CELEX: 62021CJ0529
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Darba laika organizēšana
Direktīva 2003/88/EK
1. panta 3. punkts
Piemērošanas joma
8. pants
12. pants
Nakts darba ņēmēju drošība un veselība darbā
Nakts darba ņēmēju aizsardzības līmenis, kas atbilst viņu darba apstākļiem
Direktīva 89/391/EEK
2. pants
Publiskā sektora darba ņēmēji un privātā sektora darba ņēmēji
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pants
Vienlīdzīga attieksme

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 1. panta 3. punktu un 12. pantu, kā arī Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV 1989, L 183, 1. lpp.), 2. panta 2. punktu.
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar piecpadsmit tiesvedībām, kurās
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto” kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
(Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenā pārvalde, Bulgārija) rajona dienesta ierēdņi vērsušies pret šo galveno pārvaldi par šo ierēdņu nakts darba stundu uzskaiti un atalgojumu par tām.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības

Direktīva 2003/88
Direktīvas 2003/88 1. pantā “Mērķis un darbības joma” ir paredzēts:
“1.      Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2.      Šī direktīva attiecas uz:
a)      obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
b)      dažiem nakts darba, maiņu darba un darba struktūras veidiem.
3.      Šo direktīvu piemēro visām darbību nozarēm, gan valsts, gan privātajām, Direktīvas [89/391] 2. panta nozīmē, neskarot šīs direktīvas 14., 17., 18. un 19. pantu.
[..]”
Direktīvas 2003/88 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)      “nakts laiks” ir jebkurš laikposms, kas nav īsāks par septiņām stundām un kam jebkurā gadījumā jāietver laikposms starp pusnakti un 05.00, kā noteikts valsts tiesību aktos;
4)      “nakts darba ņēmējs” ir:
a)      no vienas puses, jebkurš darba ņēmējs, kas naktī strādā vismaz trīs stundas no viņa normālā ikdienas darba laika; un
b)      no otras puses, jebkurš darba ņēmējs, kas nakts laikā, iespējams, strādā noteiktu laiku no viņa gada darba laika, kā noteikts pēc attiecīgās dalībvalsts izvēles:
i)      saskaņā ar valsts tiesību aktiem pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē; vai
ii)      ar koplīgumiem vai līgumiem, kas noslēgti starp darba devējiem un darba ņēmējiem valsts vai reģionālā līmenī;
5)      “darbs maiņās” ir jebkāds maiņu darba organizēšanas paņēmiens, kad darba ņēmēji nomaina viens otru tajās pašās darba vietās saskaņā ar noteiktu veidu, ietverot rotējošo maiņu darbu, kas var būt nepārtraukts vai ar pārtraukumiem, radot vajadzību pēc darba ņēmējiem, kuri var strādāt norādītā laikposma dažādos laikos dienā vai naktī [tā, ka darba ņēmējiem ir jāveic darbs noteikta dienu vai nedēļu laikposma dažādos laikos];
6)      “maiņu darba ņēmējs” ir jebkurš darba ņēmējs, kura darba grafikā ir ietverts darbs maiņās;
[..].”
Šīs direktīvas 8. pants “Nakts darba ilgums” ir izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
a)      parastais darba laiks nakts darba ņēmējiem nepārsniedz vidēji astoņas stundas jebkurā 24 stundu laikposmā;
b)      nakts darba ņēmēji, kuru darbs saistīts ar īpašu apdraudējumu vai smagu fizisku vai garīgu piepūli, nestrādā vairāk nekā astoņas stundas jebkurā 24 stundu laikposmā, kad viņi veic nakts darbu.
Šajā b) punktā darbu, kas saistīts ar īpašu apdraudējumu vai smagu fizisku vai garīgu piepūli, nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse, vai koplīgumi vai līgumi, kas noslēgti starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, ņemot vērā nakts darba īpašo ietekmi vai apdraudējumu.”
Minētās direktīvas 12. pantā “Drošība un veselības aizsardzība” ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka:
a)      nakts darba ņēmēji un maiņu darba ņēmēji saņem tādu drošības un veselības aizsardzību, kāda atbilst viņu darba apstākļiem;
b)      atbilstīgi aizsardzības un profilakses pakalpojumi un iespējas attiecībā uz nakts darba ņēmēju un maiņu darba ņēmēju drošību un veselību ir līdzvērtīgi tiem, kurus piemēro citiem darba ņēmējiem un kas ir pieejami visu laiku.”

Direktīva 89/391
Direktīvas 89/391 2. pantā “Darbības joma” ir paredzēts:
“1.      Šī direktīva attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm (rūpniecību, lauksaimniecību, tirdzniecību, pārvaldi, pakalpojumiem, izglītību, kultūru, izklaidi u.c.).
2.      Šī direktīva nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažu [dažām] valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai [dažām īpašām darbībām] kādā īpašā civilās aizsardzības dienestā.
Tādā gadījumā darba ņēmēju drošība un veselības aizsardzība, cik iespējams, jānodrošina, apzinoties šīs direktīvas izvirzītos mērķus.”

Bulgārijas tiesību akti

Darba kodekss
Atbilstoši
Kodeks na truda
(Darba kodekss; 1986. gada 1. aprīļa
DV
Nr. 26 un 1986. gada 4. aprīļa
DV
Nr. 27), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “Darba kodekss”), 140. pantam:
“1.      Parastais nakts darba nedēļas ilgums piecu darba dienu darba nedēļā nedrīkst pārsniegt trīsdesmit piecas stundas. Parastais nakts darba dienas ilgums piecu darba dienu nedēļā nedrīkst pārsniegt septiņas stundas.
2.      Par nakts darbu ir uzskatāms darbs, kas tiek veikts no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, un darbiniekiem, kuri ir jaunāki par 16 gadiem, no plkst. 20.00 līdz plkst. 6.00.
[..]”
Kā noteikts Darba kodeksa 143. pantā:
“1.      “Virsstundas ir darbs, ko darba ņēmējs veic ārpus viņam noteiktā darba laika saskaņā ar sava darba devēja vai priekšnieka rīkojumu, vai ja pēdējais minētais par to zina un pret to neiebilst.
[..]”

Likums par Iekšlietu ministriju
2014. gada 28. maija un 19. jūnija
zakon za Ministerstvo na vatreshnite raboti
(Likums par Iekšlietu ministriju; 2014. gada 27. jūnija
DV
Nr. 53, 2. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “Likums par Iekšlietu ministriju”), 142. pantā ir noteikts:
“1.      Iekšlietu ministrijas darbinieki ir:
1)      policijas ierēdņi un “Ugunsdrošības un civilās aizsardzības” galvenās pārvaldes ierēdņi;
2)      ierēdņi;
3)      personas, kas nodarbinātas uz līguma pamata.
[..]”
Redakcijā, kas bija piemērojama pirms 2020. gada 11. jūnija un 1. jūlija
zakon za izmenenie i dopalnenie na zakona za Ministerstvo na vatreshnite raboti
(Likums par grozījumiem un papildinājumiem Likumā par Iekšlietu ministriju; 2020. gada 7. jūlija
DV
Nr. 60, 3. lpp.) stāšanās spēkā, Likuma par Iekšlietu ministriju 187. pantā bija paredzēts:
“1.      Iekšlietu ministrijas ierēdņu parastais darba laiks 5 dienu darba nedēļā ir 8 stundas dienā un 40 stundas nedēļā.
[..]
3.      Ierēdņu darba laiku aprēķina darba dienās – par katru dienu un ierēdņiem, kas strādā maiņās pa 8, 12 vai 24 stundām, – 3 mēnešu laikposmā. Darbs maiņās pa 24 stundām ir izņēmums. [..] Ja darbs tiek veikts maiņās, nakts darbs var tikt veikts no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, bet vidējais darba laika ilgums nedrīkst pārsniegt 8 stundas 24 stundu laikposmā.
[..]
9.      Ierēdņu darba laika organizācijas un sadales kārtību, darba laika uzskaiti, atalgojumu par ārpus parastā darba laika veikto darbu, dienesta režīmu, atpūtas laiku un atvaļinājumu regulē Iekšlietu ministra rīkojums.
[..]”
Likuma par Iekšlietu ministriju 187. pants, redakcijā, kas piemērojama no brīža, kad stājies spēkā 2020. gada 11. jūnija un 1. jūlija Likums par grozījumiem un papildinājumiem Likumā par Iekšlietu ministriju, ir izteikts šādi:
“1.      Iekšlietu ministrijas ierēdņu parastais darba laiks 5 dienu darba nedēļā ir 8 stundas dienā un 40 stundas nedēļā. Parastais nakts darba ilgums ir 8 stundas 24 stundu laikposmā. Par nakts darbu tiek uzskatīts darbs, kas veikts laikā no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00.
2.      Ierēdņiem, kuri pilda savus pienākumus īpašos apstākļos un ir pakļauti dzīvības un veselības apdraudējuma riskam, ir paredzēts saīsināts darba laiks.
3.      Ierēdņu darba laiku aprēķina darba dienās – par katru dienu un ierēdņiem, kas strādā maiņās pa 8, 12 vai 24 stundām, – 3 mēnešu laikposmā. Darbs maiņās pa 24 stundām ir izņēmums.
[..]
10.      Ierēdņu 142. panta 1. punkta 1. apakšpunkta un 3. punkta izpratnē darba laika organizācijas un sadales kārtību, darba laika uzskaiti, atalgojumu par ārpus parastā darba laikā veikto darbu, dienesta režīmu, atpūtas laiku un atvaļinājumu regulē Iekšlietu ministra rīkojums.”
Šī likuma 188. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Iekšlietu ministrijas ierēdņiem, kas strādā no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, ir paredzēta īpaša aizsardzība saskaņā ar Darba kodeksu.”

Iekšlietu ministrijas rīkojumi, kas izdoti atbilstoši Likuma par Iekšlietu ministriju 187. pantam
2016. gada 29. jūlija
naredba n° 8121z
‑
(Rīkojums Nr. 8121z‑776; 2016. gada 2. augusta
DV
Nr. 60, 16. lpp.), kas tika atcelts 2020. gada 14. janvārī, 3. panta 3. punktā bija paredzēts:
“Iekšlietu ministrijas ierēdņiem var noteikt pienākumu strādāt arī naktī no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, nostrādāto stundu skaitam nepārsniedzot vidēji 8 stundas 24 stundu laikposmā.”
2020. gada 7. janvāra
naredba n° 8121z
‑
(Rīkojums Nr. 8121z‑36; 2020. gada 10. janvāra
DV
Nr. 3, 3. lpp.), kas tika atcelts 2020. gada 21. oktobrī, 3. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Iekšlietu ministrijas ierēdņiem var noteikt pienākumu strādāt arī naktī no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, nostrādāto stundu skaitam nepārsniedzot vidēji 8 stundas 24 stundu laikposmā.”
2020. gada 21. oktobra
naredba n° 8121z
‑
(Rīkojums Nr. 8121z‑1174; 2020. gada 30. oktobra
DV
Nr. 93), kas tika atcelts 2020. gada 15. decembrī, 3. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Iekšlietu ministrijas ierēdņiem var noteikt pienākumu strādāt arī naktī no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, nostrādāto stundu skaitam nepārsniedzot vidēji 8 stundas 24 stundu laikposmā.”

Rīkojums par darba samaksas struktūru un organizāciju
2007. gada 17. janvāra
naredba za strukturata i organizatsiata na rabotnata zaplata
(Rīkojums par darba samaksas struktūru un organizāciju; 2007. gada 26. janvāra
DV
Nr. 9, 2. lpp.) 8. pants bija izteikts šādi:
“Par katru nakts darba stundu vai tās daļu, kas nostrādāta laikā no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, darba ņēmēji saņem papildu atalgojumu par nakts darbu vismaz 0,25 Bulgārijas levu [BGN] [aptuveni 0,13 EUR] apmērā.”
Redakcijā, kas piemērojama no 2020. gada 21. jūlija
postanovlenie za izmenenie na Naredbata za strukturata i organizatsiata na rabotnata zaplata
(Rīkojums par grozījumiem Rīkojumā par darba samaksas struktūru un organizāciju; 2020. gada 24. jūlija
DV
Nr. 66, 7. lpp.) stāšanās spēkā, šajā tiesību normā ir paredzēts:
“Par katru nakts darba stundu vai tās daļu, kas nostrādāta laikā no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, darba ņēmēji saņem papildu atalgojumu par nakts darbu vismaz 0,15 % apmērā no valsts noteiktās minimālās algas, taču ne mazāk kā 1 BGN.”
Rīkojuma par darba samaksas struktūru un organizāciju 9. panta 2. punktā ir noteikts:
“Aprēķinot nostrādāto kopējo darba laiku, nakts darba stundas pārrēķina dienas darba stundās, piemērojot koeficientu, kas atbilst konkrētai darba vietai noteiktai attiecībai starp parasto dienas un nakts darba laika ilgumu.”

Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Prasītājiem pamatlietās ir ierēdņa statuss un viņi pilda ugunsdzēsēju pienākumus Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenās pārvaldes Kulas (Bulgārija) rajona dienestā.
Pamatlietas attiecas uz laikposmu no 2018. gada 31. janvāra līdz 2020. gada 31. decembrim, kurā prasītāji pamatlietā strādāja maiņu darbu 24 stundu ilgumā;  stundas tika uzskaitītas reizi ceturksnī. Šajā laikposmā prasītāji pamatlietās veica nakts darbu laikā no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00, nostrādājot 8 nakts darba stundas 24 stundu laikposmā.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Bulgārijas tiesību aktos vispārējs nakts darba regulējums ir ietverts Darba kodeksā un tajā paredzēts, pirmkārt, ka nakts darbs nedrīkst pārsniegt 7 stundas 24 stundu laikposmā un, otrkārt, ka virsstundas, kas ir ārpus paredzētā darba laika veikts darbs, ir pamats atalgojuma palielinājumam, kurš, šķiet, sasniedz 50 %.
Tā piebilst, ka turpretim saskaņā ar Likumā par Iekšlietu ministriju paredzēto īpašo darba regulējumu parastais nakts darba laiks ir 8 stundas 24 stundu laikposmā un ka, lai gan – tāpat kā vispārējā nakts darba regulējuma gadījumā – šajā regulējumā ir paredzēts, ka virsstundas ir ārpus paredzētā darba laika veikts darbs, parastais darba laiks 8 stundu apmērā ir pamats papildu samaksai tikai 0,25 BGN par stundu.
Prasītāji pamatlietās norāda, ka nakts darbs, ciktāl tas atbilst starpībai starp viņiem piemērojamo parasto nakts darba laiku un privātā sektora darba ņēmējiem piemērojamo parasto nakts darba laiku, proti, vienai stundai, ir uzskatāms par virsstundu darbu. Tomēr šīs virsstundas neesot pamats Darba kodeksā paredzētajam atalgojuma palielinājumam. Proti, Likumā par Iekšlietu ministriju paredzētajā īpašajā nakts darba regulējumā esot vienīgi paredzēts, ka nakts darbs ir pamats atalgojuma palielinājumam par 0,25 BGN par stundu. Tāpēc prasītāji pamatlietās uzskata, ka Likumā par Iekšlietu ministriju paredzētais veids, kādā tiek aprēķināta darba samaksa par nakts darbu, ir diskriminējošs un ka uz viņiem būtu jāattiecina labvēlīgāks regulējums, proti, vispārējais regulējums.
Iesniedzējtiesa norāda, ka prasītājiem pamatlietās, kas ir ierēdņi Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenās pārvaldes rajona dienestā, ir noteiktas priekšrocības salīdzinājumā ar darba ņēmējiem, kuru darbu reglamentē Darba kodeksā paredzētais vispārējais nakts darba regulējums, tādas kā garāki apmaksāti atvaļinājumi vai lielākas pensijas.
Tādējādi tai rodas jautājums, vai šādām personām var tikt piemēroti tādi darba nosacījumi, kas ir nelabvēlīgāki citos aspektos, it īpaši attiecībā uz to, ka parastais nakts darba laiks šīm personām ir noteikts 8 stundas.
Šādos apstākļos
Rayonen sad – Kula
(Kulas rajona tiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas lietās no C‑529/21 līdz C‑536/21 un lietās no C‑732/21 līdz C‑738/21 ir formulēti identiski:
“1)      Vai Direktīva 2003/88 ir piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažām valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai dažām īpašām darbībām civilās aizsardzības dienestos, ņemot vērā, ka:
–        Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā ir noteikts, ka tā attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm Direktīvas 89/391 2. panta izpratnē;
–        Direktīvas 89/391 2. panta 2. punktā ir noteikts, ka tā nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažām valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai dažām īpašām darbībām kādā civilās aizsardzības dienestā?
2)      Vai, izvērtējot to, vai tādu darbinieku kategorijai, kuri veic nakts darbu un kuru nakts darba ilgums nepārsniedz 7 stundas 24 stundu laikposmā, paredzētie aizsardzības līdzekļi ir līdzvērtīgi Direktīvas 2003/88 12. panta b) punkta izpratnē, salīdzinot ar tādu darbinieku kategoriju, kuri arī veic nakts darbu un kuru nakts darba ilgums nepārsniedz 8 stundas, bet kuri bauda tādas priekšrocības kā apmaksāta atvaļinājuma papildu dienas, lielāka apmēra pensionēšanās pabalsti, lielākas atalgojuma piemaksas par darba stāžu, ir jāņem vērā priekšrocības, kuras bauda otrā darbinieku kategorija?”

Par tiesvedību Tiesā
Iesniedzējtiesa lūdza, lai lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās no C‑529/21 līdz C‑536/21 tiktu piemērota Tiesas Reglamenta 107. panta 1. punktā paredzētā steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība.
2021. gada 9. septembrī Tiesa pēc tiesneses referentes priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma noraidīt šo lūgumu.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 24. septembra un 16. decembra lēmumiem attiecīgi lietas no C‑529/21 līdz C‑536/21 un lietas no C‑732/21 līdz C‑738/21 tika apvienotas un tiesvedība Tiesā tika apturēta līdz 2022. gada 24. februāra sprieduma
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
(C‑262/20, EU:C:2022:117) pasludināšanai.
Šī tiesvedība tika atsākta 2022. gada 28. februārī.
Ar Tiesas 2022. gada 13. decembra lēmumu lietas no C‑529/21 līdz C‑536/21 un lietas no C‑732/21 līdz C‑738/21 tika apvienotas sprieduma taisīšanai.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2003/88 ir piemērojama tādām darbībām kā tās, kuras veic prasītāji pamatlietā, kas ir ierēdņi, kuri pilda ugunsdzēsēju pienākumus Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenajā pārvaldē un kuri tiek uzskatīti par nakts darba ņēmējiem, ņemot vērā, pirmkārt, ka Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktā tās piemērošanas joma ir definēta, tieši atsaucoties uz Direktīvas 89/391  2. pantu, savukārt, otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 89/391 2. pantu tā nav piemērojama, ja tā ir nenovēršamā pretrunā dažām valsts dienestu darbības īpatnībām, piemēram, bruņotajos spēkos vai policijā, vai dažām īpašām darbībām kādā civilās aizsardzības dienestā.
Vispirms jāatgādina, ka iesniedzējtiesas izskatāmās lietas attiecas tikai uz Direktīvas 2003/88 piemērošanu ierēdņiem, kuri pilda ugunsdzēsēju funkcijas un kuri regulāri strādā naktī. Tāpēc, kā ierosina Eiropas Komisija, pirmais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir noskaidrot, vai Direktīvas 2003/88  1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 89/391  2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Direktīva 2003/88 ir piemērojama tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji, kas tiek uzskatīti par nakts darba ņēmējiem.
Šajā ziņā,  pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/88 1. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 89/391 2. pantu, uz kuru ir atsauce pirmajā minētajā pantā, šīs direktīvas piemēro visām darbību nozarēm – gan valsts, gan privātajām, lai veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu darbā un noregulētu konkrētus viņu darba laika organizēšanas aspektus (spriedums, 2012. gada 3. maijs,
Neidel
, C‑337/10, EU:C:2012:263, 20. punkts).
Otrkārt, no tā izriet, ka Direktīvas 89/391 piemērošanas joma ir jāsaprot plaši un tādēļ tās 2. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētie izņēmumi no šīs piemērošanas jomas ir jāinterpretē šauri. Proti, šie izņēmumi ir tikuši pieņemti tikai tādēļ, lai nodrošinātu sekmīgu darbību dienestiem, kas ir nepieciešami drošības, veselības, kā arī sabiedriskās kārtības aizsardzībai, īpaši smagas un plaša mēroga situācijas gadījumā (spriedums, 2012. gada 3. maijs,
Neidel
, C‑337/10, EU:C:2012:263, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Treškārt, Tiesa ir nospriedusi, ka kritērijs, kas izmantots Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā, lai no šīs direktīvas piemērošanas jomas un līdz ar to no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas izslēgtu noteiktas darbības, ir balstīts nevis uz darba ņēmēju piederību pie kādas no šajā tiesību normā – to aplūkojot kopumā – norādītajām valsts dienesta nozarēm, bet gan vienīgi uz noteiktu īpašu uzdevumu, kurus veic šajā normā minētajās nozarēs strādājošie darba ņēmēji, specifiku, kas pamato izņēmumu no darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības noteikumiem, ņemot vērā absolūto nepieciešamību garantēt efektīvu sabiedrības aizsardzību (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs,
Ministrstvo za obrambo
, C‑742/19, EU:C:2021:597, 56. punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir konstatējusi, ka, pat ja noteiktiem dienestiem ir jādarbojas tādu notikumu apstākļos, kas pēc definīcijas nav paredzami, darbības, kuras šie dienesti veic parastos apstākļos un kuras turklāt atbilst šādiem dienestiem tieši piešķirtajam uzdevumam, ir iespējams organizēt iepriekš, tostarp to personāla darba laikus (spriedums, 2004. gada 5. oktobris,
Pfeiffer
u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 57. punkts).
Šajā kontekstā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīva 2003/88 ir piemērojama ugunsdzēsēju darbībām, pat ja tās veic ātrās reaģēšanas spēki un neatkarīgi no tā, vai attiecīgo darbību mērķis ir cīnīties pret ugunsgrēku vai veikt cita veida glābšanas darbus, ja vien darbības tiek veiktas parastos apstākļos un atbilstoši attiecīgajam dienestam piešķirtajam uzdevumam, un tas tā ir pat tad, ja ar minētajām darbībām īstenotie glābšanas darbi pēc savas būtības nav paredzami un var radīt zināmu apdraudējumu tos veicošo darba ņēmēju drošībai un/vai veselībai (spriedums, 2018. gada 21. februāris,
Matzak
, C‑518/15, EU:C:2012:82, 27. punkts).
Tādējādi Direktīva 2003/88 ir jāpiemēro darbībām, ko veic tādi publiskā sektora darba ņēmēji kā ugunsdzēsēji, kas tiek uzskatīti par nakts darba ņēmējiem, ja vien šīs darbības tiek veiktas parastos apstākļos. Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai prasītāju pamatlietās darbības tiek veiktas šādos apstākļos.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2003/88  1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 89/391  2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Direktīva 2003/88 ir piemērojama tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji, kuri tiek uzskatīti par nakts darba ņēmējiem, ja vien šie darba ņēmēji veic savas darbības parastos apstākļos.

Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, lai novērtētu, vai atbilstīgi aizsardzības un profilakses pakalpojumi vai iespējas attiecībā uz nakts darba ņēmēju un maiņu darba ņēmēju drošību un veselību ir līdzvērtīgi, kā tas prasīts Direktīvas 2003/88  12. panta b) punktā, ir jāņem vērā iespējamās atšķirības, kādas dalībvalstī pastāv starp dažādām nakts darba ņēmēju kategorijām.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88  12. panta b) punktā ir paredzēts, ka nakts darba ņēmējiem un maiņu darba ņēmējiem paredz atbilstīgus aizsardzības un profilakses pakalpojumus vai iespējas attiecībā uz drošību un veselību, kas ir līdzvērtīgi tiem, kurus piemēro “citiem darba ņēmējiem”. Šī tiesību norma reglamentē attiecības nevis starp nakts darba ņēmējiem dažādās nozarēs vai jomās, bet gan attiecības starp nakts darba ņēmējiem un dienas darba ņēmējiem saistībā ar tiem paredzētajiem aizsardzības vai profilakses pakalpojumiem vai iespējām.
Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izlemt tās izskatīšanā esošu strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedumi, 2021. gada 15. jūlijs,
Ministrstvo za obrambo
, C‑742/19, EU:C:2021:597, 31. punkts, un 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, С‑262/20, EU:C:2022:117, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā izriet no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, otrais jautājums faktiski ir par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. pantā paredzētā vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa piemērojamību. Proti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai iespējami labvēlīgākie darba nosacījumi, kuri privātā sektora nakts darba ņēmējiem ir atbilstoši Direktīvas 2003/88  12. panta a) punktam, ir jāpiemēro arī publiskā sektora nakts darba ņēmējiem.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar otro jautājumu būtībā tiek vaicāts, vai Direktīvas 2003/88  12. pants, lasot to Hartas 20. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesībās attiecībā uz privātā sektora darba ņēmējiem noteiktais īsākais parastais nakts darba laiks nav piemērojams tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji.
Pirmām kārtām, attiecībā uz aizsardzības līmeni drošības un veselības jomā, kas dalībvalstīm ir jāpiešķir nakts darba ņēmējiem, ir jānorāda, pirmkārt, ka ar Direktīvas 2003/88  12. panta a) punktu tiek prasīts, lai dalībvalstis, nosakot šo aizsardzības līmeni, ņemtu vērā nakts darba raksturu, savukārt atbilstoši šīs direktīvas 12. panta b) punktam nakts darba ņēmējiem un maiņu darba ņēmējiem tiek paredzēti atbilstīgi aizsardzības un profilakses pakalpojumi vai iespējas, kas ir līdzvērtīgi tiem, kurus piemēro “citiem darba ņēmējiem”.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Hartas 31. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba apstākļiem”, un tās 31. panta 2. punktā ir precizēts, ka “ikvienam darba ņēmējam ir tiesības uz maksimālā darba laika ierobežošanu, uz atpūtas laiku ik dienu un ik nedēļu, kā arī uz vienu ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu”, tādējādi Direktīvas 2003/88  12. pantā ir konkretizētas šīs Hartas 31. pantā nostiprinātās pamattiesības.
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka šīs direktīvas 12. panta a) punktā paredzētais pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka nakts darba ņēmēji un maiņu darba ņēmēji saņem tādu aizsardzību, kāda atbilst viņu darba apstākļiem, tomēr piešķir dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību attiecībā uz piemērotiem īstenošanas pasākumiem (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, šis pienākums ir jāīsteno tā, lai sasniegtu pašas direktīvas noteiktos aizsardzības mērķus. It īpaši dalībvalstīm ir jānodrošina darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principu ievērošana, nosakot nepieciešamo nakts darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzības līmeni. Tādējādi tām ir jānodrošina, lai nakts darba ņēmējiem tiktu piemēroti citi aizsardzības pasākumi darba laika, darba samaksas, pabalstu vai līdzīgu priekšrocību veidā, kas ļautu kompensēt šāda veida darbam raksturīgos īpašos apgrūtinājumus, kuri ir uzsvērti it īpaši Direktīvā 2003/88, un līdz ar to atzīt nakts darba raksturu (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 51. punkts).
Treškārt, ir arī jāatgādina – ņemot vērā, ka nakts darbam raksturīgi lielāki apgrūtinājumi salīdzinājumā ar dienas darbu, parastā nakts darba laika saīsināšana salīdzinājumā ar parasto dienas darba laiku var būt piemērots risinājums, lai nodrošinātu attiecīgo darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzību, lai arī tas nav vienīgais iespējamais risinājums. Piemēram, papildu atpūtas laikposmu vai brīvā laika piešķiršana, atkarībā no attiecīgās darbības rakstura, arī varētu veicināt šo darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzību (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 53. punkts).
Otrām kārtām, saistībā ar Hartas 20. pantā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa, saskaņā ar kuru “visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā”, nozīmīgumu ir jāatgādina, pirmkārt, ka Tiesa ir nospriedusi, ka šis princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Atšķirīga attieksme ir attaisnota, ja tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā ir saistīta ar leģitīmi pieļaujamu mērķi, kas ir attiecīgajam tiesiskajam regulējumam, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar šo attiecīgo attieksmi ir paredzēts sasniegt (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir noteikta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi attiecas uz Eiropas Savienības iestādēm, kā arī uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un pastāvīgās judikatūras atziņa ir, ka jēdziens “Savienības tiesību īstenošana” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē, ka ir jābūt savstarpējai saiknei starp Savienības tiesību aktu un attiecīgo valsts pasākumu, kas ir ciešāka nekā attiecīgo jomu tuvība vai vienas jomas netieša ietekme uz otru jomu, ņemot vērā Tiesas definētos vērtējuma kritērijus (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 60. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka Darba kodeksa 140. panta 1. punktā ir noteikts, ka parastais nakts darba laiks 5 darba dienu nedēļā ir 7 stundas. Kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, šī tiesību norma ir piemērojama privātā sektora darba ņēmējiem. Otrām kārtām, saskaņā ar Likuma par Iekšlietu ministriju 187. panta 3. punktu maiņu darba gadījumā nakts darbs var tikt veikts no plkst. 22.00 līdz plkst. 6.00 un šīs ministrijas ierēdņu darba laiks nedrīkst pārsniegt vidēji 8 stundas 24 stundu laikposmā. Kā Tiesa jau ir konstatējusi, šīs tiesību normas precizē nakts darbam piemērojamo darba kārtību saistībā ar drošību un veselību, it īpaši nakts darba ilguma ierobežojumu. Ar šīm tiesību normām ir tikusi īstenota Direktīva 2003/88 un, līdz ar to, tās ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 61.–63. punkts).
Treškārt, tā kā iesniedzējtiesa uzskata, ka ar pamatlietā aplūkojamajiem valsts tiesību aktiem ir ieviests privātā sektora darba ņēmējiem piemērojamais regulējums, kas ir labvēlīgāks nekā publiskā sektora darba ņēmējiem, tostarp prasītājiem pamatlietās, piemērojamais regulējums, ir jānorāda, ka Tiesa ir nospriedusi, ka atšķirīga attieksme, kas balstīta uz to, vai darba attiecības ir dienesta vai līgumiskas, principā var tikt vērtēta, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš šobrīd ir nostiprināts Hartas 20. un 21. pantā (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 65. punkts).
Attiecībā uz prasību par aplūkojamo situāciju salīdzināmību, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma esamību, Tiesa vispirms ir precizējusi, ka šī salīdzināmība ir jāizvērtē nevis vispārīgi un abstrakti, bet gan situācijai specifiski un konkrēti, ņemot vērā visus šo situāciju raksturojošos apstākļus, it īpaši ņemot vērā valsts tiesiskā regulējuma, kurā ir paredzēta attiecīgā atšķirība, priekšmetu un mērķi, kā arī – attiecīgā gadījumā – jomas, kurā ietilpst šis valsts tiesiskais regulējums, principus un mērķus (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 67. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt faktus, ir jāveic vajadzīgās pārbaudes, lai, no vienas puses, identificētu atbilstošās darba ņēmēju kategorijas un, no otras puses, noteiktu, vai ir izpildīta prasība par aplūkojamo situāciju salīdzināmību (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 70. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesai, kurai ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir kompetence, ņemot vērā tās rīcībā esošajos lietas materiālos ietverto informāciju, sniegt precizējumus, lai palīdzētu iesniedzējtiesai pieņemt nolēmumu pamatlietā (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 71. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jānorāda, ka iesniedzējtiesa nošķir abstraktas nakts darba ņēmēju kategorijas, proti, pirmkārt, “publiskā sektora nakts darba ņēmēju” kategoriju, lai gan tā arī sniedz Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenās pārvaldes ierēdņu īpašas kategorijas piemēru, un, otrkārt, “privātā sektora nakts darba ņēmēju” kategoriju.
Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar Hartas 20. pantu aplūkojamo situāciju salīdzināmības vērtējums, lai noteiktu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jāveic nevis vispārīgi un abstrakti, bet situācijai specifiski un konkrēti, ņemot vērā visus šīs situācijas raksturojošos apstākļus, it īpaši ņemot vērā valsts tiesiskā regulējuma, kurā paredzēta attiecīgā atšķirība, priekšmetu un mērķi, kā arī – attiecīgā gadījumā – jomas, kurā ietilpst šis valsts tiesiskais regulējums, principus un mērķus (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 67. punkts).
Turklāt, lai gan no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka publiskā sektora darba ņēmējiem ir paredzētas papildu priekšrocības salīdzinājumā ar privātā sektora darba ņēmējiem, tomēr nav precizēts, vai šīs priekšrocības ir tieši saistītas ar tā nakts darba raksturu, ko veic pamatlietās iesaistītie publiskā sektora darba ņēmēji, proti, Iekšlietu ministrijas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības galvenās pārvaldes ierēdņi, vai arī šīm priekšrocībām ir cits mērķis.
Tāpat jānorāda, ka attiecībā uz situāciju, ja tiktu konstatēta atšķirīga attieksme pret divām darba ņēmēju kategorijām, kuri atrodas salīdzināmā situācijā, iesniedzējtiesa nav precizējusi, kādi ir iespējamie valsts tiesību aktu, ar kuriem ir ieviesta šāda atšķirīga attieksme, mērķi.
Tādējādi iesniedzējtiesai būs jānosaka, pirmkārt, vai attiecīgo darba ņēmēju kategorijas ir salīdzināmā situācijā, otrkārt, vai attiecībā uz šīm kategorijām ir atšķirīga attieksme un, treškārt, vai šī atšķirīgā attieksme ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, vai tā ir saistīta ar attiecīgajos tiesību aktos izvirzītu leģitīmi pieļaujamu mērķi un ir samērīga ar šo mērķi (spriedums, 2022. gada 24. februāris,
Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto”
, C‑262/20, EU:C:2022:117, 80. punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2003/88  12. pants, lasot to Hartas 20. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka parastais nakts darba laika ilgums, kas dalībvalsts tiesību aktos attiecībā uz privātā sektora darba ņēmējiem ir noteikts septiņas stundas, nav piemērojams tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji, ja šāda atšķirīga attieksme – ciktāl attiecīgo darba ņēmēju kategorijas ir salīdzināmā situācijā – ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, saistīta ar šo tiesību aktu leģitīmi pieļaujamu mērķi un ir samērīga ar šo mērķi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 1. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 2. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
Direktīva 2003/88 ir piemērojama tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji, kuri tiek uzskatīti par nakts darba ņēmējiem, ja vien šie darba ņēmēji veic savas darbības parastos apstākļos.
2)
Direktīvas 2003/88 12. pants, lasot to Hartas 20. panta gaismā,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
ar to tiek pieļauts, ka parastais nakts darba laika ilgums, kas dalībvalsts tiesību aktos attiecībā uz privātā sektora darba ņēmējiem ir noteikts septiņas stundas, nav piemērojams tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā ugunsdzēsēji, ja šāda atšķirīga attieksme – ciktāl attiecīgo darba ņēmēju kategorijas ir salīdzināmā situācijā – ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, saistīta ar šo tiesību aktu leģitīmi pieļaujamu mērķi un ir samērīga ar šo mērķi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – bulgāru.