CELEX: 62019CJ0344
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika
Organizacija radnog vremena
Direktiva 2003/88/EZ
Članak 2.
Pojam ‚radno vrijeme’
Dežurstvo u stanju pripravnosti
Specifičan posao vezan uz održavanje televizijskih odašiljača smještenih daleko od naseljenih područja
Direktiva 89/391/EEZ
Članci 5. i 6.
Psihosocijalni rizici
Obveza prevencije

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
SL 2003., L 299, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe D. J. i Radiotelevizije Slovenija, povodom plaće koju D. J. potražuje za svoje usluge dežurstva u stanju pripravnosti koje je pružao. Najprije se treba pojasniti da u okviru ove presude, pojam „dežurstvo” općenito obuhvaća sva razdoblja u kojima radnik ostaje na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi na njegov zahtjev mogao obaviti posao, dok se „dežurstvo u stanju pripravnosti” odnosi na ona dežurstva tijekom kojih radnik nije dužan ostati na mjestu rada.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 89/391/EEZ
Članak 5. stavak 1. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (
SL 1989., L 183, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.) propisuje:
„Dužnost poslodavca je osigurati sigurnost i zdravlje radnika u svakom aspektu povezanom s radom.”
Članak 6. te direktive određuje:
„1.   U kontekstu svojih odgovornosti, poslodavac poduzima potrebne mjere za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, uključujući prevenciju profesionalnih rizika kao i pružanje informacija i obuke te potrebne organizacije i sredstava.
Poslodavac prati potrebu za prilagodbom tih mjera kako bi se vodilo računa o promjenjivim okolnostima i težilo poboljšanju postojećeg stanja.
2.   Poslodavac provodi mjere iz prve točke stavka 1. na temelju sljedećih općih načela prevencije:
(a)
izbjegavanje rizika;
(b)
procjena neizbježnih rizika;
(c)
suzbijanje uzroka rizika;
[…]
3.   Ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Direktive, poslodavac, uzimajući u obzir prirodu aktivnosti poduzeća/pogona:
(a)
procjenjuje rizik za sigurnost i zdravlje radnika, između ostalog u odabiru radne opreme, korištenih kemijskih tvari ili pripravaka te opremanju radnih mjesta.
Nakon ove procjene i prema potrebi, preventivne mjere, radne i proizvodne metode koje provodi poslodavac moraju:
–
osigurati poboljšanje razine zaštite radnika s obzirom na sigurnost i zdravlje,
–
biti integrirane u sve aktivnosti poduzeća/pogona i na svim hijerarhijskim razinama;
[…]”
Direktiva 2003/88
Člankom 1. Direktive 2003/88 određuje se:
„1.   Ova direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2.   Ova se direktiva primjenjuje na:
(a)
najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i
(b)
određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.
[…]”
Članak 2. te direktive propisuje:
„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
1.
‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;
2.
‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;
[…]”
U skladu s člankom 7. stavkom 1. navedene direktive:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.”
Slovensko pravo
Člankom 142. Zakona o delovnih razmerji (Zakon o radnim odnosima) od 5. ožujka 2013. (Uradni list RS br. 21/13) propisuje se:
„1.   Radno vrijeme je stvarno radno vrijeme i vrijeme odmora u smislu članka 154. ovog zakona, kao i vrijeme opravdane odsutnosti s posla u skladu sa zakonom i kolektivnim ugovorom ili općim aktom.
2.   Stvarno radno vrijeme je sve vrijeme u kojem radnik radi, pri čemu takvim vremenom treba smatrati vrijeme u kojem je radnik na raspolaganju poslodavcu i izvršava svoje radne obveze na temelju ugovora o radu.
3.   Stvarno radno vrijeme osnova je za izračun produktivnosti rada.”
Člankom 46. Kolektivne pogodbe za javni sektor (Kolektivni ugovor za javni sektor) od 5. lipnja 2008. (Uradni list RS br. 57/08 i sljedeći) određuje se:
„Javni službenici imaju pravo na dodatak na plaću za vrijeme pripravnosti u visini od 20 % satnice osnovne plaće. Vrijeme koje javni službenik provede u stalnoj pripravnosti ne računa se kao radno vrijeme.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Od 1. kolovoza 2008. do 31. siječnja 2015. D. J. obavljao je posao tehničkog stručnjaka u odašiljačkim centrima Pohorje (Slovenija) i nakon toga Krvavec (Slovenija). Priroda posla, udaljenost tih odašiljačkih centara od njegova doma kao i povremeno otežan pristup tim centrima zahtijevali su da živi u njihovoj blizini. Jedan od dvaju centara bio je, uostalom, toliko udaljen od doma osobe D. J. da bi bilo nemoguće da se ona svakodnevno u njega vraća, čak i u povoljnim meteorološkim uvjetima. Njezin poslodavac osigurao je smještaj osobi D. J. i još jednom tehničaru u objektu unutar tih dvaju centara te su oni istodobno bili prisutni u svakom od navedenih odašiljačkih centara. Nakon izvršenja svojih poslovnih obveza, ta dva tehničara imala su mogućnost odmora u prostorijama za dnevni boravak odnosno rekreacije u okolici.
Dva tehničara izmjenjivala su se u smjenama: jedan od 6 do 18 sati, a drugi od 12 do 24 sata, pri čemu je D. J. najčešće radio u drugoj smjeni. Rad obavljan u tako definirano vrijeme bio je „redovan posao” i zahtijevao je prisutnost na radnom mjestu.
Poslodavac je osobi D. J. izračunavao plaću na temelju tih 12 sati „redovnog rada”, a za razdoblje odmora, koje je u pravilu bilo od 24 do 6 sati ujutro, nije isplaćivao nikakvu naknadu, dok je preostalih šest sati smatrao dežurstvom u stanju pripravnosti.
U tom posljednjem razdoblju zaposlenik je mogao napustiti dotični odašiljački centar. Morao je, međutim, biti dostupan na telefon te se, prema potrebi, vratiti na radno mjesto u roku od sat vremena. Samo hitni zadaci morali su biti obavljeni odmah, a ostalo se moglo odgoditi i za sljedeći dan. Poslodavac osobe D. J. isplaćivao je podnositelju revizije iz glavnog postupka za to dežurstvo u stanju pripravnosti naknadu u visini od 20 % osnovne plaće. Ipak, ako je u tom razdoblju D. J. bio pozvan intervenirati, vrijeme utrošeno za intervenciju uračunavalo se i plaćalo kao redovan rad.
D. J. je podnio tužbu kojom traži da sati tijekom kojih je morao biti dežuran u stanju pripravnosti budu plaćeni na temelju jednake tarife kao i sati prekovremenog rada, neovisno o tome je li tijekom tog dežurstva obavljao stvaran posao. U prilog osnovanosti svojeg zahtjeva pozvao se na činjenicu da je boravio na lokaciji na kojoj je i radio te da je stoga on faktično na mjestu rada bio prisutan 24 sata dnevno. S obzirom na prirodu svojeg posla i činjenicu da je boravio u odašiljačkim centrima, D. J. je smatrao da nije mogao slobodno raspolagati svojim vremenom, osobito zato što je tijekom dežurstva u stanju pripravnosti morao odgovarati na pozive i, u slučaju potrebe, vratiti se na mjesto rada u roku od sat vremena. Imajući u vidu činjenicu da u blizini odašiljačkih centara nije postojalo mnogo mogućnosti za bavljenje rekreativnim aktivnostima, podnositelj revizije, slijedom toga, veći dio vremena provodio je u prostorima odašiljačkih centara.
Prvostupanjski i drugostupanjski sud odbili su tužbu osobe D. J.
D. J. je podnio reviziju pred sudom koji je uputio zahtjev, u okviru koje je istaknuo da je njegov poslodavac pogrešno tumačio pojam „stvarno radno vrijeme” u smislu članka 142. Zakona o radnim odnosima. Naime, taj pojam ne obuhvaća samo vrijeme tijekom kojeg radnik zaista obavlja svoj posao, nego i sve vrijeme u kojem je prisutan na mjestu rada koje mu nalaže poslodavac. No, poslodavac mu je naložio radne smjene u trajanju od više dana te je zlouporabio institut dežurstva u stanju pripravnosti.
Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je predmet spora u glavnom postupku isplata naknade za dežurstva u stanju pripravnosti koje je odradio D. J. Taj sud smatra da, iako takvo pitanje ne ulazi u područje primjene Direktive 2003/88, on o osnovanosti zahtjeva osobe D. J. može odlučiti tek nakon određenih pojašnjenja Suda o tumačenju članka 2. te direktive.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da se predmet koji je u tijeku pred njim razlikuje od predmeta u kojima su već donesene presude Suda u tom području.
Tako, najprije, suprotno predmetu u kojem je donesena presuda od 3. listopada 2000., Simap (
C‑303/98
,
EU:C:2000:528
), fizička prisutnost osobe D. J. na njezinu mjestu rada tijekom dežurstava nije bila ni nužna ni zahtijevana, osim u slučaju intervencije, jer su ta dežurstva bila odrađena u stanju pripravnosti. Zatim, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 9. rujna 2003., Jaeger (
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
), mogućnosti da D. J. slobodno upravlja svojim vremenom i posveti se svojim interesima ograničenije su upravo zbog same prirode njegova mjesta rada, a ne zbog potrebe da bude dostupan. Sud koji je uputio zahtjev usto smatra da, s obzirom na presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
), putovanje do klijenata ne može biti izjednačeno s dežurstvom u stanju pripravnosti. Naposljetku utvrđuje razliku u odnosu na predmet u kojem je donesena presuda od 21. veljače 2018., Matzak (
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
) jer D. J. nije bio obvezan ostati fizički prisutan na mjestu koje je odredio njegov poslodavac i jer je vrijeme u kojem se treba odazvati na poziv, koje mu je ostavljeno kako bi došao na mjesto rada, znatno duže od onoga iz tog predmeta.
U tim je okolnostima Vrhovno sodišče (Vrhovni sud, Slovenija) odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da se u okolnostima poput onih iz predmetnog postupka radnim vremenom mora smatrati [dežurstvo u stanju] pripravnosti tijekom kojeg radnik koji radi u televizijskom odašiljačkom centru mora u vrijeme kad je slobodan (kada nije nužna njegova fizička prisutnost na mjestu rada) biti dostupan na telefon te u slučaju potrebe vratiti se na mjesto rada u roku od sat vremena?
2.
Utječe li na definiciju [dežurstva u stanju pripravnosti] u okolnostima poput onih iz predmetnog postupka činjenica da radnik boravi u smještajnom objektu na lokaciji gdje obavlja svoj posao (televizijski odašiljački centar), zato što zemljopisne značajke lokacije onemogućuju (ili otežavaju) svakodnevno vraćanje [u svoj dom] (‚u dolinu’)?
3.
Hoće li odgovor na prethodna dva pitanja biti različit ako je riječ o lokaciji na kojoj su mogućnosti bavljenja rekreativnim aktivnostima ograničene zbog zemljopisnih značajki mjesta i ako je radnik više ograničen u raspolaganju svojim vremenom i posvećivanju vlastitim interesima (nego što bi bio da boravi kod kuće)?”
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da dežurstvo tijekom kojeg radnik mora biti dostupan na telefon i mora biti u mogućnosti doći na svoje mjesto rada u slučaju potrebe u roku od sat vremena predstavlja „radno vrijeme” u smislu tog članka i treba li u okviru takve kvalifikacije uzeti u obzir činjenicu da je poslodavac tom radniku stavio na raspolaganje smještaj za zaposlenike, zbog otežane dostupnosti njegova mjesta rada i nedostatka rekreativnih aktivnosti u neposrednoj blizini tog mjesta rada.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje i spisa kojim Sud raspolaže osobito proizlazi da je podnositelj revizije iz glavnog postupka tehnički stručnjak koji je zajedno s kolegom bio zadužen za osiguranje funkcioniranja odašiljačkog centra smještenog na vrhu planine tijekom više uzastopnih dana. D. J. je bio dežuran šest sati dnevno. To dežurstvo odvijalo se u stanju pripravnosti, što je podrazumijevalo da tijekom tog razdoblja, za razliku od razdoblja dežurstva koje obuhvaća obvezu fizičke prisutnosti na mjestu rada, zainteresirana osoba mora biti samo u svakom trenutku dostupna i u mogućnosti doći u dotični odašiljački centar u roku od sat vremena u slučaju potrebe.
Uvodno valja podsjetiti na to da u okviru prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a Sud nije nadležan ocijeniti činjenice iz glavnog postupka ili na nacionalne mjere ili situacije primijeniti pravila prava Unije koja je pozvan tumačiti jer su ta pitanja u isključivoj nadležnosti nacionalnih sudova (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2013., Libert i dr.,
C‑197/11 i C‑203/11
,
EU:C:2013:288
, t.
94.
). Međutim, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi, pružajući mu sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2019., VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga, iako je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da ispita treba li dežurstva u stanju pripravnosti koja su predmet glavnog postupka kvalificirati kao „radno vrijeme” u svrhu primjene Direktive 2003/88, na Sudu je ipak da mu pruži naznake u pogledu kriterija koje treba uzeti u obzir prilikom tog ispitivanja.
S obzirom na ta uvodna pojašnjenja, na prvom mjestu valja podsjetiti na to da je cilj Direktive 2003/88 uspostaviti minimalne zahtjeve za poboljšanje životnih i radnih uvjeta radnika približavanjem nacionalnih propisa osobito u vezi s trajanjem radnog vremena. To usklađivanje na razini Europske unije u području organizacije radnog vremena ima za cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, osiguravajući im minimalna razdoblja odmora – osobito dnevnog i tjednog – kao i odgovarajuće stanke te predviđajući najveći broj radnih sati tjedno (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2019., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, t.
36.
i
37.
i navedenu sudsku praksu).
Razne odredbe iz Direktive 2003/88 u području najduljeg trajanja rada i najkraćeg trajanja odmora predstavljaju pravila socijalnog prava Unije od posebne važnosti, koja moraju biti na raspolaganju svakom radniku (presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, t.
24.
) i čije poštovanje ne može biti podređeno isključivo ekonomskim razlozima (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
66.
i
67.
).
Usto, utvrđujući pravo svakog radnika na ograničenje najduljeg trajanja rada i na razdoblja dnevnog i tjednog odmora, Direktiva 2003/88 precizira temeljno pravo izričito uspostavljeno u članku 31. stavku 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i mora se posljedično tumačiti s obzirom na taj članak 31. stavak 2. Osobito slijedi da se odredbe Direktive 2003/88 ne mogu tumačiti usko na štetu prava koja radnici imaju na temelju nje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2019., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, t.
30.
do
32.
i navedenu sudsku praksu).
Na drugom mjestu, valja istaknuti da članak 2. točka 1. Direktive 2003/88 pod pojmom „radno vrijeme” podrazumijeva svako vremensko razdoblje tijekom kojeg radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove ili zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom. U skladu s člankom 2. točkom 2. te direktive, pojam „vrijeme odmora” obuhvaća svako vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme.
Slijedi da su ta dva pojma, koja su bila definirana na isti način u Direktivi Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
SL 1993., L 307, str. 18
.), koju je zamijenila Direktiva 2003/88, međusobno isključiva. Radnikovo dežurstvo mora se stoga u svrhu primjene Direktive 2003/88 kvalificirati ili kao „radno vrijeme” ili kao „vrijeme odmora” jer ona ne predviđa međukategoriju (vidjeti u tom smislu presude od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, t.
25.
i
26.
i navedenu sudsku praksu te od 21. veljače 2018., Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, t.
55.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, pojmovi „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” predstavljaju pojmove prava Unije koje valja definirati prema objektivnim značajkama, upućujući na sustav i cilj Direktive 2003/88. Naime, samo takvo autonomno tumačenje može toj direktivi osigurati punu učinkovitost i ujednačenu primjenu tih pojmova u svim državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
58.
).
Stoga, unatoč upućivanju na „nacionalne propise i/ili praksu” u članku 2. Direktive 2003/88, države članice ne mogu jednostrano odrediti doseg pojmova „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”, podređujući bilo kakvom uvjetu ili ograničenju pravo, koje je izravno priznato radnicima tom direktivom, da razdoblja rada i, u vezi s tim, razdoblja odmora budu pravilno uzeta u obzir. Bilo kakvo drukčije tumačenje poništilo bi koristan učinak Direktive 2003/88 i bilo bi u suprotnosti s njezinim ciljem (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
59.
i od 1. prosinca 2005., Dellas i dr.,
C‑14/04
,
EU:C:2005:728
, t.
45.
kao i rješenje od 11. siječnja 2007., Vorel,
C‑437/05
,
EU:C:2007:23
, t.
26.
).
Na trećem mjestu, kada je, preciznije, riječ o razdobljima dežurstava, iz sudske prakse Suda proizlazi da razdoblje u kojem radnik ne izvršava nikakvu aktivnost u korist svojeg poslodavca ne predstavlja nužno „vrijeme odmora” u svrhu primjene Direktive 2003/88.
Tako je, s jedne strane, u pogledu dežurstava koja se obavljaju na mjestu rada koje se ne podudara s radnikovim domicilom Sud presudio da je odlučujući čimbenik kako bi se smatralo da su prisutne značajke pojma „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 činjenica da je radnik obvezan biti fizički prisutan na mjestu koje je odredio poslodavac i da mu ondje bude na raspolaganju kako bi u slučaju potrebe mogao odmah pružiti svoje usluge (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2000., Simap,
C‑303/98
,
EU:C:2000:528
, t.
48.
, od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
63.
i od 1. prosinca 2005., Dellas i dr.,
C‑14/04
,
EU:C:2005:728
, t.
48.
).
U tom pogledu valja precizirati da se radno mjesto mora shvatiti kao svako mjesto u kojem radnik po nalogu svojeg poslodavca mora obavljati posao, uključujući kada to mjesto nije ono na kojem uobičajeno obavlja svoju profesionalnu aktivnost.
Sud je smatrao da je tijekom takvog dežurstva radnik koji je dužan ostati na svojem mjestu rada i biti trenutačno dostupan poslodavcu nužno udaljen od svojeg društvenog i obiteljskog okruženja te ima ograničenu slobodu upravljanja svojim vremenom tijekom kojeg nisu tražene njegove profesionalne usluge. Stoga se cijelo to dežurstvo mora kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, neovisno o poslu koji je radnik zaista obavio tijekom navedenog dežurstva (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
65.
, od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr.,
C‑397/01 do C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, t.
93.
te od 1. prosinca 2005., Dellas i dr.,
C‑14/04
,
EU:C:2005:728
, t.
46.
i
58.
).
S druge strane, Sud je odlučio da se dežurstvo u stanju pripravnosti, iako ne nalaže radniku da ostane na svojem mjestu rada, mora također u cijelosti kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 kada se, s obzirom na objektivan i vrlo značajan učinak nametnutih ograničenja na radnikove mogućnosti da se posveti svojim osobnim i društvenim interesima, ono razlikuje od razdoblja tijekom kojeg radnik mora tek biti na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi on mogao stupiti u kontakt s njim (vidjeti u tom smislu presudu od 21. veljače 2018., Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, t.
63.
do
66.
).
Iz elemenata navedenih u točkama 33. do 36. ove presude i iz potrebe navedene u točki 27. ove presude da se članak 2. točka 1. Direktive 2003/88 tumači s obzirom na članak 31. stavak 2. Povelje proizlazi da pojam „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 obuhvaća cijelo vrijeme dežurstava, uključujući ono u stanju pripravnosti tijekom kojeg su ograničenja nametnuta radniku takve prirode da objektivno i u velikoj mjeri utječu na mogućnost da radnik tijekom tih razdoblja slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i da posveti to vrijeme svojim vlastitim interesima.
Nasuprot tomu, kada ograničenja nametnuta radniku tijekom određenog vremena dežurstva ne dosežu takav intenzitet te mu omogućavaju da upravlja svojim vremenom i posveti se vlastitim interesima bez većih ograničenja, samo ono vrijeme koje je vezano uz obavljanje posla koji je, prema potrebi, zaista izvršen tijekom takvog razdoblja predstavlja „radno vrijeme” u svrhu primjene Direktive 2003/88 (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2000., Simap,
C‑303/98
,
EU:C:2000:528
, t.
50.
i od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, t.
37.
).
U tom pogledu, još valja precizirati da se, u svrhu ocjene je li dežurstvo „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, mogu uzeti u obzir samo ograničenja koja su radniku nametnuta propisom dotične države članice, kolektivnim ugovorom ili odlukom njegova poslodavca, osobito na temelju ugovora o radu, pravilnika o radu ili sustava raspodjele dežurstava između radnika.
Međutim, organizacijske poteškoće koje radniku može uzrokovati dežurstvo i koje ne proizlaze iz takvih ograničenja, nego su, primjerice, posljedica prirodnih elemenata ili njegova slobodnog izbora, ne mogu se uzeti u obzir.
Tako, s jedne strane, velika udaljenost između doma koji je radnik slobodno izabrao i mjesta na koje mora moći stići u određenom roku tijekom dežurstva nije kao takva relevantan kriterij za kvalifikaciju tog cijelog dežurstva „radnim vremenom” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, barem kada je to mjesto njegovo uobičajeno mjesto rada. Naime, u takvom slučaju taj je radnik mogao slobodno ocijeniti udaljenost između navedenog mjesta i svojeg doma (vidjeti,
a contrario
, presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras,
C‑266/14
,
EU:C:2015:578
, t.
44.
).
S druge strane, nedostatak rekreativnih aktivnosti u području iz kojeg se radnik ne može u praksi udaljiti za vrijeme dežurstva u stanju pripravnosti, kao i otežana dostupnost njegova mjesta rada, nisu relevantna okolnost kako bi se to razdoblje kvalificiralo kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88.
Nadalje, ako mjesto rada obuhvaća ili se podudara s radnikovim domicilom, sama okolnost da tijekom dotičnog dežurstva on mora ostati na mjestu rada kako bi mogao u slučaju potrebe biti dostupan svojem poslodavcu nije dovoljna kako bi se to vrijeme kvalificiralo kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88. Naime, u tom slučaju zabrana radniku da napusti svoje mjesto rada ne znači nužno da mora biti udaljen od svojeg obiteljskog i društvenog okruženja. Osim toga, manje je vjerojatno da takva zabrana sama po sebi onemogućava tom radniku da u tom razdoblju slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger,
C‑151/02
,
EU:C:2003:437
, t.
65.
).
Valja još dodati da, kada zbog same prirode mjesta rada radnik u praksi ne raspolaže mogućnošću da napusti to mjesto nakon što je ispunio svoje radno vrijeme, samo razdoblja tijekom kojih se na njega primjenjuju objektivna i vrlo značajna ograničenja, kao što je obveza da bude trenutačno dostupan poslodavcu, moraju se automatski kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, pri čemu su isključena razdoblja tijekom kojih nemogućnost napuštanja mjesta rada ne proizlazi iz takve obveze, nego samo iz specifične prirode tog mjesta.
Kada se zbog nepostojanja obveze ostajanja na mjestu rada dežurstvo ne može automatski kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, na nacionalnim je sudovima da provjere treba li ga ipak tako kvalificirati zbog posljedica svih ograničenja nametnutih radnikovoj mogućnosti da tijekom tog razdoblja slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i posveti se svojim interesima.
U tom pogledu, valja osobito uzeti u obzir rok kojim raspolaže radnik tijekom dežurstva da se vrati obavljanju svojih profesionalnih aktivnosti, računajući od trenutka kada ga njegov poslodavac pozove, u vezi s, prema potrebi, prosječnom učestalošću intervencija koje će taj radnik biti zaista pozvan odraditi tijekom tog dežurstva.
Stoga, kao prvo, kako je to u bitnome iznio nezavisni odvjetnik u točkama 98. do 100. svojeg mišljenja, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir posljedice koje kratkoća roka u kojem se u slučaju potrebne intervencije radnik mora vratiti na posao – što mu u pravilu nalaže da se vrati na svoje mjesto rada – ima na njegovu mogućnost slobodnog upravljanja svojim vremenom.
U tom pogledu, važno je naglasiti da dežurstvo tijekom kojeg radnik može, s obzirom na razuman rok koji mu je dan kako bi se vratio obavljanju profesionalnih aktivnosti, planirati svoje osobne i društvene aktivnosti ne predstavlja
a priori
„radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88. Naprotiv, dežurstvo tijekom kojeg je rok koji je nametnut radniku kako bi se vratio na posao ograničen na nekoliko minuta mora se načelno smatrati u cijelosti kao „radno vrijeme” u smislu te direktive, pri čemu je radnik u tom slučaju u praksi snažno odvraćen od planiranja bilo kakve, makar i kratke rekreacije.
Ipak, utjecaj takvog roka u kojem se treba odazvati na poziv mora se ocijeniti na temelju konkretne procjene, kojom se, prema potrebi, uzimaju u obzir druga ograničenja koja su nametnuta radniku tijekom dežurstva, kao i pogodnosti koje su mu dane u tom razdoblju.
Činjenica da poslodavac, zbog specifične prirode mjesta rada, stavlja radniku na raspolaganje smještaj za zaposlenike koji se nalazi na tom mjestu rada ili u njegovoj neposrednoj blizini ne predstavlja sama po sebi odlučujući čimbenik za kvalifikaciju dežurstava u stanju pripravnosti kao „radnog vremena” u smislu Direktive 2003/88, ako taj radnik tijekom tog dežurstva nije podvrgnut ograničenjima koja bi objektivno i u velikoj mjeri utjecala na njegovu mogućnost da se posveti svojim osobnim interesima.
Kao drugo, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir, zajedno s rokom kojim radnik raspolaže kako bi se vratio obavljanju profesionalnih aktivnosti, prosječnu učestalost stvarnog posla koji taj radnik uobičajeno obavi tijekom svakog od tih dežurstava, kad se ona može objektivno ocijeniti.
Naime, kad se radnika tijekom dežurstva u prosjeku više puta poziva da obavi intervenciju, on raspolaže manjom slobodom upravljanja svojim vremenom tijekom neradnog vremena, s obzirom na to da se ono često prekida. To osobito vrijedi kada intervencije koje se uobičajeno zahtijevaju od radnika tijekom njegova dežurstva nisu zanemariva trajanja.
Slijedi da, ako se radnika tijekom dežurstava često poziva na obavljanje svojih zadaća, koje u pravilu nisu kratkotrajne, sva ta dežurstva načelno čine „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88.
Međutim, okolnost da se radnika tijekom njegovih dežurstava u prosjeku tek rijetko poziva da obavi intervenciju ne može dovesti do toga da se ona smatraju „vremenom odmora” u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2003/88, kada je utjecaj roka nametnutog radniku za vraćanje obavljanju profesionalnih aktivnosti dovoljan da se objektivno i u velikoj mjeri ograniči njegova mogućnost da tijekom tih dežurstava slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene.
U ovom slučaju valja podsjetiti na to da je, prema sudu koji je uputio zahtjev, D. J. tijekom dežurstava u stanju pripravnosti koja su predmet glavnog postupka bio dužan samo biti trenutačno dostupan i u mogućnosti doći na radno mjesto u roku od sat vremena u slučaju potrebe. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da su tom radniku bila nametnuta druga ograničenja niti da je tijekom tih dežurstava prosječna učestalost intervencija radi kojih treba doći na mjesto rada u tom roku bila visoka. Nadalje, navedeni radnik imao je na raspolaganju smještaj za zaposlenike na svojem mjestu rada, u kojem, međutim, nije bio dužan trajno boraviti tijekom navedenih dežurstava.
Ipak je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, s obzirom na sve okolnosti predmeta o kojem je riječ, je li D. J. tijekom svojih dežurstava u stanju pripravnosti bio podvrgnut ograničenjima tolikog intenziteta da su ona objektivno i u velikoj mjeri utjecala na njegovu mogućnost da tijekom tih dežurstava slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu bile tražene i posveti to vrijeme vlastitim interesima.
Na četvrtom mjestu, valja podsjetiti na to da se Direktivom 2003/88, osim posebnog slučaja iz njezina članka 7. stavka 1., koji se odnosi na plaćeni godišnji odmor, uređuju samo određeni vidovi organizacije radnog vremena, u svrhu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, tako da se načelno ne primjenjuje na njihovu naknadu za rad (presuda od 20. studenoga 2018., Sindicatul Familia Constanţa i dr.,
C‑147/17
,
EU:C:2018:926
, t.
35.
).
Stoga način plaćanja radnika za dežurstva ne ulazi u područje primjene Direktive 2003/88, nego mjerodavnih odredaba nacionalnog prava. Ta se direktiva, posljedično, ne protivi primjeni propisa države članice, kolektivnog ugovora o radu ili odluke poslodavca koji u svrhu naknade za dežurstva različito uzima u obzir razdoblja tijekom kojih se zaista obave radne obveze i ona u kojima nije obavljen nikakav stvarni posao, čak i ako se ta razdoblja u svrhu primjene navedene direktive moraju u cijelosti smatrati „radnim vremenom” (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. siječnja 2007., Vorel,
C‑437/05
,
EU:C:2007:23
, t.
35.
).
Također, Direktivi 2003/88 ne protivi se takav propis, kolektivni ugovor o radu ili odluka poslodavca koja, kada je riječ o dežurstvima za koja bi se u cijelosti trebalo smatrati da ne ulaze u pojam „radno vrijeme” u svrhu primjene te direktive, ipak predviđa isplatu iznosa dotičnom radniku kojim se žele nadoknaditi nepogodnosti tih dežurstava za njegovo upravljanje vlastitim vremenom i osobnim interesima.
Na petom mjestu i kao posljednje, iz točke 29. ove presude proizlazi da dežurstva koja ne udovoljavaju uvjetima kako bi se kvalificirala kao „radno vrijeme” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88 treba smatrati, izuzevši vrijeme vezano uz stvarno obavljanje posla tijekom tih dežurstava, „vremenom odmora” u smislu članka 2. točke 2. te direktive i kao takva obračunati u razdoblja najkraćeg dnevnog i tjednog odmora, utvrđena u člancima 3. i 5. te direktive.
Međutim, valja istaknuti da kvalifikacija dežurstva kao „vrijeme odmora” u svrhu primjene Direktive 2003/88 ne utječe na dužnost poslodavaca da poštuju posebne obveze koje imaju na temelju Direktive 89/391, kako bi se zaštitila sigurnost i zdravlje njihovih radnika. Naime, ta direktiva u potpunosti se primjenjuje u području najkraćih razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i najduljeg tjednog radnog vremena, ne dovodeći u pitanje strože i/ili detaljnije odredbe Direktive 2003/88 (presuda od 14. svibnja 2019., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, t.
61.
).
No, kao prvo, iz članka 5. stavka 1. i članka 6. Direktive 89/391 proizlazi da su poslodavci obvezni ocijeniti i spriječiti rizike za sigurnost i zdravlje radnika vezane uz njihovu radnu okolinu (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2001., Komisija/Italija,
C‑49/00
,
EU:C:2001:611
, t.
12.
i
13.
te od 14. lipnja 2007., Komisija/Ujedinjena Kraljevina,
C‑127/05
,
EU:C:2007:338
, t.
41.
), među kojima su određeni psihosocijalni rizici kao što je stres ili izgaranje na poslu.
Kao drugo, kao što to naglašava Europska komisija, čak i kada dežurstva nisu „radno vrijeme” u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2003/88, ona nužno pretpostavljaju da su radniku nametnute profesionalne obveze i stoga isključivo u tom dijelu čine dio njihova radnog okruženja u širem smislu.
Kada se takva dežurstva bez prekida protežu na duga razdoblja ili se događaju u vrlo čestim intervalima, tako da radniku predstavljaju opetovano psihološko opterećenje, čak i niskog stupnja, za njega u praksi može postati vrlo teško u potpunosti izići iz svojeg radnog okruženja u dovoljnom broju uzastopnih sati koji bi mu omogućili neutralizirati učinke rada na njegovu sigurnost i zdravlje. To osobito vrijedi kada se dežurstva odvijaju noću.
Iz toga slijedi da, s obzirom na svoju obvezu da zaštite radnike od psihosocijalnih rizika koji se mogu pojaviti u njihovu radnom okruženju, poslodavci ne mogu uvesti dežurstva koja su toliko dugotrajna ili česta da predstavljaju rizik za sigurnost ili zdravlje radnika, neovisno o činjenici da su ta razdoblja kvalificirana kao „vrijeme odmora” u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2003/88. Na državama članicama je da u svojem nacionalnom pravu utvrde načine provedbe te obveze.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da dežurstvo u stanju pripravnosti – tijekom kojeg radnik mora samo biti dostupan na telefon i u mogućnosti, u slučaju potrebe, doći na svoje mjesto rada u roku od sat vremena, pri čemu može, ali nije dužan boraviti u smještaju za zaposlenike koji mu je poslodavac stavio na raspolaganje na tom mjestu rada – ne čini u cijelosti radno vrijeme u smislu te odredbe, osim ako iz sveobuhvatne procjene svih okolnosti slučaja, osobito posljedica takvog roka i, prema potrebi, prosječne učestalosti intervencija tijekom tog dežurstva, proizlazi da su ograničenja nametnuta tom radniku tijekom tog dežurstva takva da objektivno i u velikoj mjeri utječu na njegovu mogućnost da u tom razdoblju slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i posveti to vrijeme svojim interesima. Nedostatak rekreativnih aktivnosti u neposrednoj blizini tog mjesta nije relevantan u svrhu takve procjene.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

Članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da dežurstvo u stanju pripravnosti – tijekom kojeg radnik mora samo biti dostupan na telefon i u mogućnosti, u slučaju potrebe, doći na svoje mjesto rada u roku od sat vremena, pri čemu može, ali nije dužan boraviti u smještaju za zaposlenike koji mu je poslodavac stavio na raspolaganje na tom mjestu rada – ne čini u cijelosti radno vrijeme u smislu te odredbe, osim ako iz sveobuhvatne procjene svih okolnosti slučaja, osobito posljedica takvog roka i, prema potrebi, prosječne učestalosti intervencija tijekom tog dežurstva, proizlazi da su ograničenja nametnuta tom radniku tijekom tog dežurstva takva da objektivno i u velikoj mjeri utječu na njegovu mogućnost da u tom razdoblju slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i posveti to vrijeme svojim interesima. Nedostatak rekreativnih aktivnosti u neposrednoj blizini tog mjesta nije relevantan u svrhu takve procjene.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovenski