CELEX: 62018CJ0529
Žalba
Pravna načela Unije
Članak 19. Statuta Suda Europske unije
Zastupanje stranaka u postupcima po izravnim tužbama pred sudovima Unije
Odvjetnik koji ima svojstvo treće strane u odnosu na tužitelja
Zahtjev neovisnosti
Odvjetnik koji radi kao suradnik u uredu
Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima

Svojim žalbama PJ i PC zahtijevaju ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 30. svibnja 2018., PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (
T‑664/16
,
EU:T:2018:517
; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je Opći sud, s jedne strane, odbacio kao nedopuštenu tužbu protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 18. srpnja 2016. (predmet R 1670/2015‑4), koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društva Erdmann & Rossi GmbH i osobe PJ, i, s druge strane, obustavio postupak povodom zahtjeva za zamjenu koji je podnio PC.
Pravni okvir
U skladu s prvim do četvrtim stavkom članka 19. Statuta Suda Europske unije, koji se na Opći sud primjenjuje na temelju prvog stavka članka 53. tog statuta:
„Države članice i institucije Unije pred Sudom zastupa zastupnik, koji se imenuje za svaki pojedinačni predmet; zastupniku može pomagati savjetnik ili [odvjetnik].
Države koje su stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL, 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)], a nisu države članice, i u tom Sporazumu navedeno nadzorno tijelo EFTA‑e zastupane su na isti način.
Ostale stranke mora zastupati [odvjetnik].
Samo [odvjetnik] koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru može pred Sudom nastupiti kao zastupnik ili savjetnik neke stranke.”
Člankom 51. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda propisuje se:
„Stranke mora zastupati agent ili odvjetnik, u skladu s uvjetima predviđenim člankom 19. Statuta.”
Okolnosti spora
Okolnosti spora mogu se sažeti na sljedeći način.
PJ je 19. rujna 2011. podnio EUIPO‑u prijavu za registraciju verbalnog znaka „Erdmann & Rossi” kao žiga Europske unije.
Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija odnose se na razrede 12., 37. i 42. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., kako je izmijenjen i dopunjen.
Žig je registriran 3. veljače 2012. pod brojem 010310481.
Društvo Erdmann & Rossi 26. ožujka 2014. podnijelo je zahtjev za proglašenje ništavosti spornog žiga na temelju članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.) (koji je postao članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (
SL 2017., L 154, str. 1
.)).
Odjel za poništaje EUIPO‑a odlukom od 29. lipnja 2015. u cijelosti je odbio zahtjev za proglašavanje žiga ništavim.
Društvo Erdmann & Rossi 18. kolovoza 2015. podnijelo je žalbu pred EUIPO‑om.
Četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odlukom od 18. srpnja 2016. prihvatilo je žalbu i poništilo odluku Odjela za poništaje.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. rujna 2016. PJ je pokrenuo postupak za poništenje odluke od 18. srpnja 2016. Tužbu je potpisala osoba S, u svojstvu odvjetnika.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 31. ožujka 2017. EUIPO je istaknuo prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 3. travnja 2017. EUIPO je obavijestio Opći sud da je od 28. veljače 2017. sporni žig registriran u registru u korist novog nositelja, odnosno društva „[X] [GmbH & Co. KG]”, te od 1. ožujka 2017. u korist osobe PC, nakon što je EUIPO proveo ispravak.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. svibnja 2017. PJ je zatražio, s jedne strane, poduzimanje mjere upravljanja postupkom u vezi sa sumnjama na zlouporabno postupanje s upravnim spisom i, s druge strane, prekid postupka do okončanja kaznenih istraga protiv EUIPO‑ovih suradnika.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. svibnja 2017. odvjetnik S podnio je na temelju članka 174. Poslovnika Općeg suda zahtjev za zamjenu u korist osobe PC.
U aktu podnesenom tajništvu Općeg suda 24. svibnja 2017. PJ je iznio svoja očitovanja na prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo EUIPO.
Pobijanim rješenjem Opći sud odbacio je tužbu kao nedopuštenu zbog toga što tužbu kojom je pokrenut postupak nije potpisao neovisni odvjetnik.
U točki 51. pobijanog rješenja Opći sud podsjetio je na to da na temelju trećeg i četvrtog stavka članka 19. te prvog stavka članka 21. Statuta Suda Europske unije, koji su u skladu s prvim stavkom člankom 53. tog statuta i člankom 73. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda primjenjivi na postupak pred Općim sudom, stranke koje nisu države članice i institucije Europske unije, Nadzorno tijelo EFTA‑e ili države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru mora zastupati odvjetnik koji je ovlašten za zastupanje pred sudom države članice.
U točki 53. pobijanog rješenja Opći je sud naglasio da je ideja uloge odvjetnika u pravnom poretku Unije, koja proizlazi iz pravnih tradicija koje su zajedničke državama članicama i na kojoj se temelji članak 19. Statuta Suda Europske unije, ta da je on suradnik u sudskom postupku od kojeg se zahtijeva da na neovisan način i u najboljem interesu sudovanja stranci pruži pravnu pomoć koja joj je potrebna.
U točki 54. pobijanog rješenja Opći sud je, pozivajući se na presudu od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, t.
24.
i navedena sudska praksa), podsjetio na to da pojam „neovisnosti” odvjetnika nije definiran samo pozitivno, odnosno upućivanjem na etička pravila struke, nego i negativno, odnosno nepostojanjem radnog odnosa između odvjetnika i njegove stranke. U točki 55. tog rješenja Opći je sud smatrao da se to rasuđivanje jednako primjenjuje u situaciji u kojoj je odvjetnika zaposlio subjekt povezan sa strankom koju zastupa ili kada je odvjetnik ugovorom građanskog prava povezan s tužiteljem.
Nakon što je u točki 56. pobijanog rješenja Opći sud podsjetio na to da odvjetnik neprivilegirane stranke usto ne smije biti osobno povezan s predmetom o kojem je riječ ili biti u odnosu ovisnosti sa svojom strankom koji bi bio takve prirode da ugrožava mogućnost ispunjavanja svoje osnovne uloge suradnika u sudskom postupku na najprikladniji način, on je iz toga u točki 57. tog rješenja zaključio da se zahtjevom neovisnosti ne nastoji samo isključiti slučajeve zastupanja opunomoćitelja od strane zaposlenika ili onih koji su o njemu ekonomski ovisni nego o širem zahtjevu čije je poštovanje potrebno ispitati u svakom slučaju zasebno.
U ovom je slučaju Opći sud u točki 62. pobijanog rješenja istaknuo da je PJ bio jedan od osnivača odvjetničkog ureda Z i jedan od jedina dva partnera u tom uredu, da je PJ ovlastio taj ured da posredstvom odvjetnika S, koji je nastupao za račun tog ureda, osigura njegovo zastupanje u okviru postupka povodom tužbe pred Općim sudom i da je taj odvjetnički ured, koji je registriran kao privatnopravno partnerstvo za obavljanje samostalne djelatnosti, zaseban pravni subjekt u odnosu na osobu PJ.
U točki 63. pobijanog rješenja Opći je sud smatrao da je, zbog okolnosti da se odluke u odvjetničkom uredu Z donose jednoglasno, PJ u svojstvu partnera imao stvarnu kontrolu nad svim odlukama tog ureda, uključujući one koje se odnose na suradnike ureda, u koje se ubraja i odvjetnik S. Konkretno, Opći je sud naglasio da odvjetnik S ne uživa u pogledu osobe PJ isti stupanj neovisnosti kao odvjetnik koji radi u uredu koji nije onaj u kojem je njegova stranka jedan od partnera i da bi mnogo teže mogao otkloniti eventualne napetosti između svojih profesionalnih obveza i ciljeva koje njegova stranka želi ostvariti.
Opći je sud iz toga u točki 64. pobijanog rješenja zaključio da odnos odvjetnika S s odvjetničkim uredom Z može utjecati na njegovu neovisnost, s obzirom na to da se interesi ureda u velikoj mjeri miješaju s interesima osobe PJ i da postoji opasnost da na profesionalno mišljenje odvjetnika S barem djelomično utječe njegovo profesionalno okruženje.
Opći je sud u točki 65. pobijanog rješenja smatrao da je profesionalna veza koju je odvjetnik S održavao s osobom PJ u vrijeme podnošenja tužbe takve prirode da se njome dovodi u opasnost mogućnost ispunjavanja njegove osnovne uloge suradnika u sudskom postupku na najprikladniji način.
Što se tiče zahtjeva za zamjenu, Opći je sud u točki 78. pobijanog rješenja utvrdio da zahtjev za zamjenu u slučaju u kojem je njegov podnositelj usko povezan s tužiteljem gubi svaku relevantnost u trenutku odbacivanja tužbe kao nedopuštene zbog nepravilnosti povezane sa zastupanjem tužitelja.
U točki 80. pobijanog rješenja Opći je sud dodao da u svakom slučaju, imajući u vidu činjenicu da se uvjeti za zastupanje iz članka 19. Statuta Suda Europske unije primjenjuju i u okviru zahtjeva za zamjenu, odvjetnik S, koji je potpisao zahtjev za zamjenu, nije neovisni odvjetnik u odnosu na osobu PC, s obzirom na to da je upravitelj osobe PC bila osoba PJ.
Opći je sud iz toga u točki 81. pobijanog rješenja zaključio da se obustavlja postupak o zahtjevu za zamjenu.
Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
Osobe PJ i PC podnijele su 9. i 10. kolovoza 2018. zasebne žalbe protiv pobijanog rješenja.
Odlukom od 29. studenoga 2018. predsjednik Suda odredio je prekid postupka u dvama predmetima do objave presude u spojenim predmetima Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (C‑515/17 P i C‑561/17 P).
Sud je 4. veljače 2020. donio presudu Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA (
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
).
Postupak je nastavljen odlukom od 6. veljače 2020.
Odlukom od 18. svibnja 2021. postupci povodom dviju žalbi spojeni su u svrhu provođenja usmenog dijela postupka i donošenja presude.
Svojom žalbom u predmetu C‑529/18 P, PJ od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i
–
naloži snošenje troškova EUIPO‑u i društvu Erdmann & Rossi.
Svojom žalbom u predmetu C‑531/18 P, PC od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i
–
naloži snošenje troškova EUIPO‑u i društvu Erdmann & Rossi.
U obama predmetima, EUIPO i društvo Erdmann & Rossi od Suda zahtijevaju da:
–
odbije žalbe i
–
naloži osobama PJ i PC snošenje troškova.
O žalbama
PJ u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑529/18 P ističe tri žalbena razloga, koji se odgovarajuće odnose na povredu trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije, iskrivljavanje činjenica te povredu prvog i drugog stavka članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
PC u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑531/18 P ističe također tri žalbena razloga, koji se odgovarajuće odnose na pogrešno utvrđenje obustave postupka o zahtjevu za zamjenu, povredu trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije te povredu prvog i drugog stavka članka 47. Povelje.
S obzirom na utvrđenu povezanost između, s jedne strane, prvog i drugog žalbenog razloga u predmetu C‑529/18 P i, s druge strane, drugog žalbenog razloga u predmetu C‑531/18 P, navedene žalbene razloge valja razmotriti zajedno.
Prvi i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑529/18 P kao i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P
Argumentacija stranaka
Prvim žalbenim razlogom u predmetu C‑529/18 P, koji se odnosi na povredu trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije, PJ prigovara Općem sudu da je pogrešno primijenio obvezu kojom se neprivilegiranim strankama nalaže da ih zastupa odvjetnik.
Naime, Opći je sud preširoko tumačio zahtjeve koji se odnose na neovisnost odvjetnika, pri čemu to tumačenje nije opravdano ni tekstom ni smislom navedenog članka 19. niti ima bilo kakvu potporu u sudskoj praksi Suda. To je tumačenje u potpunosti neočekivano i u suprotnosti je s načelom pravne sigurnosti.
Tako PJ, kao prvo, tvrdi da je u slučaju kad je tužitelj fizička osoba sama okolnost da je odvjetnik kojeg on ovlasti druga fizička osoba dovoljna da ispuni svrhu trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije.
PJ podsjeća na to da se zahtjevom da zastupanje pred sudovima Unije obavlja neovisna treća strana nastoji, s jedne strane, spriječiti to da privatne stranke u sudskim postupcima nastupaju same a ne preko posrednika i, s druge strane, osigurati da pravne osobe brani zastupnik koji je dovoljno odvojen od pravne osobe koju zastupa.
Kao drugo, PJ smatra da čak i ako se primijeni u ovom predmetu kriterij ocjene neovisnosti odvjetnika koji se koristi u odnosu na pravne osobe, ne postoji nikakva osnova za tako široko tumačenje kao što je ono koje je primijenio Opći sud. Naime, Opći sud pogrešno je primijenio sudsku praksu koja se odnosi na pravnike u poduzećima te je prekoračio granice situacija koje utječu na neovisnost odvjetnika, s obzirom na to da obično postojanje ekonomske veze između odvjetnika i njegove stranke nije dovoljno za zaključak o nepostojanju neovisnosti.
Situacija u ovom predmetu nije usporediva sa situacijom u predmetu u kojem je donesena presuda od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
), na koju se Opći sud pozvao u pobijanom rješenju. Naime, interesi osobe PJ kao poduzetnika i nositelja predmetnog žiga nisu ni na koji način istovjetni interesima odvjetničkog ureda Z u kojem radi odvjetnik S, niti se s njima miješaju. Osim toga, ne postoji nikakva opasnost da odvjetnik S ne bi mogao riješiti eventualne sukobe između svoje funkcije suradnika u sudskom postupku i interesa osobe PJ, s obzirom na to da je svrha pravila struke upravo sprečavanje takvih sukoba. Usto, PJ ne raspolaže nikakvim sredstvom za davanje uputa odvjetniku S, s obzirom na to da u pogledu svakodnevnih pitanja odvjetničkim uredom Z upravlja drugi partner a sve se važne odluke donose jednoglasno.
Drugim žalbenim razlogom PJ prigovara Općem sudu da je iskrivio činjenice u okviru primjene trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije, s obzirom na to da se utvrđenja koja se odnose na nepostojanje neovisnosti odvjetnika S temelje na pretpostavkama koje nisu činjenično potkrijepljene. Naime, zaključak Općeg suda iz točke 63. pobijanog rješenja o teškoćama s kojima bi se odvjetnik S suočio pri otklanjanju eventualnih napetosti između svojih profesionalnih obveza i ciljeva koje njegova stranka nastoji ostvariti nije ni na koji način potkrijepljen.
Društvo Erdmann & Rossi osporava činjenice koje navodi PJ u pogledu njegove ovlasti u odvjetničkom uredu Z i neovisnosti odvjetnika S. To društvo smatra da uvjet neovisnosti iz stavka trećeg članka 19. Statuta Suda Europske unije ne može biti ispunjen običnim poštovanjem njemačkih pravila struke jer pojam „[odvjetnik]” u smislu te odredbe treba tumačiti s obzirom na pravo Unije. Ono smatra da u ovom slučaju nije poštovan kriterij neovisnosti jer odvjetnika S nije ovlastio PJ nego odvjetnički ured Z, u obliku privatnopravnog partnerstva za obavljanje samostalne djelatnosti. Međutim, u okviru vođenja postupka, partnerstvo za obavljanje samostalne djelatnosti djeluje posredstvom svojih partnera i zastupnika tako da postoji istovjetnost opunomoćitelja i punomoćnika.
EUIPO najprije pojašnjava da je u okviru zahtjeva za proglašenje ništavosti koji je podnijelo društvo Erdmann & Rossi žalbeno vijeće EUIPO‑a utvrdilo da je PJ očito postupao prijevarno jer je registraciju znaka koju mu je povjerila njegova ranija stranka zatražio u svoje ime a na njezinu štetu. Žalbeno vijeće smatra da to ponašanje nije u skladu s ugovornim i postugovornim obvezama koje proizlaze iz odnosa osobe PJ sa svojom strankom.
EUIPO ističe da je Opći sud pravilno protumačio dva kriterija utvrđena u trećem stavku članka 19. Statuta Suda Europske unije, to jest da je zastupnik treća strana koja je odvjetnik.
Iako EUIPO priznaje da obavljanje odvjetničke profesije kao nesamostalne djelatnosti može biti u skladu s etičkim pravilima, on ipak smatra da zaposleni odvjetnik nema zahtijevanu neovisnost u slučaju kada je stranka njegov poslodavac, s obzirom na to da tada može teže riješiti eventualne sukobe između svojih profesionalnih obveza i ciljeva svojeg poslodavca. To je slučaj i kada je poslodavac pravna osoba koja je različita od fizičke osobe stranke, ali je ta fizička osoba partner u toj pravnoj osobi, jer, s činjeničnog stajališta, odluke donose fizičke osobe, osobito kada postupaju protivno etičkim pravilima.
Osim toga, EUIPO smatra da je odnos između partnera i odvjetnika koji je član odvjetničkog ureda usporediv s odnosom pravnika u poduzeću. Iako odvjetnik koji radi u svojstvu suradnika u uredu može u slučaju kada zastupa stranke koji su treća strana u odnosu na navedeni ured biti neovisan uz poštovanje etičkih pravila, ta neovisnost više ne postoji kada treba zastupati partnera iz ureda u kojem taj odvjetnik također radi, osobito kada mu je taj partner hijerarhijski nadređen.
EUIPO zaključuje da u predmetima u kojima postoji radni odnos ili drugi oblik ovisnosti koji može onemogućiti zastupanje u smislu prvog stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije valja razmotriti svaki slučaj zasebno. Međutim, takvo razmatranje je činjenično pitanje koje nije obuhvaćeno nadzorom Suda u okviru žalbe.
Što se tiče drugog žalbenog razloga, koji se odnosi na navodno iskrivljavanje činjenica, EUIPO smatra da PJ zapravo zahtijeva da ih Sud ponovno ocjenjuje.
Ocjena Suda
Uvodno, kad je riječ o EUIPO‑vim argumentima koji se temelje na nedopuštenosti prvog i drugog žalbenog razloga u predmetu C‑529/18 P zbog toga što se tiču činjeničnih pitanja, valja podsjetiti na to da iz članka 256. UFEU‑a i prvog stavka članka 58. Statuta Suda Europske unije proizlazi da je samo Opći sud nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju u kojem materijalna netočnost njegovih tvrdnji proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni i, s druge strane, za ocjenu tih činjenica. Ta ocjena ne čini, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, pravno pitanje koje je, kao takvo, podložno nadzoru Suda. Kad Opći sud utvrdi ili ocijeni činjenice, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan za nadzor pravne kvalifikacije tih činjenica i pravnih zaključaka do kojih je Opći sud došao na temelju tih činjenica (presuda od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
47.
).
Kako bi se u predmetnom slučaju ocijenila priroda poslovnog odnosa između osobe PJ i njezina zastupnika, Opći sud donio je zaključak na temelju činjeničnih elemenata čiju kvalifikaciju Sud može nadzirati, među ostalim, s obzirom na članak 19. Statuta Suda Europske unije.
Posljedično tomu, valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo EUIPO.
Kad je riječ o meritumu, valja podsjetiti na to da se trećim i četvrtim stavkom članka 19. Statuta Suda Europske unije, koji se u skladu s njegovim člankom 56. primjenjuje na postupak pred Općim sudom, propisuju dva zasebna i kumulativna uvjeta u pogledu zastupanja pred sudovima Unije stranke koja nije obuhvaćena prvim dvama stavcima članka 19. tog statuta, odnosno prvim se uvjetom nalaže obveza da stranke koje nisu obuhvaćene prvim dvama stavcima navedenog članka 19. zastupa odvjetnik, a drugim se uvjetom propisuje da stranku pred sudovima Unije može zastupati ili je savjetovati samo odvjetnik koji je ovlašten za zastupanje pred sudom države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (presuda od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
55.
i navedena sudska praksa).
Kad je riječ o tom drugom uvjetu, iz teksta četvrtog stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije proizlazi da se njegov smisao i doseg moraju tumačiti upućivanjem na predmetno nacionalno pravo. U ovom slučaju nije bilo sporno da je odvjetnik koji je zastupao osobu PJ u prvostupanjskom postupku ispunjavao navedeni uvjet.
Što se tiče prvog uvjeta, koji se odnosi na pojam „[odvjetnik]”, Sud je smatrao da s obzirom na to da se trećim stavkom članka 19. Statuta Suda Europske unije ne upućuje na nacionalno pravo država članica, taj pojam valja tumačiti autonomno i ujednačeno u čitavoj Uniji, vodeći računa ne samo o tekstu te odredbe, već i o njezinu kontekstu i cilju (presuda od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
57.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, i kao što je to istaknuo Opći sud u točki 52. pobijanog rješenja, iz trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije i osobito iz uporabe pojma „zastupati” proizlazi da „stranka” u smislu te odredbe, bez obzira na svoje svojstvo, nije ovlaštena samostalno nastupati pred sudom Unije, već se mora koristiti uslugama treće strane. Stoga, podnošenje tužbe koju je potpisao sâm tužitelj ne može biti dostatno za pokretanje postupka i to čak i ako je tužitelj odvjetnik ovlašten za zastupanje pred nacionalnim sudom (presuda od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
58.
i
59.
i navedena sudska praksa).
To utvrđenje potvrđuje kontekst trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije, iz kojeg izričito proizlazi da stranku koja nije obuhvaćena prvim dvama stavcima tog članka može pred sudom zastupati samo odvjetnik, dok stranke obuhvaćene tim prvim dvama stavcima može zastupati agent kojemu u slučaju potrebe mogu pomagati savjetnik ili odvjetnik (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
60.
).
Navedeno stajalište potkrijepljeno je ciljem odvjetničkog zastupanja stranaka koje nisu obuhvaćene prvim dvama stavcima članka 19. Statuta Suda Europske unije, a koji se sastoji, s jedne strane, od sprečavanja samostalnog nastupanja stranaka pred sudovima, bez posrednika, i, s druge strane, od jamstva zastupanja pravnih osoba po zastupniku koji je u dovoljnoj mjeri odvojen od pravne osobe koju zastupa (presuda od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
61.
i navedena sudska praksa).
U tom je pogledu Sud istaknuo da je cilj zadaće odvjetničkog zastupanja iz trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije, koje se obavlja u interesu dobrog sudovanja, prije svega što bolje zaštititi i braniti interese opunomoćitelja, posve neovisno i uz poštovanje zakona te pravila struke i etičkih pravila (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
62.
).
Točno je da je pojam „neovisnost” odvjetnika prvotno bio razvijen u kontekstu povjerljivosti dokumenata u području tržišnog natjecanja, s obzirom na to da je u tom pogledu u sudskoj praksi, kako je navedena u točkama 53. i 63. pobijanog rješenja, pojašnjeno da je odvjetnik suradnik u sudskom postupku koji je pozvan da u najboljem interesu sudovanja stranci pruži pravnu pomoć (vidjeti u tom smislu presude od 18. svibnja 1982., AM & S Europe/Komisija,
155/79
,
EU:C:1982:157
, t.
24.
i od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, t.
42.
). Međutim, valja navesti da se značenje tog pojma promijenilo u području zastupanja pred sudovima Unije, pri čemu je sada prevladavajući kriterij u tom pogledu zaštita i obrana interesa stranke, uz poštovanje primjenjivih zakona te pravila struke i etičkih pravila (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
62.
).
U skladu sa sudskom praksom Suda, zahtjev neovisnosti ne definira se samo negativno, odnosno nepostojanjem radnog odnosa, nego i pozitivno, odnosno upućivanjem na etički kodeks (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to Opći sud pojasnio u točki 54. pobijanog rješenja, zahtjev neovisnosti odvjetnika u specifičnom kontekstu članka 19. Statuta Suda Europske unije nužno podrazumijeva nepostojanje radnog odnosa između tog odvjetnika i njegove stranke.
Usto, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 55. pobijanog rješenja, to se rasuđivanje primjenjuje u jednakoj mjeri u situaciji u kojoj je odvjetnika zaposlio subjekt povezan sa strankom koju zastupa (presuda od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija,
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, t.
25.
).
Kad je riječ o pozitivnoj definiciji pojma „neovisnost”, koju mora posjedovati odvjetnik, Sud je izričito istaknuo da se tu neovisnost ne smije shvatiti kao nepostojanje bilo kakve veze između odvjetnika i njegove stranke, nego samo one kojom se očito ugrožava njegova sposobnost da osigura svoju zadaću pružanja obrane na način da što bolje služi interesima svoje stranke, uz poštovanje zakona te pravila struke i etičkih pravila (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
62.
do
64.
).
Osnovanost prvog i drugog žalbenog razloga u predmetu C‑529/18 P kao i drugog žalbenog razloga u predmetu C‑531/18 P treba ocijeniti s obzirom na prethodna razmatranja.
U tom je pogledu Opći sud u točkama 54. i 55. pobijanog rješenja u biti smatrao da, kad je riječ o ocjeni neovisnosti odvjetnika, položaj odvjetnika koji je s tužiteljem povezan građanskopravnim ugovorom treba izjednačiti sa situacijom radnog odnosa, što podrazumijeva nepostojanje neovisnosti odvjetnika.
Međutim, kao što je to Sud već istaknuo, sâmo postojanje bilo kakve građanskopravne ugovorne veze između odvjetnika i njegove stranke nije dovoljno da bi se smatralo da se taj odvjetnik nalazi u situaciji koja očito ugrožava njegovu sposobnost da uz poštovanje kriterija neovisnosti brani interese svoje stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 4. veljače 2020., Uniwersytet Wrocławski i Poljska/REA,
C‑515/17 P i C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, t.
66.
i
67.
).
K tomu, Opći sud pogrešno je protumačio kriterij neovisnosti u smislu članka 19. Statuta Suda Europske unije smatrajući u točki 57. pobijanog rješenja da se zahtjev da zastupanje obavlja neovisna treća strana ne može shvatiti kao zahtjev koji je samo usmjeren na isključenje slučajeva zastupanja opunomoćitelja od strane zaposlenika i onih koji su o njemu ekonomski ovisni, nego da on predstavlja širi zahtjev čije je poštovanje potrebno ispitati u svakom slučaju zasebno.
Naime, kako bi se uzeo u obzir cilj zadaće odvjetničkog zastupanja, zahtjev neovisnosti koji se pravom Unije nalaže zastupnicima neprivilegiranih stranaka mora se tumačiti na način da se slučajevi nedopuštenosti zbog neispunjenja zadaće zastupanja ograniče na one u kojima je očito da odvjetnik ne može osigurati svoju zadaću obrane na način da najbolje služi interesima svoje stranke pa ga u njezinu interesu treba izuzeti.
Međutim, valja podsjetiti na to da, ako iz obrazloženja presude Općeg suda proizlazi da je povrijeđeno pravo Unije, ali je njezina izreka utemeljena na drugim pravnim razlozima, žalbu treba odbiti (presuda od 22. rujna 2020., Austrija/Komisija,
C‑594/18 P
,
EU:C:2020:742
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju nesporno je da je PJ, koji je odvjetnik i koji istodobno obavlja djelatnost u području davanja licencija za žigove, ovlastio odvjetnički ured Z, privatnopravno partnerstvo za obavljanje samostalne djelatnosti čiji je on jedan od dvojice partnera osnivača, kako bi osigurao svoje zastupanje u okviru sudskog postupka koji se odnosi na žig čiji je on nositelj i da je osoba S, odvjetnik koji u navedenom uredu radi kao suradnik, bila zadužena za to zastupanje.
Nakon što je u točkama 62. i 63. pobijanog rješenja Opći sud analizirao strukturu odvjetničkog ureda Z i postupak odlučivanja u njemu, on je u točki 63. tog rješenja zaključio da je PJ imao stvarnu kontrolu nad odlukama odvjetničkog ureda u pogledu odvjetnika S i da je učinak te okolnosti bio taj da taj odvjetnik, unatoč tomu što podliježe pravilima struke odvjetničke profesije, ne uživa isti stupanj neovisnosti kao i odvjetnik koji radi u uredu koji nije ured u kojem je njegova stranka partner.
U tom pogledu valja utvrditi da se odnos koji povezuje odvjetnika S s odvjetničkim uredom Z, pa čak i osobom PJ u svojstvu partnera u tom odvjetničkom uredu, ne može automatski smatrati radnim odnosom koji podrazumijeva nepostojanje bilo kakve neovisnosti, kao što to proizlazi iz točaka 66. do 68. ove presude.
Naime, opće je poznato da se odvjetnička profesija može obavljati u različitim oblicima, koji mogu podrazumijevati i samostalnog odvjetnika ali i velike međunarodne urede. Na odvjetnicima koji se udružuju je da odrede načine svoje suradnje te njihovi ugovorni odnosi mogu imati čak oblik nesamostalne djelatnosti ako je to dopušteno primjenjivim zakonom, nacionalnim pravilima struke i etičkim pravilima. Doista, treba pretpostaviti da odvjetnik koji je suradnik u uredu, čak i ako obavlja svoju profesiju u okviru ugovora o radu, ispunjava iste zahtjeve neovisnosti kao i odvjetnik koji radi samostalno ili kao partner u uredu.
Međutim, iako postoji pretpostavka da odvjetnik koji je suradnik u uredu u načelu ispunjava zahtjeve neovisnosti u smislu članka 19. Statuta Suda Europske unije, uključujući u slučaju da obavlja svoje dužnosti u okviru ugovora o radu ili drugog podređenog odnosa, valja provesti razlikovanje s obzirom na položaj zastupane stranke.
Naime, iako situacija u kojoj je stranka fizička ili pravna osoba koja je treća strana u odnosu na odvjetnički ured u kojem predmetni suradnik obavlja svoje dužnosti ne predstavlja poseban problem u pogledu njegove neovisnosti, to ne vrijedi za situaciju u kojoj je sâma stranka, fizička osoba, jedan od partnera i osnivački član odvjetničkog ureda te stoga može ostvarivati stvarnu kontrolu nad suradnikom. U toj potonjoj situaciji treba smatrati da su veze koje postoje između odvjetnika koji je suradnik i stranke koja je partner takve da očito ugrožavaju neovisnost odvjetnika.
S obzirom na prethodno navedeno i kao zamjensko obrazloženje, prvi i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑529/18 P, kao i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P, valja odbiti kao neosnovane.
Treći žalbeni razlog u predmetu C‑529/18 P i treći žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P
Argumentacija stranaka
Trećim žalbenim razlogom u predmetu C‑529/18 P, koji se odnosi na povredu prvog i drugog stavka članka 47. Povelje, PJ tvrdi da široko tumačenje Općeg suda ima znatne posljedice ne samo na slobodno obavljanje odvjetničke profesije u Europi, nego i na temeljna prava osoba kojima je uskraćena djelotvorna sudska zaštita. Argumentacija na koju se poziva PC u okviru trećeg žalbenog razloga u predmetu C‑531/18 P u biti je istovjetna.
PJ tvrdi da se pobijanim rješenjem povređuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu s obzirom na to da to pravo podrazumijeva djelotvoran pristup sudovima. PJ u tom pogledu pojašnjava da bi bio mogao imenovati drugog odvjetnika unutar roka da ga je Opći sud bio pravodobno obavijestio o postojanju moguće nepravilnosti u pogledu pravnog zastupanja.
Društvo Erdmann & Rossi i EUIPO smatraju da u ovom slučaju ne postoji nikakva povreda prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da je načelo djelotvorne sudske zaštite prava koja osobe izvode iz prava Unije, na koje se upućuje i u članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU‑a, opće načelo prava Unije koje proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama i da je ono sada potvrđeno člankom 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2019., ESB i dr./Trasta Komercbanka i dr.,
C‑663/17 P, C‑665/17 P i C‑669/17 P
,
EU:C:2019:923
, t.
55.
i navedenu sudsku praksu).
Djelotvorna sudska zaštita fizičke osobe kao što je to PJ, koji je nositelj žiga koji je bio predmet zahtjeva za proglašenje žiga ništavim, osigurana je pravom na podnošenje tužbe pred sudom Unije protiv odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a o poništenju, a kojim on raspolaže.
Što se tiče mogućnosti otklanjanja nedostataka, iz sudske prakse Suda proizlazi da iako se Statutom Suda Europske unije i Poslovnikom Općeg suda predviđa mogućnost otklanjanja nedostataka tužbe kojom se ne poštuju određeni formalni zahtjevi, nepoštovanje obveze da zastupanje obavlja odvjetnik koji je ovlašten za zastupanje pred sudom države članice ili druge države članice koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ne nalazi se među zahtjevima u pogledu kojih je moguće otkloniti nedostatke nakon isteka roka za tužbu, u skladu s drugim stavkom članka 21. tog statuta i člankom 44. stavkom 6. tog poslovnika, koji je u međuvremenu postao članak 78. stavak 6. navedenog poslovnika (rješenja od 27. studenoga 2007., Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret i Akar/Komisija,
C‑163/07 P
,
EU:C:2007:717
, t.
26.
i od 20. veljače 2008., Comunidad Autónoma de Valencia/Komisija,
C‑363/06 P
, neobjavljeno,
EU:C:2008:99
, t.
34.
).
Točno je da je na temelju članka 55. stavka 3. Poslovnika Općeg suda moguće odrediti novog zastupnika stranke ako Opći sud odluči isključiti onog koji je prvotno određen jer smatra da je njegovo ponašanje, kako je predviđeno člankom 55. stavkom 1. navedenog poslovnika, nespojivo s dostojanstvom Općeg suda ili zahtjevima dobrog sudovanja.
Međutim, u slučaju kao što je to onaj istaknut u točki 81. ove presude, nijednom se odredbom Poslovnika Općeg suda ili Statuta Suda Europske unije trenutačno ne obvezuje Opći sud ili Sud niti da upozori podnositelja pravnog sredstva niti da mu omogući određivanje novog zastupnika tijekom postupka.
Iz prethodno navedenog proizlazi da treći žalbeni razlog u predmetu C‑529/18 P i treći žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P treba odbiti kao neosnovane.
Prvi žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P
Argumentacija stranaka
Prvim žalbenim razlogom u predmetu C‑531/18 P, PC prigovara Općem sudu da je utvrdio da valja obustaviti postupak povodom zahtjeva za zamjenu u korist osobe PC.
Društvo Erdmann & Rossi i EUIPO zahtijevaju odbijanje tog žalbenog razloga.
Ocjena Suda
Budući da se ovom presudom potvrđuje odluka Općeg suda kojom je tužba osobe PJ odbačena kao nedopuštena zbog nepravilnosti u pravnom zastupanju, valja utvrditi da zahtjev za zamjenu više nije relevantan i da postupak povodom tog zahtjeva treba obustaviti.
Prvi žalbeni razlog u predmetu C‑531/18 P stoga također treba odbiti.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da su u ovom slučaju društvo Erdmann & Rossi i EUIPO zatražili da se osobama PJ i PC naloži snošenje troškova, a one nisu uspjele u postupku, valja im naložiti snošenje troškova ovog žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalbe se odbijaju.

2.
Osobi PJ nalaže se snošenje troškova u predmetu C‑529/18 P u pogledu postupka povodom ove žalbe i postupka pred Općim sudom.

3.
Osobi PC nalaže se snošenje troškova u predmetu C‑531/18 P u pogledu postupka povodom ove žalbe i postupka pred Općim sudom.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački