaksājumu kopsumma nepārsniedz 95 % no ELFLA ieguldījuma katrā lauku attīstības programmā.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 35. panta 1. punktu “pēc tam, kad ir pieņemts Komisijas lēmums par lauku attīstības programmas apstiprināšanu, Komisija dalībvalstij veic sākotnējo priekšfinansējuma maksājumu par visu plānošanas laikposmu”. Saskaņā ar minētās regulas 36. panta 2. punktu Komisija veic starpmaksājumus, lai atlīdzinātu izdevumus, ko akreditētās maksājumu aģentūras veikušas programmu īstenošanā. Attiecībā uz atlikuma maksājumu šīs pašas regulas 37. panta 1. un 2. punktā ir precizēts, ka Komisija to veic tad, kad ir saņēmusi pēdējo gada progresa ziņojumu par lauku attīstības programmas īstenošanu. Šā 37. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šo maksājumu veic ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc tam, kad var uzskatīt, ka Komisija ir varējusi saņemt šā 37. panta 1. punktā minēto informāciju un dokumentus, un ir noskaidroti pēdējā gada pārskata grāmatojumi.
Regulas Nr. 1306/2013 54. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis pieprasa atbalsta saņēmējiem veikt pārkāpuma vai nolaidības rezultātā nepamatoti saņemto maksājumu atmaksu 18 mēnešu laikā pēc tam, kad maksājumu aģentūra vai par atgūšanu atbildīgā struktūra ir apstiprinājusi un – attiecīgā gadījumā – saņēmusi kontroles ziņojumu vai līdzīgu dokumentu, kurā norādīts, ka ir noticis pārkāpums. Vienlaikus ar atmaksāšanas pieprasījumu tiek veikta attiecīgo summu uzskaite maksājumu aģentūras debitoru reģistrā.
2.   Ja summa nav atgūta četru gadu laikā kopš atgūšanas pieprasījuma vai astoņu gadu laikā, kopš atgūšanas prasība ir iesniegta valsts tiesā, 50 % no neatgūšanas finanšu sekām sedz attiecīgā dalībvalsts un 50 % sedz no Savienības budžeta, neskarot prasību, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jāpilda atgūšanas procedūras atbilstīgi 58. pantam.
Ja, veicot atgūšanas procedūru, pārkāpumu neesamību konstatē ar galīgu administratīvu vai juridisku instrumentu, tad attiecīgā dalībvalsts finansiālo slogu, ko tā uzņēmusies saskaņā ar pirmo daļu, deklarē kā fondu izdevumus.
Tomēr, ja ar attiecīgo dalībvalsti nesaistītu iemeslu dēļ atgūšana nevar tikt veikta šā punkta pirmajā daļā noteiktajos termiņos un ja atgūstamā summa pārsniedz EUR 1 miljonu, Komisija pēc dalībvalsts lūguma var pagarināt termiņus par ne vairāk kā pusi no sākotnējiem termiņiem.
3.   Pienācīgi pamatotos gadījumos dalībvalstis var pieņemt lēmumu neturpināt atgūšanu. Šādu lēmumu var pieņemt vienīgi šādos gadījumos:
a)
ja līdzekļu atgūšanas izmaksas, kas jau veiktas un varētu tikt veiktas, pārsniedz atgūstamo līdzekļu summu, kuru nosacījumu uzskata par izpildītu, ja:
i)
no saņēmēja atgūstamā summa saistībā ar individuālu maksājumu atbalsta shēmā vai atbalsta pasākumā, neieskaitot procentus, nepārsniedz EUR 100; vai
ii)
no saņēmēja atgūstamā summa saistībā ar individuālu maksājumu atbalsta shēmā vai atbalsta pasākumā, neieskaitot procentus, ir starp EUR 100 un EUR 150 un attiecīgā dalībvalsts piemēro robežvērtību, kas ir vienāda ar atgūstamo summu vai lielāka par to, saskaņā ar valsts tiesību aktiem par valsts parāda nepiedzīšanu;
b)
ja atgūšana izrādās neiespējama debitora vai juridiski par pārkāpumu atbildīgās personas maksātnespējas dēļ, kas ir konstatēta un apstiprināta saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.
Ja šā punkta pirmajā daļā minēto lēmumu pieņem, pirms parāda summai ir piemēroti 2. punktā minētie noteikumi, summu neatgūšanas finansiālās sekas sedz no Savienības budžeta.
4.   Komisijai saskaņā ar 102. panta 1. punkta c) apakšpunkta iv) punktu nosūtāmajos gada pārskatos dalībvalstis uzrāda to sedzamās summas saskaņā ar šā panta 2. punktu. Komisija pārbauda, vai tas ir izdarīts, un veic jebkuras nepieciešamās korekcijas 51. pantā paredzētajā īstenošanas aktā.
5.   Komisija, ar noteikumu, ka ir ievērota 52. panta 3. punktā noteiktā procedūra, var pieņemt īstenošanas aktus, izslēdzot no Savienības finansējuma Savienības budžetā paredzētās summas šādos gadījumos:
a)
ja dalībvalsts nav ievērojusi 1. punktā minētos termiņus;
b)
ja tā uzskata, ka dalībvalsts pieņemtais lēmums neturpināt atgūšanu saskaņā ar 3. punktu ir nepamatots;
c)
ja tā uzskata, ka pārkāpums radies vai līdzekļi nav atgūti attiecīgās dalībvalsts pārvaldes iestādes vai citas oficiālas struktūras pārkāpuma vai nolaidības dēļ.
Minētos īstenošanas aktus pieņem saskaņā ar 116. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.”
Šīs regulas 56. pants ir formulēts šādi:
“Ja lauku attīstības pasākumos vai programmās konstatē pārkāpumus vai nolaidību, dalībvalstis veic finanšu korekcijas, pilnīgi vai daļēji atceļot attiecīgo Savienības finansējumu. Dalībvalstis ņem vērā konstatēto pārkāpumu būtību un nopietnību un ELFLA finanšu zaudējumu apjomu.
Atcelto Savienības finansējumu no ELFLA un atgūtās summas, kā arī uzkrātos procentus attiecīgajai programmai piešķir no jauna. Tomēr dalībvalstis atceltos vai atgūtos Savienības līdzekļus var atkārtoti izmantot tikai tādu pasākumu finansēšanai, kuri iekļauti tajā pašā lauku attīstības programmā, ar nosacījumu, ka līdzekļus nepārdala pasākumiem, kuriem veiktas finanšu korekcijas. Pēc lauku attīstības programmas slēgšanas dalībvalsts atlīdzina atgūtas summas Savienības budžetam.”
Minētās regulas 58. panta 1. punkta e) apakšpunktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis KLP satvarā pieņem visus normatīvos un administratīvos aktus, kā arī jebkurus citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Savienības finanšu interešu efektīvu aizsardzību, jo īpaši lai:
[..]
e)
atgūtu nepamatoti veiktos maksājumus un procentus par tiem un vajadzības gadījumā sāktu tiesvedību šajā sakarā.”
Polijas tiesības
Saskaņā ar
ustawa z dnia 28 lutego 2003 r. – Prawo upadłościowe
(2003. gada 28. februāra Bankrota likums; 2020. gada
Dz. U
. Nr. 60, 1228. pozīcija; turpmāk tekstā – “Bankrota likums”) 61. pantu:
“Sākot no bankrota pasludināšanas dienas, bankrotējušā subjekta manta kļūst par bankrota masu, kura tiek izmantota, lai apmierinātu kreditoru prasījumus.”
Saskaņā ar Bankrota likuma 63. panta 1. punktu bankrota masā neietilpst manta, attiecībā uz kuru nav piemērojama piespiedu izpilde saskaņā ar
ustawa z dnia 17 listopada 1964 r. – Kodeks postępowania cywilnego
(1964. gada 17. novembra Likums par Civilprocesa kodeksu; 2020. gada
Dz. U
., 1575. pozīcija; turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”) normām.
Bankrota likuma 70. pantā ir noteikts:
“Manta, kas nav bankrotējušā subjekta īpašumā, ir izslēgta no bankrota masas.”
Civilprocesa kodeksa 831. panta 1. punkta 2.a apakšpunktā ir paredzēts:
“Piespiedu izpildi nevar piemērot:
[..]
2a) līdzekļiem no programmām, kas finansētas ar
ustawa z dnia 27 sierpnia 2009 r. o finansach publicznych
(2009. gada 27. augusta Publisko finanšu likums; 2019. gada
Dz. U
., 869. pozīcija, redakcijā ar grozījumiem) 5. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunktā minēto fondu līdzdalību, kuri tiek izmaksāti avansa maksājumu veidā, ja vien tā prasījuma pamatā, uz kuru attiecas izpildes pasākums, nav tā projekta īstenošana, kam bija paredzēti šie līdzekļi.”
Publisko finanšu likuma 5. panta 1. punkta 2., 2.a un 3. apakšpunktā ir noteikts:
“Par publiskajiem līdzekļiem uzskata:
[..]
2) līdzekļus no Eiropas Savienības budžeta un neatmaksājamos līdzekļus, kas izmaksāti kā Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) dalībvalstu piešķirtais atbalsts;
2a) līdzekļus, kas paredzēti
ustawa z dnia 6 grudnia 2006 r. o zasadach prowadzenia polityki rozwoju
(2006. gada 6. decembra Likums par attīstības politikas principiem; 2018. gada
Dz. U
., 1307. un 1669. pozīcija) 3.b pantā;
3) neatmaksājamos līdzekļus no ārvalstu avotiem, kuri nav minēti 2. apakšpunktā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pašvaldībai, pamatojoties uz trim subsīdijas līgumiem (turpmāk tekstā kopā – “subsīdijas līgumi”), kurus tā bija noslēgusi ar kompetentajām valsts iestādēm, tika piešķirti līdzekļi, ko šīs iestādes bija saņēmušas, lai īstenotu no Savienības budžeta līdzfinansētos projektus.
Pirmais subsīdijas līgums tika noslēgts 2014. gada 26. maijā, lai finansētu laikposmam no 2007. līdz 2013. gadam paredzētās darbības programmas “Inovatīvā ekonomika” projektu, kas tika īstenots ar ERAF atbalstu. Šī projekta kopējās attiecināmās izmaksas bija 1014473 PLN (aptuveni 210000 EUR), un no Savienības budžeta tās varēja līdzfinansēt 85 % apmērā. No šī līguma izriet, pirmkārt, ka publiskais ieguldījums bija piešķirams, atlīdzinot radušos attiecināmos izdevumus un/vai veicot avansa maksājumus, un, otrkārt, saņēmējam bija jānodrošina minētā projekta īstenošana, kā arī tā ilgtspēja piecu gadu laikposmā, kas paredzēts Regulas Nr. 1083/2006 57. pantā, un tam bija pienākums atmaksāt līdzekļus noteiktās situācijās, piemēram, līdzekļu ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā.
Otrais subsīdijas līgums, kas noslēgts 2014. gada 28. augustā, attiecās uz projekta finansēšanu saistībā ar darbību “Pamatpakalpojumi lauku ekonomikai un lauku iedzīvotājiem” 2007.–2013. gada lauku attīstības programmā, kuru atbalsta ELFLA. Pašvaldība saņēma atbalstu 2335084 PLN (aptuveni 480000 EUR) apmērā, un šis atbalsts nepārsniedza 50 % no attiecināmajām izmaksām, kas radušās šī projekta īstenošanā. Tāpat kā pirmā līguma gadījumā – otrajā līgumā atbalsta saņēmējam bija noteikts pienākums atmaksāt līdzekļus noteiktās situācijās un paredzēti noteikumi, lai nodrošinātu minētā projekta ilgtspēju.
Līdzīgi noteikumi bija paredzēti trešajā subsīdijas līgumā, kas tika noslēgts 2014. gada 8. septembrī un kas attiecās uz projekta finansēšanu saistībā ar laikposmam no 2007. līdz 2013. gadam paredzēto darbības programmu “Infrastruktūra un vide”, kuru atbalsta Kohēzijas fonds. Šī projekta kopējās attiecināmās izmaksas bija 5107639,40 PLN (aptuveni 1000000 EUR). Šī summa saņēmējam bija jāizmaksā avansa maksājumu veidā, kam sekoja starpposma maksājumi un galīgais maksājums.
Visas summas, ko valsts iestādes bija izmaksājušas pašvaldībai saskaņā ar subsīdijas līgumiem, tika noguldītas bankas kontos, kurus pašvaldība atvērusi
Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie
(Volominas Amatniecības un lauksaimniecības kooperatīvā banka; turpmāk tekstā – “banka”).
Ar 2015. gada 30. decembra rīkojumu banka tika pasludināta par bankrotējušu.
Pašvaldība lūdza bankrota lietu tiesnesi izslēgt summas, ko pašvaldība bija saņēmusi subsīdijas līgumu izpildes gaitā, no bankas bankrota masas, bet tās pieteikums tika noraidīts ar 2016. gada 18. marta rīkojumu. Tādēļ pašvaldība cēla prasību
Sąd Rejonowy dla m. st. Warszawy w Warszawie
(Varšavas galvaspilsētas rajona tiesa Varšavā, Polija), lai panāktu šo izslēgšanu. Šī prasība tika noraidīta ar 2017. gada 8. februāra spriedumu. Tā kā
Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšavas apgabaltiesa, Polija) ar 2018. gada 7. februāra spriedumu noraidīja pašvaldības iesniegto apelācijas sūdzību par pēdējo minēto spriedumu, pašvaldība iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā –
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa, Polija).
Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, kas ir darāms ar šā sprieduma 35. punktā minētajām summām. It īpaši tā izvirza jautājumu, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šādas summas, kas nāk no Savienības budžeta, netiek izslēgtas no bankas, kurā tās ir noguldītas bankas kontā, bankrota masas, ņemot vērā, ka ar šiem tiesību aktiem tiekot apdraudēta Savienības tiesiskajā regulējumā noteikto mērķu sasniegšana.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa, pirmkārt, norāda – tā kā šā sprieduma 35. punktā minētās summas ir noguldītas vienā no bankas norēķinu kontiem, šīs summas ir kļuvušas par bankas īpašumu un tādējādi ir likumīgi iekļautas šīs bankas bankrota masā, kas tiek izmantota, lai apmierinātu bankas kreditorus.
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) norāda – ir taisnība, ka no Bankrota likuma 63. panta, Civilprocesa kodeksa 831. panta 1. punkta, kā arī Publisko finanšu likuma 5. panta 1. punkta 2. un 3. apakšpunkta izriet, ka attiecībā uz summām, kas saņemtas no publiskajiem līdzekļiem, tostarp no Savienības budžeta, nevar tikt piemērota piespiedu izpildes procedūra. Tomēr šīs tiesību normas pamatlietā neesot piemērojamas. Proti, Polijas juridiskajā literatūrā un judikatūrā neesot strīda par to, ka minētajās tiesību normās paredzētā izslēgšana ir piemērojama tikai tad, ja bankrotējušais subjekts ir attiecīgo līdzekļu saņēmējs. Taču aplūkojamajā gadījumā saņēmēja bija nevis banka, bet gan pašvaldība. Tāpēc minētā tiesa uzskata – lai izvairītos no attiecīgo līdzekļu apķīlāšanas, pašvaldībai vajadzēja tos saglabāt, tos nepārskaitot bankā, bet tas nebija atļauts subsīdijas līgumos.
Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka pašvaldība ir ievērojusi Polijas tiesībās, it īpaši Bankrota likuma 70. pantā, paredzēto procedūru, lai panāktu, ka no bankrota masas tiktu izslēgta manta, kas, pēc pašvaldības domām, nepieder bankrotējušajam subjektam. Tomēr pašvaldības šajā ziņā iesniegtais pieteikums netika apmierināts, jo banka bija kļuvusi par saņēmēja noguldīto līdzekļu īpašnieci, tāpēc šis 70. pants pamatlietā neesot piemērojams.
Tajā pašā laikā pašvaldība esot viens no bankas kreditoriem, un tās prasījumi atbilst summām, kas pašvaldībai tika izmaksātas saskaņā ar subsīdijas līgumiem. Lai mēģinātu atgūt šīs summas, pašvaldībai tātad būtu jāpiesaka bankas bankrota masai prasījums, kas tai ir saistībā ar minētajām summām. Tomēr nekādi neesot garantēts, ka šis atgūšanas mēģinājums būs sekmīgs.
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) uzskata, ka eventuāla neiespējamība atgūt attiecīgās summas esot uzskatāma par Regulas Nr. 1083/2006 57. un 80. panta pārkāpumu. Proti, šāda neiespējamība neļaujot sasniegt subsīdijas līgumu mērķi, t.i., līdzfinansēt konkrētus ieguldījumu projektus un tādējādi padarīt šos projektus par īstenojamiem. Turklāt apstāklis, ka šīs summas netiek izlietotas šajos līgumos paredzētajiem mērķiem, nozīmējot šo līgumu pārkāpumu un varot radīt minēto summu saņēmējam pienākumu tās atmaksāt.
Šajos apstākļos
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regula [Nr. 1083/2006], it īpaši tās 2. panta 5. punkts, 3. un 4. pants, 57. panta 1. punkts, 70. un 80. pants, un šobrīd spēkā esošā Regula [Nr. 1303/2013], it īpaši tās 2. panta 15. punkts, 37. panta 1. punkts, 66. pants, 67. panta 1. punkts, 74. panta 1. punkts un 89. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, kas liedz subjektam, kurš ir saņēmis līdzekļus no Eiropas Savienības budžeta, efektīvi vērsties tiesā ar lūgumu izslēgt šos līdzekļus no bankrota mantas gadījumā, ja šie līdzekļi tikuši ieskaitīti tādā bankas kontā, kas ir atvērts bankā, kura pēc tam tika atzīta par bankrotējušu, vai arī valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru minētie līdzekļi netiek izslēgti no bankrotējušās bankas bankrota masas?”
Par pieteikumu par paātrinātu tiesvedību
Iesniedzējtiesa iesniedza pieteikumu par to, lai šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktu piemērota paātrinātā tiesvedība, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 105. pantā.
Šā pieteikuma pamatošanai iesniedzējtiesa atsaucas uz bankrota procedūras būtību un uz mērķi apmierināt kreditorus pēc iespējas ātrāk un tādējādi pabeigt bankas bankrota procedūru.
Reglamenta 105. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, atkāpjoties no šā reglamenta noteikumiem, var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
Šajā ziņā jāatgādina, ka šāda paātrinātā tiesvedība ir procesuāls instruments, kas ir paredzēts ārkārtas steidzamības situācijas risināšanai (spriedums, 2022. gada 28. aprīlis, Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
,
14.
punkts).
Konkrētajā gadījumā ar 2021. gada 9. februāra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs pēc tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas noraidīja pieteikumu par paātrinātās tiesvedības piemērošanu šajā lietā.
Šajā ziņā, pirmkārt, saistībā ar mērķi apmierināt kreditorus pēc iespējas ātrāk un tādējādi ātri pabeigt pamatlietā izskatāmo bankrota procedūru jāatgādina, ka prasība izskatīt lietu Tiesā īsā termiņā nevar izrietēt no tā apstākļa vien, ka iesniedzējtiesai ir jānodrošina strīda ātra atrisināšana (spriedums, 2022. gada 28. aprīlis, Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
,
24.
punkts).
Otrkārt, aplūkojamajā gadījumā iesniedzējtiesa ir vienīgi apgalvojusi, ka paātrinātās procedūras piemērošana ir attaisnojama ar bankrota procedūras “būtību”, nepaskaidrojot, kādā veidā šī “būtība” pati par sevi prasītu izskatīt šo lietu īsā termiņā Reglamenta 105. panta 1. punkta izpratnē. Katrā ziņā lietas ekonomiski vai sociāli jutīgais raksturs, pat ja tiktu pieņemts, ka tas ir konstatējams, pats par sevi nenozīmē nepieciešamību izskatīt lietu minētajā īsajā termiņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. marts, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Visaptverošs veselības apdrošināšanas segums),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
,
45.
punkts).
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Rzecznik Praw Obywatelskich
(ombuds, Polija) uzskata, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo iesniedzējiestāde, kuras sastāvā esot personas, kas ieceltas, pārkāpjot valsts tiesības un Savienības tiesības, nevarot kvalificēt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē.
It īpaši, pirmkārt, šādi valsts tiesību un Savienības tiesību pārkāpumi, kas pieļauti procedūrā par iesniedzējtiesas sastāvā esošo personu iecelšanu amatos, neļaujot uzskatīt, ka šī iestāde atbilst kritērijam, saskaņā ar kuru tiesai ir jābūt “noteiktai tiesību aktos”.
Otrkārt, ombuds apgalvo, ka visu to tiesisko un faktisko apstākļu vērtējums, kuri saistīti ar šā sprieduma 52. punktā minēto personu iecelšanas procesu, neļauj kliedēt jebkādas pamatotas šaubas par minētās iestādes neatkarību un objektivitāti.
Treškārt, ombuds norāda, ka viena no personām, kas ir tās
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) palātas sastāvā, kura vērsusies Tiesā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir tiesnesis, kas, izskatot lietu vienpersoniski, bija vērsies Tiesā ar lietu, kurā pasludināts 2022. gada 29. marta spriedums Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
), un ka attiecībā uz šo personu ombuds minētajā lietā jau bija paudis šaubas par to, vai minētā persona atbilst prasībām, lai to varētu uzskatīt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu, vai attiecīgajai iesniedzējiestādei ir “tiesas” raksturiezīmes LESD 267. panta izpratnē, kas ir jautājums, kurš atrisināms tikai atbilstoši Savienības tiesībām, un tādējādi lai izvērtētu, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, Tiesa ņem vērā virkni apstākļu, piemēram, vai šī iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās jurisdikcija ir saistoša, vai procedūra tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (spriedums, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
66.
punkts).
Netiek apstrīdēts, ka
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) pati par sevi atbilst šā sprieduma iepriekšējā punktā atgādinātajām prasībām. Konkrētajā gadījumā ombuds drīzāk izvirza jautājumu par to, vai tiesneši, kas ietilpst
Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) iztiesāšanas sastāvā, kurš ir iesniedzis Tiesai šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, atbilst šīm prasībām.
Kā Tiesa ir nospriedusi 2022. gada 29. marta sprieduma Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
) 69. punktā un ņemot vērā minētā sprieduma 70. un 71. punktā uzskaitītos iemeslus – tā kā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi valsts tiesa, ir jāprezumē, ka tā atbilst šīm prasībām, kas atgādinātas šā sprieduma 56. punktā, neatkarīgi no tās konkrētā sastāva.
Ir taisnība, ka šā sprieduma iepriekšējā punktā izklāstīto prezumpciju var atspēkot, ja kāds valsts vai starptautiskas tiesas pieņemts galīgs tiesas nolēmums liktu uzskatīt, ka tiesnesis vai tiesneši, kas ir iesniedzējtiesas sastāvā, nav uzskatāmi par neatkarīgu, objektīvu un iepriekš tiesību aktos noteiktu tiesu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
72.
punkts).
Tomēr konkrētajā gadījumā, tā kā nedz tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas brīdī, nedz arī brīdī, kad lieta tika nodota apspriedei, Tiesai nav darīts zināms, ka par tiesnešiem, kas ir iesniedzējtiesas iztiesāšanas sastāvā, būtu pieņemts šāds galīgs tiesas nolēmums, iespējamie trūkumi, kas varētu būt pieļauti valsts procedūrā par šo tiesnešu iecelšanu amatā, nevar izraisīt šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību.
Tomēr jāatgādina, ka šī sprieduma 58. punktā minētā prezumpcija ir saistoša vienīgi, lai izvērtētu saskaņā ar LESD 267. pantu iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. No tās nevar secināt, ka iesniedzējtiesas sastāvā esošo tiesnešu iecelšanas apstākļi noteikti ļauj nodrošināt garantijas, kas attiecas uz piekļuvi neatkarīgai, objektīvai un iepriekš tiesību aktos noteiktai tiesai LES 19. panta 1. punkta otrās daļas vai Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
74.
punkts).
Visbeidzot jāprecizē, ka secinājums, kas atšķirtos no tā, kurš izriet no šā sprieduma 57.–61. punktā izklāstītā, varētu būt izdarāms apstākļos, kad papildus tiesneša vai tiesnešu, kuri formāli iesniedz lūgumu saskaņā ar LESD 267. pantu, personiskajai situācijai arī kādi citi apstākļi ietekmētu tās iesniedzējtiesas darbību, kurā šie tiesneši ietilpst, un tādējādi apdraudētu minētās tiesas neatkarību un objektivitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
,
75.
punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
Iesākumā jānorāda, ka ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, kā interpretēt, pirmkārt, Regulu Nr. 1083/2006 un, otrkārt, Regulu Nr. 1303/2013, ar kuru ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 1083/2006, un vēlas noskaidrot, vai šīs regulas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru summas, kas nāk no Savienības budžeta un ko saņēmis no Savienības budžeta līdzfinansēto programmu saņēmējs, gadījumā, ja banka, kurā šie līdzekļi ir noguldīti, ir bankrotējusi, nevar tikt izslēgtas no šīs bankas bankrota masas.
Tomēr no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, pirmām kārtām, ka, lai gan pirmais un trešais subsīdijas līgums attiecas uz projektiem, kurus atbalsta attiecīgi ERAF un Kohēzijas fonds un kurus tātad reglamentē tostarp Regulas Nr. 1083/2006, kas ir atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1303/2013, noteikumi, tomēr otrais subsīdijas līgums attiecas uz ELFLA atbalstītu lauku attīstības programmu, ko tostarp reglamentē Regula Nr. 1698/2005, kura ir atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1305/2013, kā arī Padomes Regula (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
), kura ir atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1306/2013.
Otrām kārtām, lai gan subsīdijas līgumi tika parakstīti pēc 2014. gada 1. janvārī notikušās Regulu Nr. 1083/2006 un Nr. 1698/2005 atcelšanas, uz šiem līgumiem, piemērojot attiecīgi Regulas Nr. 1303/2013 152. pantu un Regulas Nr. 1305/2013 88. pantu, joprojām attiecas Regulu Nr. 1083/2006 un Nr. 1698/2005 noteikumi, jo saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā sniegtajām norādēm projekti, kuri ir šo līgumu priekšmets, attiecas uz laikposmu no 2007. līdz 2013. gadam un ir apstiprināti, pamatojoties uz minētajām Regulām Nr. 1083/2006 un Nr. 1698/2005. Turklāt, tā kā Regulā Nr. 1306/2013 nav ietverts tāds pārejas noteikums kā Regulas Nr. 1305/2013 88. pants un tā kā saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 119. un 121. pantu Regula Nr. 1290/2005 no 2014. gada 1. janvāra ir atcelta, uz otro subsīdijas līgumu attiecas atbilstošie Regulas Nr. 1306/2013 noteikumi.
Šajos apstākļos jāuzskata, ka ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1083/2006 2. panta 5. punkts un 3., 4., 57., 70. un 80. pants, Regulas Nr. 1306/2013 11., 54., 56. un 58. pants un Regulas Nr. 1698/2005 2. panta i) punkts, 3. un 4. pants un 72. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas, pirmkārt, subjektam, kurš saņēmis līdzekļus no Savienības budžeta līdzfinansētās programmās – gadījumā, ja šie līdzekļi ir ieskaitīti bankas kontā, kas atvērts bankā, kura vēlāk tiek pasludināta par bankrotējušu –, neļauj panākt šo līdzekļu izslēgšanu no šīs bankas bankrota masas un otrkārt, neparedz minēto līdzekļu izslēgšanu no šīs bankrota masas.
Vispirms jāatgādina, ka aktīvi, kas tiek izņemti no Savienības budžeta un tiek nodoti dalībvalstu rīcībā saistībā ar struktūrfondiem un Kohēzijas fondu, tiklīdz tie ir pārskaitīti, nevar tikt uzskatīti par Savienības aktīviem protokola 1. panta pēdējā teikuma izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 30. maijs, Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
,
40.
punkts).
Šajā ziņā, pirmkārt, saistībā ar Regulu Nr. 1083/2006 Tiesa jau ir nospriedusi – tad, kad Komisija no struktūrfondiem un Kohēzijas fonda veic maksājumus dalībvalstīm, aktīvi tiek nodoti no Savienības budžeta dalībvalstu budžetiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 30. maijs, Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
,
39.
punkts).
Otrkārt, no Regulas Nr. 1306/2013 34.–37. panta izriet – tad, kad Komisija veic maksājumus atbilstoši ELFLA atbalstītajām lauku attīstības programmām, tas arī nozīmē aktīvu nodošanu starp Savienības budžetu un dalībvalstu budžetiem.
Konkrētajā gadījumā no tā izriet, ka summas, ko pašvaldība ir saņēmusi saskaņā ar subsīdijas līgumiem un kas pēc tam tika noguldītas bankā, nevar kvalificēt kā Savienības aktīvus protokola 1. panta pēdējā teikuma izpratnē, kas pamatotu to, ka uz tām bez Eiropas Savienības Tiesas atļaujas nevarētu attiecināt nekādus administratīvus vai tiesas noteiktus piespiedu pasākumus minētās tiesību normas izpratnē.
Turklāt jākonstatē, ka nevienā no šā sprieduma 67. punktā minētajām tiesību normām dalībvalstīm nav noteikts pienākums pieņemt valsts tiesību normas, kas ļautu no bankas bankrota masas izslēgt kādas summas tādēļ vien, ka šīs summas šajā bankā ir noguldījis no Savienības budžeta līdzfinansētas programmas atbalsta saņēmējs.
Pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1083/2006 57. panta 1. punktu, kura saturs būtībā ir līdzvērtīgs Regulas Nr. 1698/2005 72. panta 1. punkta saturam, jākonstatē, ka no šo tiesību normu formulējuma būtībā izriet, ka dalībvalsts vai vadošā iestāde nodrošina, ka līdzfinansētā darbība turpina saņemt attiecīgā fonda atbalstu vienīgi tad, ja tajā piecos gados pēc darbības pabeigšanas nav veiktas būtiskas pārmaiņas, kas, pirmām kārtam, ietekmētu tās būtību vai īstenošanas nosacījumus un ko, otrām kārtām, izraisījušas vai nu kādas infrastruktūras daļas īpašumtiesību formas maiņa, vai arī ražošanas darbības pārtraukšana.
Šā sprieduma 72. punktā minētā pienākuma esamība neizriet nedz no šā 57. panta, ne arī no minētā 72. panta 1. punkta.
Otrkārt, Regulas Nr. 1083/2006 70. pantā, kura saturs būtībā ir līdzvērtīgs Regulas Nr. 1306/2013 54., 56. un 58. panta saturam, dalībvalstīm tostarp ir noteikts pienākums atmaksāt zudušās summas Eiropas Savienības vispārējā budžetā, ja ir konstatēts, ka zaudējumi radušies šo dalībvalstu vainas vai nolaidības dēļ.
Šā sprieduma 72. punktā minētā pienākuma esamība neizriet nedz no šā 70. panta formulējuma, nedz arī no minētās regulas 54., 56. un 58. panta formulējuma.
Turklāt nekādi nav apgalvots, ka būtu konstatējama Polijas Republikas vaina vai nolaidība saistībā ar attiecīgo darbības programmu vadību vai kontroli, kas pamatotu iespējamu minētā 70. panta piemērošanu.
Treškārt, runājot par Regulas Nr. 1083/2006 80. pantu, kas ir līdzvērtīgs Regulas Nr. 1306/2013 11. pantam, – lai gan no šo tiesību normu formulējuma būtībā izriet, ka publiska ieguldījuma saņēmējiem tas ir jāsaņem pilnā apjomā, tomēr minētās tiesību normas pašas par sevi nenosaka dalībvalstīm šā sprieduma 72. punktā minēto pienākumu.
Turklāt no iesniedzējtiesas veiktajiem faktu konstatējumiem, kas atgādināti šā sprieduma 35. punktā, izriet, ka valsts iestādes faktiski ir pārskaitījušas pašvaldībai attiecīgās summas saskaņā ar subsīdijas līgumiem.
Ceturtkārt, jānorāda, ka šā sprieduma 72. punktā minētais pienākums neizriet nedz no Regulas Nr. 1083/2006 3. un 4. panta, nedz no Regulas Nr. 1698/2005 3. un 4. panta. Proti, šajos pantos ir tikai vispārīgi izklāstīti Regulas Nr. 1083/2006 1. panta pirmajā daļā minēto fondu mērķi, instrumenti un uzdevumi, kā arī ELFLA uzdevumi un mērķi.
Visbeidzot, piektkārt, jānorāda, ka šis pienākums tāpat neizriet nedz no Regulas Nr. 1083/2006 2. panta 5. punkta, nedz no Regulas Nr. 1698/2005 2. panta i) punkta, kuros ir vienīgi definēts valsts izdevumu jēdziens.
Ir taisnība – kā būtībā norāda iesniedzējtiesa –, ka eventuāla neiespējamība atgūt attiecīgās summas noteiktos gadījumos var kavēt piemērojamajā Savienības tiesiskajā regulējumā izvirzītā mērķa sasniegšanu vai pat izraisīt pienākumu šo summu saņēmējam atmaksāt tās.
Tomēr šis apstāklis nevar pamatot šī tiesiskā regulējuma interpretāciju, kas būtu nesaderīga ar tā tekstu. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību norma nedrīkst tikt interpretēta tādējādi, ka šīs tiesību normas skaidrajam un precīzajam formulējumam tiktu atņemta jebkāda lietderīga iedarbība. Tātad, ja Savienības tiesību normas jēga nepārprotami izriet no tās formulējuma, Tiesa nevar atkāpties no šīs interpretācijas (spriedums, 2022. gada 25. janvāris, VYSOČINA WIND,
C‑181/20
,
EU:C:2022:51
,
39.
punkts).
Nobeigumā jāprecizē: fakts, ka Savienības tiesībās attiecīgā gadījumā nav paredzēts šā sprieduma 72. punktā minētais pienākums, neietekmē eventuālo iespēju saskaņā ar Polijas tiesībām izslēgt attiecīgās summas no bankas bankrota masas.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1083/2006 2. panta 5. punkts un 3., 4., 57., 70. un 80. pants, Regulas Nr. 1306/2013 11., 54., 56. un 58. pants un Regulas Nr. 1698/2005 2. panta i) punkts, 3. un 4. pants un 72. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas, pirmkārt, subjektam, kurš saņēmis līdzekļus no Savienības budžeta līdzfinansētās programmās – gadījumā, ja šie līdzekļi ir ieskaitīti bankas kontā, kas atvērts bankā, kura vēlāk tiek pasludināta par bankrotējušu –, neļauj panākt šo līdzekļu izslēgšanu no šīs bankas bankrota masas un otrkārt, neparedz minēto līdzekļu izslēgšanu no šīs bankrota masas.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

Padomes Regulas (EK) Nr. 1083/2006 (2006. gada 11. jūlijs), ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 423/2012, 2. panta 5. punkts un 3., 4., 57., 70. un 80. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu 11., 54., 56. un 58. pants un Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) 2. panta i) punkts, 3. un 4. pants un 72. panta 1. punkts

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas, pirmkārt, subjektam, kurš saņēmis līdzekļus no Eiropas Savienības budžeta līdzfinansētās programmās – gadījumā, ja šie līdzekļi ir ieskaitīti bankas kontā, kas atvērts bankā, kura vēlāk tiek pasludināta par bankrotējušu –, neļauj panākt šo līdzekļu izslēgšanu no šīs bankas bankrota masas un, otrkārt, neparedz minēto līdzekļu izslēgšanu no šīs bankrota masas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.