CELEX: 62020CJ0272
Обжалване
Публична служба
Персонал на Европейската централна банка (ЕЦБ)
Възнаграждение
Конкурс
Равно третиране на вътрешни и външни кандидати
Класиране в стъпка

С жалбата си г‑н Sebastian Veit иска отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 2 април 2020 г., Veit/ЕЦБ (T‑474/18, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2020:140
), с което последният е отхвърлил жалбата му, подадена на основание член 270 ДФЕС и член 50а от Статута на Съда на Европейския съюз, с която е поискана, от една страна, отмяна на решението на Европейската централна банка (ЕЦБ) от 3 януари 2018 г. (наричано по-нататък „спорното решение“), доколкото във връзка с неговото възнаграждение не го класира в стъпка 17 от степен F/G, и от друга страна, отмяна на решението на ЕЦБ от 25 май 2018 г., с което се отхвърля жалбата му по административен ред (наричано по-нататък „решението от 25 май 2018 г.“).
Обстоятелствата по спора и спорното решение
Обстоятелствата по спора, изложени в точки 1—11 от обжалваното съдебно решение, са следните.
На 1 октомври 2015 г. вследствие на конкурс ЕЦБ назначава г‑н Veit за периода от 1 октомври 2015 г. до 30 септември 2018 г. като анализатор в областта на надзора в генералната дирекция (ГД) за надзор на микроравнище IV. Договорът на жалбоподателя е срочен договор, като след изтичането на срока му на действие, той може да бъде преобразуван в договор за неопределено време.
Съобразно с обявлението за свободна длъжност, при назначаването на жалбоподателя той е класиран в степен F/G според структурата на възнагражденията в ЕЦБ. ЕЦБ приема, че възнаграждението му съответства на стъпка 70 от посочената степен въз основа на предходния му професионален опит от около единадесет години и половина в Deutsche Bundesbank (Федерална банка на Германия), който съгласно постоянна административна практика, кодифицирана в документ, озаглавен „Salary Proposal Guidelines“ (насоки относно предложенията за възнаграждения), приет от ГД за човешките ресурси на 30 април 2012 г. (наричана по-нататък „постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала“), е бил отчетен по шест стъпки за всяка година релевантен предходен професионален опит, придобит на равнище, което е еднакво или по-високо от това на заеманата длъжност, а именно 6 × 11,5 = 69 стъпки, които са прибавени към първата стъпка от степен F/G, и така се стига до стъпка 70.
В рамките на процедурата за годишно преразглеждане на възнагражденията и премиите за периода от 1 септември 2015 г. до 31 август 2016 г. на жалбоподателя са определени четири допълнителни стъпки и така той е стигнал до стъпка 74 от степен E/F.
На 27 февруари 2017 г. вследствие на конкурс ЕЦБ временно повишава жалбоподателя в степен с по-високо възнаграждение за периода от 1 март 2017 г. до 30 септември 2018 г. като проверител в отдела за надзор на големите банки IX към ГД за надзор на микроравнище II, като във връзка с възнаграждението му го класира в стъпка 17 от степен F/G. С жалбоподателя е сключен срочен договор, който не може да бъде преобразуван в договор за неопределено време.
На 2 юни 2017 г. ЕЦБ публикува две обявления за свободна длъжност, едното от които е насочено към вътрешните кандидати, а другото — към външните кандидати, със сходно съдържание, за длъжности банкови проверители в ГД за надзор на микроравнище I с възнаграждения по степен F/G. В рамките на организирания за тази цел конкурс (наричан по-нататък „съответният конкурс“) вътрешните и външните кандидати участват в една и съща процедура за подбор.
Тъй като кандидатурата на жалбоподателя е одобрена на 3 януари 2018 г., ЕЦБ приема спорното решение, с което, считано от 1 януари 2018 г., прехвърля жалбоподателя на длъжност проверител в отдела за надзор на големите банки I към ГД за надзор на микроравнище I, като го повишава в степен F/G и го класира в стъпка 17 от тази степен.
Класирането на жалбоподателя в стъпка 17 от степен F/G със спорното решение се основава на член 5, параграф 1 от административно циркулярно писмо 2/2011 от 19 юли 2011 г. относно повишаването (наричано по-нататък „циркулярно писмо 2/2011“), съгласно който при влизането в сила на повишаване основното възнаграждение на вътрешен кандидат, повишен в по-висока степен, се определя съобразно с първата стъпка от степента, с която е свързана новата длъжност, или се увеличава с 3 %, като се прилага по-високият размер. В случая основното възнаграждение на жалбоподателя, съответстващо на длъжността му анализатор в областта на надзора в стъпка 74 от степен E/F, е увеличено с 3 %, како това равнище на възнаграждение отговаря на стъпка 17 от степен F/G.
С електронно писмо от 8 февруари 2018 г. жалбоподателят иска досъдебно преразглеждане на спорното решение. По същество той иска да бъде класиран в стъпка 83 от степен F/G.
Заместник-генералният директор на ГД за човешките ресурси на ЕЦБ отхвърля това искане с решение от 27 февруари 2018 г.
С електронно писмо от 6 април 2018 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред. Тя е отхвърлена с решение на председателя на ЕЦБ, получено от жалбоподателя на 6 юни 2018 г., а именно решението от 25 май 2018 г.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 6 август 2018 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна както на спорното решение, така и на решението от 25 май 2018 г.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата. По-специално Общият съд установява, че вътрешните кандидати и външните кандидати, които са издържали съответния конкурс, се намират в сходно положение с оглед на класирането им в стъпка. Освен това той отбелязва, че прилагането на различни правила за тази цел — тъй като член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011 е приложен към вътрешни кандидати като жалбоподателя, а постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала е приложена към външните кандидати — може да доведе до различни резултати, въпреки че релевантният предходен професионален опит на вътрешните и външните кандидати е един и същ. Общият съд обаче приема, че тази разлика в третирането е обоснована и пропорционална.
Исканията на страните
С жалбата си жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение и спорното решение, уточнено с решението от 25 май 2018 г.,
–
да осъди ЕЦБ да заплати съдебните разноски.
ЕЦБ иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
По допустимостта
Доводи на страните
ЕЦБ поддържа най-напред, че жалбата е недопустима в нейната цялост, с мотива че жалбоподателят няма правен интерес, тъй като отмяната на обжалваното съдебно решение не може да доведе до прекласирането на жалбоподателя в стъпка 83 от степен F/G.
В това отношение ЕЦБ изтъква, че доводите на жалбоподателя, че ЕЦБ е била длъжна да го класира в стъпка 83, а не в стъпка 17 от степен F/G, се основават на погрешно предположение. Жалбоподателят поддържал, че както дейността, която е извършвал по-рано в Deutsche Bundesbank, спадаща към средната категория (gehobener Dienst) на служителите в тази банка, която категория отговаряла на равнището на анализатор и била взета предвид за класирането му в степен E/F при назначаването му от ЕЦБ като анализатор в областта на надзора (Supervision Analyst) през 2015 г., така и професионалният опит, придобит в рамките на дейността му като анализатор в областта на надзора (Supervision Analyst) в степен E/F в ЕЦБ, съответстват напълно на равнището на дейност, извършвана като банков проверител (Banking Supervisor) в степен F/G вследствие на съответния конкурс. Така жалбоподателят считал, че макар този професионален опит да е придобит изключително в степен, на която съответства по-ниско възнаграждение, той трябвало в резултат от повишаването му да бъде взет предвид отново при изчисляването на възнаграждението му.
Според ЕЦБ това предположение е неточно. Всъщност от преписката по делото следвало, без да е необходимо за тази цел да се установяват или оценяват фактите, че професионалният опит, който е придобит преди постъпването на служба и е релевантен за класиране в степен E/F, по принцип не е равностоен на професионалния опит, релевантен за класиране в степен F/G. Поради това професионалният опит, придобит като анализатор в областта на надзора (Supervision Analyst) в ЕЦБ, не можело да бъде взет предвид отново за класирането на жалбоподателя в степен F/G. В този контекст ЕЦБ препраща към основната концепция в нейната постоянна административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала, закрепена в насоките относно предложенията за възнаграждения (Salary Proposal Guidelines), според която „[п]о правило се взема предвид релевантният опит за изпълняваната функция, придобит на това равнище“.
По-конкретно, що се отнася до твърдяната липса на обосновка за посоченото неравенство в третирането, ЕЦБ изтъква, на първо място, че позоваването на жалбоподателя в неговата жалба в точка 61 и сл. от обжалваното съдебно решение не отговаря на изискванията, произтичащи от член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, съгласно който с изтъкнатите правни основания и доводи ясно се указват оспорените части от мотивите на съдебния акт на Общия съд.
На второ място, с доводите, че Общият съд не е зачел стойността на професионалния опит, придобит от жалбоподателя преди постъпването му на служба в ЕЦБ, последният изложил фактически твърдения, които били явно недопустими на етапа на обжалването. По-специално доводът, че професионалният опит, придобит в Deutsche Bundesbank, също е „релевантен“ за класирането на заинтересованото лице, след като е била приета кандидатурата му за длъжността банков проверител в степен F/G, предполагал този опит да се квалифицира като „релевантен“ по смисъла на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала. Тази квалификация обаче била равнозначна на фактическа преценка, която не е от компетентността на Съда в рамките на производството по обжалване.
На трето място, недопустими били доводите на жалбоподателя, с които той упреква Общия съд, че в точка 73 от обжалваното съдебно решение е приел, че прилагането в случая на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала води до опасност да се отчита два пъти един и същ професионален опит. По този начин жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид факта, че професионалният му опит, придобит в Deutsche Bundesbank, е трябвало да бъде отчетен два пъти, тъй като бил „релевантен“ за възнаграждението му както при назначаването му в степен E/F, така и в степен F/G вследствие на съответния конкурс.
Съображения на Съда
На първо място, доколкото ЕЦБ поддържа че жалбоподателят няма правен интерес, тъй като отмяната на обжалваното съдебно решение не може да доведе до класирането му в стъпка 83 от степен F/G, доводът ѝ следва да бъде отхвърлен.
В това отношение следва да се отбележи, че за да се отхвърли жалбата като недопустима по посоченото от ЕЦБ съображение, би следвало да се докаже, че жалбоподателят не би бил класиран в по-висока стъпка, ако вследствие на съответния конкурс към него беше приложена постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала. Както обаче по същество поддържа самата ЕЦБ, въпросът дали предходният професионален опит на жалбоподателя може да се квалифицира като „релевантен“ по смисъла на тази практика, която предвижда, че на кандидатите се определят по шест стъпки за всяка година релевантен предходен професионален опит, придобит на равнище, което е еднакво или по-високо от това на заеманата длъжност, е фактически въпрос, който не е бил подложен на преценка от Общия съд в обжалваното съдебно решение и не може да бъде разгледан от Съда в производството по обжалване.
Всъщност, както е видно от точка 71 от обжалваното съдебно решение, Общият съд само е констатирал, че „не е изключена“ възможността прилагането спрямо вътрешните кандидати като жалбоподателя на постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала да доведе до класиране в по-висока стъпка.
Съгласно постоянната съдебна практика обаче от член 256 ДФЕС и от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз следва, че обжалването на съдебни актове на Общия съд се ограничава само до правни въпроси. Ето защо единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява релевантните факти. Следователно освен в случай на изопачаване преценката на тези факти не представлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда в производство по обжалване на съдебни актове на Общия съд (решение от 26 март 2019 г., Комисия/Италия,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо Съдът не следва да преценява дали, ако постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала беше приложена спрямо жалбоподателя, последният действително е щял да бъде класиран в стъпка 83, вместо в стъпка 17 от степен F/G.
Освен това, макар едно искане на жалбоподателя Съдът да направи констатация в този смисъл или да разпореди на ЕЦБ да вземе решение за класирането му в тази стъпка 83, действително да би било недопустимо (вж. по аналогия решение от 12 юли 1984 г., Angelidis/Комисия,
17/83
,
EU:C:1984:267
, т.
—
), с доводите си по този въпрос жалбоподателят не формулира такова искане, а само изтъква последиците, които според него произтичат от нарушението на принципа на равно третиране, допуснатото от ЕЦБ, след това и от Общия съд. Такива доводи обаче не могат да доведат до недопустимост на жалбата, тъй като последната се основава на този общ принцип и по този начин повдига правен въпрос.
На второ място, що се отнася най-напред до доводите на ЕЦБ, изложени в точка 20 от настоящото решение, следва да се отбележи, че точката от жалбата, в която се съдържа общо позоваване на точка 61 и сл. от обжалваното съдебно решение, има за цел само да припомни част от съдържанието на това решение. По-нататък в жалбата си обаче жалбоподателят посочва конкретните точки от това съдебно решение в рамките на доводите, които изтъква срещу въпросните точка 61 и сл., а именно точки 63—66, 68, 72, 73 и 75 от същото съдебно решение. Следва също да се добави, че в настоящия случай съответната част от обжалвано съдебно решение, а именно преценката на Общия съд по въпроса за обосноваването на разглежданата разлика в третирането, съдържа само около двадесет точки, така че с помощта на конкретните точки от това решение, посочени от жалбоподателя в жалбата му, изобщо не може да се констатира двусмислие относно установяването на посочените в нея точки от това съдебно решение.
По-нататък, доколкото жалбоподателят упреква Общия съд, че не е зачел стойността на професионалния опит, придобит от него преди постъпването му на служба в ЕЦБ, той се стреми да докаже, че предвид релевантните дълги периоди на заетост извън ЕЦБ и краткия му период на дейност в ЕЦБ, спрямо него е трябвало да се приложи принципът, че участниците в конкурс на общо основание заслужават равно третиране, тълкуван от Съда в решение от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия (
266/83
,
EU:C:1985:9
).
Следователно с тези доводи жалбоподателят не иска от Съда да извърши нова преценка на фактите, а оспорва направеното от Общия съд тълкуване на релевантната практика на Съда в тази област. Поради това посочените доводи са допустими.
Накрая, доколкото упреква Общия съд, че в точка 73 от обжалваното съдебно решение е приел, че прилагането в случая на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала води до опасност да се отчита два пъти един и същ професионален опит, жалбоподателят не оспорва преценката на тези факти от Общия съд. За разлика от това той оспорва констатацията на Общия съд, че принципът на равно третиране не изисква да се взема предвид два пъти един и същ професионален опит на вътрешен кандидат, въпреки че според случая първоначалното отчитане на този опит не позволява класиране на този кандидат в стъпка, което да е толкова благоприятно като това, което би произтичало от прилагането на правилата, приложими за външните кандидати. Ето защо доводите, изтъкнати от жалбоподателя в това отношение, са допустими.
По същество
Доводи на страните
С единственото си основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд е нарушил принципа на равно третиране, закрепен в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), като е приел, че разликата в третирането, която правилно отбелязал в точки 52—55 от обжалваното съдебно решение, е обоснована въз основа на обективен и разумен критерий и е пропорционална на преследваната от тази разлика в третирането цел.
На първо място, относно преценката на Общия съд за наличието на обосновка жалбоподателят поддържа, че в точка 61 и сл. от обжалвано съдебно решение Общият съд не е отчел съществена разлика, съществуваща между член 32 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) и постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала. Всъщност релевантният предходен професионален опит на издържалите конкурса външни кандидати на практика можело да бъде взет предвид за съответната степен практически неограничено и да доведе до класиране в стъпка, значително по-висока от стъпката, която е била определена на вътрешните кандидати като жалбоподателя. Тази важна разлика изисквала при положение като това на жалбоподателя да се приложи постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала. В случая не била убедителна преценката на Общия съд, съдържаща се в точка 66 от обжалваното съдебно решение, що се отнася до съпоставимостта на член 32 от Правилника с тази практика.
Според жалбоподателя, противно на приетото от Общия съд, съдебната практика относно Правилника не следвало да се прилага към положения като това по настоящото дело по-специално предвид факта че длъжностните лица на Съюза имат статут, различен от този на членовете на персонала на Съюза, които нямат качеството на длъжностни лица. В случая с жалбоподателя тази разлика с Правилника произтичала ясно от факта, че първоначално той бил назначен само за определени периоди. Прилагането на правната логика на член 46 от Правилника, който имал за цел да осигури възможно най-голяма приемственост в развитието на прослуженото време и на възнаграждението, не било подходящо за членовете на персонала, които не са длъжностни лица, тъй като за тях се прилага различен правилник. Тази цел на посочената разпоредба представлявала чисто икономическо съображение за съответните членове на персонала. При всички положения не ставало въпрос за подходяща обосновка по смисъла на член 52, параграф 2 от Хартата.
Тъй като положението на членовете на персонала, които имат качеството на длъжностно лице, не се съпоставимо с това на членовете на персонала, които нямат това качество, Общият съд не е имал основание да приеме в точки 64, 65, 68 и сл. от обжалваното съдебно решение, че каквото и да било отчитане на образованието и на професионалния опит би позволило вътрешните кандидати да се третират по-неблагоприятно в сравнение с външните кандидати.
Освен това жалбоподателят поддържа, че Общият съд не е взел предвид релевантния професионален опит от единадесет години, придобит от жалбоподателя преди постъпването му на служба в ЕЦБ, и че е бил повишен на нова длъжност само след две години служба. Като се имат предвид релевантните дълги периоди на заетост извън ЕЦБ и краткият период на дейност на жалбоподателя в ЕЦБ, положението му било сходно до по-голяма степен с това на външните кандидати, отколкото с положението на вътрешните кандидати. От съдебната практика, установена с решение от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия (
266/83
,
EU:C:1985:9
, т.
), следвало, че в такъв случай принципът, че участниците в конкурс на общо основание заслужават равно третиране, трябва да има предимство.
В случая не била приложима практиката на Съда, установена с решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия (
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
), която Общият съд посочва в точка 72 от обжалваното съдебно решение и съгласно която фактът, че се взема предвид професионалният опит на вътрешните кандидати и на външните кандидати, издържали същия конкурс, чрез две отделни системи, не противоречи на принципа на равно третиране, ако двете групи се различават обективно и ако двете системи са приспособени към специфичните нужди на всяка от тях. В точки 40, 45 и 51 от последното решение Общият съд стигал до извода, че при всички положения вътрешните и външните кандидати, които са издържали същия конкурс, се намират в сходно положение, що се отнася до класирането им в стъпка. Противоречиво било да се смята, че между съответните две групи съществуват обективни разлики.
Освен това в точка 73 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че прилагането в случая на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала води до опасност да се отчита два пъти един и същ професионален опит на жалбоподателя. Несъмнено било вярно, че при първоначалното назначаване на жалбоподателя в степен E/F релевантният професионален опит е бил взет предвид за класирането му в стъпка 70. В рамките на степен F/G обаче, която е по-висока и съответства на длъжността, на която жалбоподателят е повишен, отчитането на професионалния опит би довело до класиране в много по-висока стъпка. Релевантният предходен професионален опит бил взет предвид само в ограничена степен при класирането на по-ниско равнище в стъпка 17.
На второ място, жалбоподателят оспорва извода на Общия съд в точка 75 от обжалваното съдебно решение, че спорното решение е не само обосновано, но и пропорционално.
В това отношение Общият съд посочил целта, която е преследвана от разглежданата разлика в третирането и се състои в осигуряване на възможно най-голяма приемственост в кариерното развитие и в развитието на възнаграждението на членовете на персонала на ЕЦБ. Той посочил, че релевантният предходен професионален опит на жалбоподателя е бил преобразуван в класирането му в стъпка от степен F/G, произтичащо от прилагането на член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011.
При все това обстоятелството, че противно на предвиденото в член 32 от Правилника, релевантният предходен професионален опит се взема предвид практически неограничено за външните кандидати в съответствие с постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала, а съгласно член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011 се отчита едва в много по-малка степен за вътрешните кандидати, било в противоречие с пропорционалния характер на разглежданата мярка. Неблагоприятното третиране, приложено спрямо жалбоподателя при класирането му в степен F/G, представлявало загуба на доход от около 15 % в сравнение с дохода, който щял да му бъде предоставен, ако бе имал качеството на външен кандидат при назначаването му.
ЕЦБ изтъква, че жалбата е неоснователна.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се отбележи, че с жалбата си жалбоподателят не оспорва констатациите на Общия съд, че от една страна, вътрешните кандидати и външните кандидати, които са издържали съответния конкурс, се намират в сходно положение за целите на класирането им в стъпка и от друга страна, че прилагането на различни правила за тази цел — тъй като член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011 е приложен към вътрешни кандидати като жалбоподателя, а постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала е приложена към външните кандидати — може да доведе до различни резултати, въпреки че релевантният предходен професионален опит на вътрешните и външните кандидати е еднакъв.
За разлика от това жалбоподателят поддържа, че Общият съд неправилно е приел, че тази разлика в третирането е обоснована и пропорционална, като се е основал на отнасящата се до Правилника съдебна практика, установена с решения на Съда от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия (
266/83
,
EU:C:1985:9
) и от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия (
273/83
,
EU:C:1985:31
) и на Общия съд от 28 септември 1993 г., Baiwir и др./Комисия (
T‑103/92—T‑105/92
,
EU:T:1993:79
) и от 14 декември 2011 г., De Luca/Комисия (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
).
Както е приел Съдът, нарушение на принципа за равно третиране, приложим към правото на публична служба на Съюза, е налице, когато две категории лица, чието фактическо и правно положение не се различават съществено, се третират различно при назначаването им и когато такова различно третиране не е обективно обосновано (решение от 4 март 2010 г., Angé Serrano и др./Парламент,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
, т.
и цитираната съдебна практика).
В рамките на тълкуването на разпоредбите на Правилника относно класирането в стъпка на активно заето длъжностно лице, назначено на нова длъжност вследствие на конкурс на общо основание, Съдът е приел, че Правилникът не съдържа конкретно разпоредби, уреждащи това класиране. Според буквалното тълкуване, от една страна, преминаването на активно заето длъжностно лице от една категория в друга не представлява „назначаване“ за целите на член 32 от Правилника, тъй като това длъжностно лице вече е било назначено по-рано, и от друга страна, това преминаване не представлява и „повишаване“ за целите на член 46 от Правилника, тъй като подобно заемане на длъжност не е следствие от предвидените в Правилника процедури за регламентиране на повишаването на длъжностните лица. Следователно Съдът е тълкувал посочените разпоредби, като е взел предвид контекста, в който те се вписват и тяхната цел (вж. в този смисъл решения от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия,
266/83
,
EU:C:1985:9
, т.
и от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
).
Съдът по-специално е отбелязал, че член 32 от Правилника цели по-специално да даде на органа по назначаването възможността да вземе предвид, макар и в много строги граници, образованието и професионалния опит, придобити от кандидата преди постъпването му на служба като длъжностно лице (решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
).
За разлика от това член 46 от Правилника има за цел по-специално да осигури по време на протичането на кариерата на длъжностно лице възможно най-голямата приемственост в развитието на неговото прослужено време и на възнаграждението му. Необходимостта от такава разпоредба произтича по-конкретно от факта, че според таблицата на основните възнаграждения възнагражденията по най-високите стъпки от дадена степен и тези по най-ниските стъпки от по-високата степен частично се припокриват. Същото частично припокриване обаче съществува между различните категории. Следователно, за да не се допусне длъжностно лице от някоя от най-високите степени в дадена категория да претърпи загуба, понякога значителна, по отношение на прослужено време и на възнаграждение в сравнение неговите колеги при преминаването му към по-горната категория, е необходимо спрямо него да се приложат принципите, предвидени в член 46 от Правилника (решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
и
).
Така Съдът е извел принципа, че класирането в стъпка на длъжностно лице от една категория в друга вследствие на конкурс на общо основание трябва да се основава на принципите, прогласени в член 46 от Правилника, а не на посочените в член 32, втора алинея от него (решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
).
Съдът обаче е допуснал наличието на изключения от този принцип, доколкото фактическите обстоятелства в конкретния случай обосновават заемането на длъжността от съответното длъжностно лице да се приравни на назначаване по член 32 от Правилника. Така Съдът е приел, че при наличието на такива обстоятелства принципът, че участниците в конкурс на общо основание заслужават равно третиране, следва да има предимство пред необходимостта да се зачита равенството между издържалото конкурс на общо основание длъжностно лице и вече назначените други длъжностни лица (вж. в този смисъл решение от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия,
266/83
,
EU:C:1985:9
, т.
и
и от 14 юни 1988 г., Lucas/Комисия,
47/87
,
EU:C:1988:301
, т.
).
Доколкото жалбоподателят упреква Общия съд, че към неговото положение е приложил практиката на Съда и тази на Общия съд относно Правилника, следва да се припомни, първо, че в точка 59 от обжалваното съдебно решение Общият съд е признал, че разпоредбите на Правилника не са пряко приложими към персонала на ЕЦБ. Въпреки това в точка 66 от това решение той правилно е приел, че съображенията, на които се основава връзката между членове 32 и 46 от Правилника, са сходни с тези, които са в основата на връзката между постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала и член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011.
Всъщност, както е отбелязал Общият съд в тази точка 66, както при Правилника, така и при съответните разпоредби в случая трябва да се прецени дали класирането в стъпка на активно зает член на персонала, заел нова длъжност вследствие на конкурс на общо основание, трябва да се урежда било от разпоредбите относно назначаването, а именно член 32 от Правилника или, както е в настоящия случай, постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала, било от разпоредбите относно повишаването, а именно член 46 от Правилника, или, като е в настоящия случай, член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011.
Освен това в точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, без жалбоподателят да е доказал грешка при прилагане на правото или изопачаване на фактите или доказателствата в това отношение, че целта, която е в основата на член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011, се състои в това да се гарантира, в хода на нормалното протичане на кариерата на активно зает служител в ЕЦБ, възможно най-голяма приемственост в развитието на възнаграждението му — цел, която при това положение е сходна с преследваната с член 46 от Правилника.
Освен това, както правилно е припомнил Общият съд в точка 59 от обжалваното съдебно решение, изводите, произтичащи от практиката на Съда и от тази на Общия съд относно Правилника, са релевантни в настоящия случай, доколкото се отнасят до общия принцип на равно третиране, закрепен в член 20 от Хартата и приложим съгласно член 51, параграф 1 от нея към всички институции, органи, служби и агенции на Съюза, включително ЕЦБ.
Второ, обстоятелството, че жалбоподателят не се е ползвал от договор за неопределено време, сключен с ЕЦБ, когато е издържал съответния конкурс, не променя факта, че от една страна, както бе изложено в точка 54 от настоящото решение, целта, на която се основава член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011, взета предвид в спорното решение за целите на класирането в стъпка на жалбоподателя в степен F/G, се състои в осигуряване в хода на нормалното протичане на кариерата на активно зает служител в ЕЦБ на възможно най-голяма приемственост в развитието на възнаграждението му и от друга страна, тази цел е сходна с преследваната от член 46 от Правилника, приложим към активно заетите длъжностни лица в институциите на Съюза.
Трето, несъмнено член 32 от Правилника ограничава до две години евентуалното отчитане на предходния опит на новоназначените служители, докато е видно, че постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала, изглежда, не налага такова ограничение при отчитането на релевантния предходен опит на новите членове на персонала на ЕЦБ. Разликите обаче в условията за отчитане на предходния професионален опит на основание член 32 от Правилника и на основание тази практика произтичат от особеностите на всеки от тези режими, които не е необходимо да са еднакви във всяко отношение, за да може правната логика, произтичаща от практиката на Съда относно един от тези режими, да се счита за приложима по аналогия към другия режим.
Що се отнася до начина, по който Общият съд е приложил в случая практиката на Съда и тази на Общия съд относно Правилника, от преценката, направена от Общия съд по-специално в точки 67, 69 и 70 от обжалваното съдебно решение, на приложените към преписката данни, без жалбоподателят да е доказал изопачаване в това отношение, следва, че целият предходен професионален опит, който той е посочил в първоинстанционното производство, а именно както неговият релевантен предходен професионален опит, така и професионалният му опит след постъпването му на служба в ЕЦБ, е бил взет предвид за целите на класирането му в стъпка от степен F/G в резултат от прилагането на член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011.
Несъмнено, както е видно от точка 25 от настоящото решение, Общият съд е признал в точка 71 от обжалваното съдебно решение, че „не е изключена“ възможността прилагането спрямо вътрешните кандидати като жалбоподателя на постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала вместо прилагането на член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011 да доведе до класиране в по-висока стъпка.
Както обаче Общият съд правилно е припомнил в точка 72 от обжалваното съдебно решение, фактът, че се взема предвид професионалният опит на вътрешните кандидати и на външните кандидати, издържали същия конкурс, чрез две отделни системи, не противоречи на принципа на равно третиране, ако двете групи се различават обективно и ако двете системи са приспособени към специфичните нужди на всяка от тях (решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
).
Това е така по-специално когато професионалният опит, придобит от вътрешните кандидати преди постъпването им на служба в съответната институция, орган, служба или агенция на Съюза, вече е бил взет предвид при назначаването им, като впрочем професионалният им опит, придобит в рамките на тази институция, орган, служба или агенция, също е бил взет предвид при преминаването им в по-висока стъпка или при повишаването им. В такъв случай не е проява на дискриминация да се оценява придобитият от външните кандидати професионален опит чрез прилагане на разпоредбите в областта на назначаването, докато придобитият от вътрешните кандидати професионален опит продължава да се признава, като се прилагат разпоредбите, осигуряващи приемственост в развитието на възнаграждението (вж. в този смисъл решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия,
273/83
,
EU:C:1985:31
, т.
—
).
Следователно в точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е приел, че разглежданата в настоящото дело разлика в третирането между, от една страна, жалбоподателя като вътрешен кандидат, издържал съответния конкурс, и от друга страна, издържалите го външни кандидати, за целите на класирането им в стъпка, е обоснована на базата на целта, преследвана от член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011, състояща се в осигуряване в хода на нормалното протичане на кариерата на активно зает служител в ЕЦБ на възможно най-голяма приемственост в кариерното му развитие и в развитието на възнаграждението му, и е пропорционална на посочената цел, доколкото релевантният предходен професионален опит, който жалбоподателят изтъква в случая, е бил взет предвид за целите на класирането му в стъпка от степен F/G в резултат от прилагането на член 5, параграф 1 от циркулярно писмо 2/2011.
Останалите доводи, изтъкнати от жалбоподателя в рамките на настоящото производство по обжалване, не могат да опровергаят тази преценка.
На първо място, жалбоподателят неправилно твърди, че от съдебната практика, установена с решение от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия (
266/83
,
EU:C:1985:9
), следва, че в случай като неговия трябва да се прилага принципът, че участниците в конкурс на общо основание заслужават равно третиране. От една страна, жалбоподателят не може надлежно да се позовава за тази цел на твърдения факт, че единадесетте години и половина професионален опит, придобит преди постъпването му на служба в ЕЦБ, трябва да се считат за „релевантни“ за целите на постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала, тъй като подобна фактическа преценка спада към преценката на ЕЦБ, в случай че се приеме, че тя действително е била длъжна да приложи тази практика за целите на класирането на жалбоподателя в стъпка вследствие на съответния конкурс.
От друга страна, дори да се приеме, че релевантният опит, преди да постъпи на служба в ЕЦБ, на който се позовава жалбоподателят, трябва да се счита за „релевантен“ по смисъла на постоянната административна практика за изчисляване на заплатите на новите членове на персонала, положението на заинтересованото лице се различава от това на жалбоподателката по делото, по което е постановено решение от 15 януари 1985 г., Samara/Комисия (
266/83
,
EU:C:1985:9
). По-специално, както е видно от точка 15 от това решение, заемането от последната на новата ѝ длъжност не е било част от нормалното развитие на кариерата ѝ, така че разликите между функцията на машинописец, която преди това е изпълнявала като длъжностно лице, и тази на секретар машинописец-стенограф, която е заела впоследствие, е можело да обоснове обстоятелството, че тя се позовава на предходния си опит в последната област.
От това следва, че краткият период, прекаран от жалбоподателя в ЕЦБ, преди да издържи съответния конкурс, в сравнение с периодите на неговата заетост преди назначаването му от ЕЦБ би бил релевантен само в случай че бъде изключено каквото и да било отчитане на професионалния му опит, предхождащ постъпването му на служба, а случаят не е такъв.
На второ място, вярно е, че в точка 51 от обжалваното съдебно решение Общият съд е стигнал до извода, че положението на вътрешните кандидати и това на външните кандидати по съответния конкурс кандидати е сходно, а впоследствие в точка 72 от това решение, в рамките на преценката си относно обосноваването на разликата в третирането и като се е позовал на съдебната практика, установена с решение от 29 януари 1985 г., Michel/Комисия (
273/83
,
EU:C:1985:31
), е отбелязал, че тези две групи се различават обективно.
От цялостния прочит на обжалваното съдебно решение, и по-специално на точки 50, 51, 57 и 66—72 от него, обаче следва, че Общият съд е приел, че посочените групи са сходни, доколкото релевантният им предходен професионален опит трябва да бъде взет предвид за целите на класирането им в стъпка в една и съща степен, но че с оглед по-специално на различните цели, преследвани от правилата, прилагани към всяка от тези групи, е обосновано условията за отчитане на предходния им професионален опит да бъдат различни.
На трето място, доколкото жалбоподателят упреква Общият съд, че в точка 73 от обжалваното съдебно решение е констатирал, че прилагането в случая на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала води до опасност да се отчита два пъти един и същ професионален опит на жалбоподателя, достатъчно е да се отбележи, че от изложените в точки 60 и 66 от настоящото решение съображения следва, от една страна, че само неотчитането на предходния професионален опит на жалбоподателя обосновава по аналогия прилагането на член 32 от Правилника и от друга страна, че отчитането на този опит, което според случая е по-малко благоприятно за заинтересованото лице от това, което би било извършено по член 32 от Правилника, не представлява само по себе си нарушение на принципа на равно третиране.
На четвърто и последно място, жалбоподателят поддържа, че принципът на пропорционалност не е спазен, тъй като предходният професионален опит на външните кандидати по съответния конкурс се взема предвид практически неограничено, а се отчита едва в много по-малка степен за вътрешните кандидати по този конкурс.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че тези доводи не могат да поставят под въпрос преценката на Общия съд и поради това са неотносими, тъй като от изложеното по-горе следва, че Общият съд е имал основание, без да допусне грешка при прилагане на правото, да приеме, от една страна, че различните условия за вземане предвид на предходния професионален опит на вътрешните кандидати и на външните кандидати по съответния конкурс са били обосновани от различните цели, преследвани от разпоредбите, прилагани към всяка от тези групи, и от друга страна, че фактът, че според случая прилагането на постоянната административна практика за изчисляване на възнагражденията на новите членове на персонала е могло да доведе до класиране в по-висока стъпка, не предполага само по себе си нарушение на принципа на равно третиране.
С оглед на всички изложени по-горе съображения единственото основание, повдигнато от жалбоподателя, следва да се отхвърли, а оттук и жалбата в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
По смисъла на член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като ЕЦБ е поискала жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски и последният е загубил делото, той следва да бъде осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на ЕЦБ.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г‑н Sebastian Veit да заплати, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Европейската централна банка.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.