CELEX: 62018CJ0348
Trimitere preliminară
Prelevare suplimentară în sectorul laptelui și al produselor lactate
Regulamentul (CEE) nr. 3950/92
Articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf
Stabilire a contribuției producătorilor la plata prelevării suplimentare datorate
Realocarea cantităților de referință neutilizate
Măsură națională prin care cantitățile neutilizate se realocă pe baza unor criterii obiective de prioritate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului din 28 decembrie 1992 de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate (
JO 1992, L 405, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 (
JO 1999, L 160, p. 73
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 3950/92”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice, pe de o parte, și Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (Agenția pentru acordarea de ajutoare în sectorul agricol, Italia), pe de altă parte, în legătură cu egalizarea națională a cotelor pentru produsele lactate, pentru perioada de comercializare a laptelui și a produselor lactate cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul nr. 3950/92
Primul, al treilea, al șaselea și al șaptelea considerent ale Regulamentului nr. 3950/92 au următorul cuprins:
„întrucât, în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 856/84 al Consiliului din 31 martie 1984 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 804/68 privind organizarea comună a pieței în sectorul laptelui și al produselor lactate [(
JO 1984, L 90, p. 10
)], în acest sector a fost introdus un nou regim de prelevări suplimentare, începând cu 2 aprilie 1984; întrucât scopul acestui regim, introdus pe o perioadă de nouă ani, care expiră la 31 martie 1993, era reducerea dezechilibrului dintre cerere și ofertă pe piața laptelui și a produselor lactate, precum și a excedentelor structurale rezultate; întrucât regimul rămâne necesar pe viitor, pentru atingerea unui echilibru de piață mai bun; întrucât trebuie să se continue aplicarea acestuia pentru șapte noi perioade consecutive a câte 12 luni fiecare, începând cu 1 aprilie 1993;
[…]
întrucât metoda adoptată în 1984, constând în aplicarea unei prelevări pe cantitățile de lapte colectate sau vândute pentru consum direct ce depășesc un anumit prag garantat ar trebui menținută; întrucât pragul menționat se exprimă pentru fiecare stat membru printr‑o cantitate totală garantată, care nu poate depăși valoarea cantităților alocate individual atât pentru livrări, cât și pentru vânzările destinate consumului direct; […]
[…]
întrucât, dacă se depășește oricare dintre cantitățile globale garantate, consecințele pentru statele membre constau în faptul că producătorii care au contribuit la această depășire trebuie să plătească prelevarea; […]
întrucât, pentru a menține regimul suficient de flexibil, sunt necesare prevederi pentru ca depășirile individuale să fie egalate pentru toate tipurile de cantități individuale de referință, pe teritoriul unui stat membru; întrucât în cazul livrărilor, care reprezintă aproape totalitatea cantităților comercializate, nevoia de a asigura deplina eficacitate a prelevării în toată Comunitatea justifică, în principiu, menținerea posibilității ca statele membre să aleagă, în continuare, dintre două metode de egalare a depășirilor cantităților individuale de referință, ținând seama de diversitatea producției de lapte și a structurilor de colectare; întrucât în legătură cu acestea, statele membre trebuie să fie autorizate să nu efectueze realocarea națională sau între cumpărători a cantităților de referință, la sfârșitul unei perioade, ci să folosească acest surplus provenit din prelevări pentru finanțarea programelor naționale de restructurare și/sau pentru restituirea acestuia către anumite categorii de producători sau către producători care se află în situații excepționale.” [traducere neoficială]
Articolul 1 din Regulamentul nr. 3950/92 prevede:
„Pentru opt noi perioade consecutive de douăsprezece luni, începând cu 1 aprilie 2000, producătorii de lapte de vacă plătesc o prelevare suplimentară pe cantitățile de lapte sau de echivalent‑lapte livrate unui cumpărător sau vândute direct pentru consum, pe perioada de douăsprezece luni, și care depășesc o cantitate ce urmează a fi stabilită.
Prelevarea reprezintă 115 % din prețul orientativ al laptelui.” [traducere neoficială]
Articolul 2 din acest regulament prevede:
„(1)   Prelevarea este datorată pentru toate cantitățile de lapte sau de echivalent‑lapte comercializate în această perioadă de douăsprezece luni care depășesc cantitățile prevăzute la articolul 3. Prelevarea se distribuie între producătorii care au contribuit la această depășire.
În conformitate cu o decizie a statului membru, contribuția producătorilor la plata prelevării datorate se stabilește, după ce cantitățile de referință neutilizate sunt sau nu sunt realocate, fie la nivelul cumpărătorului, în funcție de surplusul rămas după ce cantitățile de referință neutilizate au fost alocate proporțional fiecărui producător, fie la nivel național, în funcție de depășirea cantității de referință de care dispune fiecare producător.
[…]
(4)   În cazul în care prelevarea este datorată, iar cuantumul perceput este mai mare, statul membru poate repartiza excedentul perceput pentru finanțarea măsurilor prevăzute la articolul 8 prima liniuță și/sau să îl ramburseze producătorilor care fac parte din categorii prioritare stabilite de statul membru în temeiul unor criterii obiective care trebuie determinate ori care se confruntă cu o situație excepțională rezultată dintr‑o dispoziție națională care nu are nicio legătură cu acest regim.” [traducere neoficială]
Articolul 10 din regulamentul menționat prevede că prelevarea este considerată ca făcând parte din intervențiile destinate să stabilizeze piețele agricole și este alocată finanțării cheltuielilor din sectorul laptelui.
Regulamentul (CEE) nr. 536/93
Al șaselea considerent al Regulamentului (CEE) nr. 536/93 al Comisiei din 9 martie 1993 de stabilire a modalităților de aplicare a prelevării suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate (
JO 1993, L 57, p. 12
) are următorul cuprins:
„întrucât, în temeiul articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul [nr. 3950/92], Comisiei îi revine sarcina de a stabili criteriile în temeiul cărora categoriile prioritare de producători pot beneficia de o rambursare a prelevării, în cazul în care statul membru a ales să nu realoce pe teritoriul său în întregime cantitățile neutilizate; întrucât, numai în cazul în care astfel de criterii nu pot fi pe deplin aplicate într‑un stat membru, acesta din urmă poate fi autorizat să stabilească, cu acordul Comisiei, alte criterii”. [traducere neoficială]
Articolul 3 din Regulamentul nr. 536/93 prevede:
„(1)   La sfârșitul fiecărei perioade menționate la articolul 1 din Regulamentul [nr. 3950/92], cumpărătorul întocmește pentru fiecare producător un decont care indică, în ceea ce privește cantitatea de referință și conținutul reprezentativ de grăsime de care acesta din urmă dispune, volumul și conținutul de grăsime al laptelui și/sau al echivalentului‑lapte pe care acesta l‑a livrat în cursul perioadei în cauză.
[…]
(3)   Statul membru poate dispune ca autoritatea competentă să îi notifice cumpărătorului cuantumul prelevării datorate de el, după ce a realocat sau nu, în conformitate cu o decizie în acest sens a statului membru respectiv, totalitatea sau o parte a cantităților de referință neutilizate fie direct producătorilor vizați, fie cumpărătorilor, pentru ca acestea să fie repartizate între producătorii vizați.
[…]” [traducere neoficială]
În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 536/93:
„(1)   Dacă este cazul, statele membre stabilesc categoriile prioritare de producători prevăzute la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul [nr. 3950/92] în funcție de unul sau mai multe criterii obiective menționate în continuare, în ordinea priorității:
(a)
recunoașterea oficială de către autoritatea competentă din statul membru a perceperii nejustificate a întregii prelevări sau a unei părți din prelevare;
(b)
situarea geografică a exploatației agricole, în principal zonele de munte, astfel cum sunt definite la articolul 3 alineatul (3) din Directiva 75/268/CEE a Consiliului [din 28 aprilie 1975 privind agricultura în zonele montane și în unele zone defavorizate (
JO 1975, L 128, p. 1
)];
(c)
densitatea maximă a șeptelului din exploatația agricolă în vederea creșterii intensive;
(d)
procentul de depășire a cantității individuale de referință;
(e)
cantitatea de referință a producătorului.
În cazul în care resursele financiare disponibile pentru o perioadă dată nu se utilizează în totalitate după aplicarea criteriilor enunțate la alineatul (1), statul membru adoptă alte criterii obiective după consultarea Comisiei.” [traducere neoficială]
Regulamentul (CE) nr. 1788/2003
Regulamentul nr. 3950/92 a fost abrogat și înlocuit începând cu 1 aprilie 2004 cu Regulamentul (CE) nr. 1788/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a unei prelevări în sectorul laptelui și al produselor lactate (
JO 2003, L 270, p. 123
, Ediție specială, 03/vol. 5, p. 22), el însuși abrogat și înlocuit, cu efect de la 1 aprilie 2008, cu Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (
JO 2007, L 299, p. 1
).
Potrivit considerentelor (2) și (14) ale Regulamentului nr. 1788/2003:
„(2)
Atât pentru a beneficia de experiența dobândită, cât și din dorința de simplificare și clarificare, este necesară abrogarea și înlocuirea Regulamentului [nr. 3950/92], reorganizându‑se și clarificându‑se dispozițiile existente.
[…]
(14)
Pentru a menține o anumită flexibilitate în gestionarea sistemului, este necesar ca statele membre să fie autorizate să realoce cantitățile de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade, la nivel național sau între achizitori.”
Potrivit articolului 10 alineatul (3) din acest regulament:
„În funcție de decizia statului membru, contribuția producătorilor la plata prelevării datorate se stabilește, după realocare sau nu, proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de către statele membre, din partea nefolosită a cantității naționale de referință atribuite livrărilor:
(a)
fie la nivel național în funcție de depășirea cantității de referință disponibile de fiecare dintre producători,
(b)
fie, mai întâi, la nivelul cumpărătorului, iar apoi, dacă este cazul, la nivel național.”
Dreptul italian
Conform articolului 1 alineatul 8 din decreto‑legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (Decretul‑lege nr. 43 privind măsuri urgente pentru sectorul laptelui) din 1 martie 1999 (GURI nr. 50 din 2 martie 1999), aprobat cu modificări prin legge ordinaria n. 118 (Legea nr. 118) din 27 aprilie 1999 (GURI nr. 100 din 30 aprilie 1999) (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 43/1999”):
„Pentru perioadele 1995-1996, 1996-1997, 1997-1998 și 1998-1999, compensarea națională se efectuează conform următoarelor criterii și în următoarea ordine:
a)
în favoarea producătorilor deținători ai unei cote din zonele de munte, menționate în Directiva [75/268];
b)
în favoarea producătorilor deținători ai unei cote A și ai unei cote B în privința cărora s‑a dispus reducerea cotei B, în limitele cantității reduse;
c)
în favoarea producătorilor deținători ai unei cote situați în zonele dezavantajate, menționate în Directiva [75/268], și în zonele prevăzute de obiectivul 1, potrivit Regulamentului (CEE) nr. 2081/93 al Consiliului din 20 iulie 1993 [de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88 privind misiunile și eficiența fondurilor structurale, precum și coordonarea activităților proprii între ele și cu operațiunile Băncii Europene de Investiții și ale altor instrumente financiare existente (
JO 1993, L 193, p. 5
)];
d)
în favoarea producătorilor deținători doar ai cotei A care și‑au depășit cota, în limita a 5 % din cota respectivă;
e)
în favoarea tuturor celorlalți producători deținători ai unei cote;
e‑bis)
în favoarea tuturor celorlalți producători”.
Articolul 1 alineatul 5 din decreto‑legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero‑caseario (Decretul‑lege nr. 8 privind măsuri urgente pentru repartizarea majorării comunitare a cantității globale de lapte și pentru regularizarea provizorie a sectorului produselor lactate) din 4 februarie 2000 (GURI nr. 30 din 7 februarie 2000), aprobat cu modificări prin legge n. 79 (Legea nr. 79) din 7 aprilie 2000 (GURI nr. 82 din 7 aprilie 2000) (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 8/2000”), a extins aplicarea criteriilor prevăzute la articolul 1 alineatul 8 din Decretul‑lege nr. 43/1999 la perioadele următoare de comercializare a laptelui și a produselor lactate, printre care cea cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Reclamanta din litigiul principal gestionează o întreprindere agricolă producătoare de lapte. În perioada cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001, aceasta a depășit cantitatea individuală de referință de care dispunea.
Printr‑o decizie din 26 iulie 2001, intitulată „Regimul de cote pentru produsele lactate – Egalizare națională, perioada 2000/2001”, AGEA le‑a comunicat producătorilor excedentele lor de producție și rezultatul operațiunilor de egalizare. În temeiul acestei decizii, cantitățile individuale de referință neutilizate au fost realocate potrivit unui criteriu de prioritate pe categorii prevăzut de legislația aplicabilă. Reclamanta din litigiul principal nu figura printre beneficiarii acestor realocări.
Reclamanta din litigiul principal a contestat în fața Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio – sediul din Roma, Italia) legalitatea acestei decizii, precum și a deciziei AGEA, adoptată în temeiul articolului 1 alineatul 5 din Decretul‑lege nr. 8/2000, având ca obiect egalizarea națională pentru perioada de comercializare a laptelui și a produselor lactate cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001.
Întrucât acțiunea sa a fost respinsă, reclamanta din litigiul principal a declarat apel la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia).
Reclamanta din litigiul principal consideră că dispozițiile legale care prevăd modalitățile de redistribuire care i‑au fost aplicate, în special articolul 1 alineatul 8 din Decretul‑lege nr. 43/1999 și articolul 1 alineatul 5 din Decretul‑lege nr. 8/2000, sunt contrare Regulamentelor nr. 3950/92 și nr. 536/93. Astfel, prin prevederea că prelevarea suplimentară este cuantificată ulterior realocării cantităților de referință neutilizate conform categoriilor prioritare, legiuitorul italian ar fi încălcat articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3950/92 care ar impune, în cazul în care statele membre aleg să realoce cantitățile de referință neutilizate, un criteriu paritar și proporțional care nu suferă nicio derogare.
Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) arată, mai întâi, că reiese din lectura articolului 1 alineatul 8 din Decretul‑lege nr. 43/1999 și din constatarea practicii urmate de statul italian că, între cele două forme de egalizare autorizate
in abstracto
de articolul 2 din Regulamentul nr. 3950/92, acesta din urmă a ales‑o pe cea care constă într‑o realocare a cantităților de referință neutilizate, prevăzută la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92. În cadrul punerii în aplicare a posibilității prevăzute la această dispoziție, operațiunile de compensare între cotele excedentare și cotele neutilizate integral, precum și realocările către producătorii unor cantități excedentare a cantităților individuale de referință neutilizate au fost făcute pe categorii conform ordinii menționate, iar nu proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre producători.
În continuare, această instanță arată că, în cazul în care teza reclamantei din litigiul principal ar fi întemeiată, aceasta ar determina nelegalitatea, fără a aduce atingere constatării excedentului de producție inițial, a modalităților de desemnare a beneficiarilor realocărilor cantităților individuale de referință neutilizate, care au condus la excluderea reclamantei din litigiul principal.
În sfârșit, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței naționale dominante, Regulamentul nr. 3950/92 nu impune o obligație de proporționalitate în realocarea cotelor neutilizate și, în plus, criteriile de prioritate sunt conforme cu dispozițiile Regulamentului nr. 1788/2003. Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă o astfel de considerație este compatibilă cu ceea ce prevedeau,
ratione temporis
, Regulamentele nr. 3950/92 și nr. 536/93. Ea ridică în special problema dacă aceste regulamente trebuie interpretate în sensul că realocarea cotelor individuale neutilizate se realizează în mod necesar în mod egal și proporțional sau statelor membre le este permis să desemneze categoriile de producători care beneficiază de aceasta în mod prioritar.
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Conseil d’État) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 3950/92] trebuie interpretat – inclusiv în lumina aspectelor deja motivate de [Curte] în Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții [(
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
)], cu privire la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. [1788/2003] – în sensul că realocarea părții neutilizate din cantitatea națională de referință atribuită livrărilor poate fi efectuată conform unor criterii obiective de prioritate stabilite de statele membre sau trebuie interpretat în sensul că această etapă de egalizare trebuie să fie guvernată de un criteriu exclusiv de proporționalitate?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
Guvernul italian contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară. Acesta explică faptul că întrebarea adresată de instanța de trimitere este ipotetică și subliniază, în această privință, că prima instanță a respins acțiunea introdusă de reclamanta din litigiul principal pentru motivul că aceasta, ținând seama de caracterul general al motivelor sale, s‑a limitat la a contesta întregul sistem, dar nu a furnizat nicio dovadă în ceea ce privește o producție de lapte diferită pentru perioada de comercializare cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001 sau un drept la o altă alocare a cotei. În cazul în care aceasta s‑ar confirma în apel, nu ar fi necesară aplicarea Regulamentului nr. 3950/92 și nici, ca urmare, solicitarea unei interpretări din partea Curții.
Guvernul italian adaugă că instanța de trimitere nu a prezentat nici cel mai mic element de fapt care să permită să se considere că cererea reclamantei din litigiul principal prin care solicita obținerea unei alte cantități individuale de referință ar fi în anumite privințe plauzibilă sau, cel puțin, nu ar fi în mod vădit lipsită de orice plauzibilitate. Instanța menționată ar fi tratat în esență respectiva cauză ca și cum aceasta ar pune în discuție exclusiv o chestiune de drept, în timp ce, astfel cum ar reieși din dispozitivul deciziei în primă instanță, aceasta ar privi, înainte de toate, o chestiune de fapt. Instanța menționată ar fi trebuit să furnizeze Curții un minim de elemente de fapt necesare pentru a demonstra utilitatea, cel puțin potențială, a interpretării solicitate.
În această privință, trebuie arătat că numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea Hotărârea din 4 decembrie 2018, Minister for Justice and Equality și Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
În speță, pe de o parte, decizia de trimitere conține elementele de fapt și de drept necesare pentru a permite Curții să furnizeze un răspuns util instanței de trimitere.
Pe de altă parte, niciun element din dosar nu permite să se considere că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu ar avea nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori ar fi de natură ipotetică.
Astfel, reiese din cererea de decizie preliminară că instanța de trimitere este sesizată cu un litigiu în cadrul căruia reclamanta din litigiul principal susține incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a legislației naționale care prevede modalitățile de realocare a cantităților individuale neutilizate și contestă legalitatea prelevării suplimentare care i‑a fost impusă. De altfel, instanța de trimitere arată în mod expres, la punctul 9 din decizia de trimitere, că cererea de decizie preliminară este relevantă pentru soluționarea litigiului principal atât timp cât, în cazul în care teza reclamantei din litigiul principal ar fi întemeiată, aceasta ar determina nelegalitatea, fără a aduce atingere constatării excedentului de producție inițial, a modalităților de desemnare a beneficiarilor realocărilor cantităților individuale de referință neutilizate care au condus la excluderea sa.
În consecință, cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un stat membru decide să efectueze realocarea cantităților de referință neutilizate, această realocare trebuie să fie efectuată, între producătorii care au depășit cantitățile lor de referință, proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre acești producători sau dacă aceasta poate fi efectuată potrivit unor criterii obiective de prioritate stabilite de statul membru respectiv.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 26 septembrie 2018, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, punctul
și jurisprudența citată).
Articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 prevede că, în conformitate cu o decizie a statului membru, contribuția producătorilor la plata prelevării datorate se stabilește, după ce cantitățile de referință neutilizate sunt sau nu realocate, fie la nivelul cumpărătorului, în funcție de surplusul rămas după ce cantitățile de referință neutilizate au fost alocate proporțional fiecărui producător, fie la nivel național în funcție de depășirea cantității de referință de care dispune fiecare producător.
Prin urmare, astfel cum confirmă și al șaptelea considerent al acestui regulament, dispoziția menționată lăsa statelor membre posibilitatea de a efectua o realocare a părții nefolosite a cantității de referință globale în favoarea producătorilor care au livrat cantități excedentare, înainte de stabilirea contribuției fiecăruia dintre producători la plata prelevării datorate. Astfel, decizia de a efectua realocarea constituie o operațiune facultativă prealabilă stabilirii contribuției producătorilor și afectează rezultatul acestei din urmă operațiuni (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții,
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punctul
).
În plus, rezultă din articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92, precum și din articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 536/93 că statul membru dispune de posibilitatea de a efectua o realocare a cantităților de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade, fie la nivel național, în mod direct producătorilor în cauză, fie la nivelul cumpărătorilor, pentru ca acestea să fie repartizate între producătorii în cauză.
Cu toate acestea, contrar celor susținute de guvernul italian, articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92, deși acordă statelor membre posibilitatea de a realoca cantitățile de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade, el nu le autorizează să decidă potrivit căror criterii o astfel de realocare trebuie efectuată.
Astfel, reiese din însuși modul de redactare a acestei dispoziții că, în cazul în care un stat membru decide să efectueze o realocare a cantităților de referință neutilizate, aceste cantități se repartizează „proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre acești producători”.
Argumentul guvernului italian potrivit căruia această dispoziție nu privește criteriile de realocare înseși și nu menționează criteriul proporțional decât în scopul calculelor pe care cumpărătorul trebuie să le efectueze în ipoteza în care trebuie să aplice prelevarea impusă în sarcina producătorilor este contrazis în mod expres de jurisprudența Curții.
Astfel, Curtea a statuat deja că din toate versiunile lingvistice ale articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 rezultă în mod clar că repartizarea cantităților de referință neutilizate, cu alte cuvinte realocarea acestor cantități, este cea care trebuie să se efectueze „proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre producători” și că, la rândul său, contribuția producătorilor la plata prelevării datorate este stabilită în funcție de depășirea cantității de referință de care dispune fiecare dintre acești producători (Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții,
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punctul
).
Articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 stabilește, prin urmare, un criteriu potrivit căruia trebuie să fie efectuată realocarea cantităților de referință neutilizate. Astfel, în condițiile în care această dispoziție nu menționează niciun alt criteriu și nici nu face trimitere la competența statelor membre pentru a stabili criterii care să le fie specifice, acest criteriu de repartizare proporțională trebuie să fie considerat ca fiind singurul în funcție de care trebuie să fie efectuată realocarea cantităților de referință neutilizate.
O astfel de interpretare este confirmată de contextul în care se încadrează articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92. Astfel, posibilitatea de a efectua, în cadrul aplicării acestei dispoziții, realocarea cantităților de referință neutilizate potrivit altor criterii nu poate fi dedusă din articolul 2 alineatul (4) din regulamentul respectiv.
Rezultă din articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 3950/92, precum și, pe de altă parte, din al șaselea considerent al Regulamentului nr. 536/93 că, în cazul în care un stat membru a considerat oportun să nu efectueze pe teritoriul său o realocare totală a cantităților de referință neutilizate, statul membru poate, în cazul în care prelevarea este datorată, iar cuantumul perceput este mai mare, să repartizeze excedentul perceput pentru finanțarea măsurilor prevăzute la articolul 8 prima liniuță din Regulamentul nr. 3950/92 și/sau să îl ramburseze producătorilor care fac parte din categoriile prioritare stabilite de statul membru pe baza unor criterii obiective care trebuie determinate ori care se confruntă cu o situație excepțională rezultată dintr‑o dispoziție națională care nu are legătură cu acest regim. Statele membre stabilesc categoriile prioritare în funcție de unul sau mai multe criterii obiective, menționate la articolul 5 din Regulamentul nr. 536/93, luate în ordinea priorității.
Posibilitatea de a realoca, în tot sau în parte, cantitățile de referință neutilizate, prevăzută la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92, și posibilitatea, pe care un stat membru o poate pune în aplicare, dacă acesta nu efectuează o realocare totală a cantităților neutilizate, de a decide să ramburseze sau nu producătorilor prelevarea excedentară, în conformitate cu articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 3950/92, urmează logici diferite.
Astfel, pe de o parte, articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3950/92 urmărește să diminueze în mod proporțional depășirea cantităților de referință ale producătorilor, în scopul de a reduce, de asemenea, contribuția producătorilor la prelevarea datorată. În schimb, pe de altă parte, articolul 2 alineatul (4) din acest regulament are ca obiect determinarea repartizării cuantumului excedentar al prelevării prin prevederea că rambursarea acestuia, în cazul în care este decisă de un stat membru, este efectuată în favoarea producătorilor care fac parte din categorii prioritare, determinate potrivit criteriilor obiective prevăzute de Comisie.
Din cauza diferenței de logică ce stă la baza mecanismelor prevăzute la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf și, respectiv, la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 3950/92, relevanța, pentru aplicarea primei dispoziții, a criteriilor stabilite în a doua dispoziție nu se poate prezuma și nu ar putea rezulta decât dintr‑o referire expresă în acest sens în regulament. Or, nici Regulamentul nr. 3950/92, nici Regulamentul nr. 536/93 nu prevăd aplicarea acestor criterii în cadrul punerii în aplicare a articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92.
În ceea ce privește argumentele guvernului italian referitoare la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, trebuie constatat că această dispoziție prevede că realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor trebuie să se efectueze proporțional cu cantitatea individuală de referință a fiecărui producător care a livrat cantități excedentare sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții,
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punctul
).
Cu toate acestea, este cert că Regulamentul nr. 1788/2003, intrat în vigoare la 28 octombrie 2003 și aplicabil începând cu 1 aprilie 2004, nu este aplicabil
ratione temporis
în litigiul principal, care privește perioada de comercializare a laptelui și a produselor lactate cuprinsă între 1 aprilie 2000 și 31 martie 2001.
Desigur, în măsura în care Regulamentul nr. 1788/2003 urmărește, potrivit considerentului (2) al acestuia, să reorganizeze și să clarifice normele prevăzute în Regulamentul nr. 3950/92, el poate fi luat în considerare în interpretarea acestui din urmă regulament. De altfel, în această privință, Curtea a constatat că articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 urmărea aceeași logică cu cea a articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 și că nu rezulta că posibilitatea statelor membre de a realoca cantitățile de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade, prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, a reprezentat o inovație în raport cu sistemul preexistent sau că legiuitorul a realizat o modificare notabilă a acestuia din urmă cu privire la acest aspect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții,
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, punctele
-
).
Cu toate acestea, deși este adevărat că, la punctele 63 și 64 din Hotărârea din 5 mai 2011, Kurt und Thomas Etling și alții (
C‑230/09 și C‑231/09
,
EU:C:2011:271
), Curtea s‑a referit la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 pentru a stabili conținutul termenilor „proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de către statele membre”, care figurează la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, aceasta nu a adoptat o poziție cu privire la aspectul dacă articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 permitea, astfel cum s‑a întâmplat în cazul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, statelor membre să efectueze realocarea cantităților de referință neutilizate conform unor criterii obiective stabilite de statele respective.
În plus, trebuie adăugat că Curtea a statuat deja în esență că, în cazul în care un text este înlocuit cu un altul, trebuie să se prezume, în lipsa unei probe contrare, că orice diferență de redactare presupune o diferență de conținut, dacă noua redactare conduce la o interpretare diferită (Hotărârea din 1 iunie 1961, Simon/Curtea de Justiție,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
În consecință, nu se poate deduce din introducerea, în Regulamentul nr. 1788/2003, a autorizației de a efectua realocarea cantităților de referință neutilizate potrivit unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de statele membre, că o astfel de posibilitate exista deja în contextul articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92.
În ceea ce privește obiectivul prelevării, trebuie amintit că regimul de prelevare suplimentară urmărește restabilirea echilibrului dintre cerere și ofertă pe piața laptelui, caracterizată prin excedente structurale, prin intermediul unei limitări a producției de lapte. Această măsură se înscrie, așadar, în cadrul obiectivelor de dezvoltare rațională a producției de lapte, precum și, contribuind la o stabilizare a venitului populației agricole în cauză, în cel al menținerii unui nivel de trai echitabil pentru această populație (Hotărârea din 17 mai 1988, Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, punctul
, precum și Hotărârea din 25 martie 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi și alții,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00-C‑491/00 și C‑497/00-C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punctul
). În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3950/92, prelevarea suplimentară instituită la articolul 1 din acest regulament este repartizată între producătorii care au contribuit la depășirea cantităților de referință (Hotărârea din 24 ianuarie 2018, Comisia/Italia,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, punctul
).
În plus, astfel cum reiese în mod clar din articolul 10 din Regulamentul nr. 3950/92, prelevarea suplimentară face parte din intervențiile destinate regularizării piețelor agricole și este folosită pentru finanțarea cheltuielilor din sectorul produselor lactate. În consecință, pe lângă obiectivul său evident de a obliga producătorii de lapte să respecte cantitățile de referință care le‑au fost atribuite, prelevarea suplimentară are și un scop economic prin faptul că vizează să procure Comunității fondurile necesare comercializării producției obținute de producători cu depășirea cotelor lor (Hotărârea din 25 martie 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi și alții,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00-C‑491/00 și C‑497/00-C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punctul
).
În măsura în care exercitarea posibilității recunoscute statului membru de a efectua realocarea cantităților de referință neutilizate conduce la diminuarea depășirii cantităților de referință ale producătorilor, precum și, în consecință, la diminuarea fondurilor constituite prin prelevarea datorată, un stat membru nu poate decide în mod liber cu privire la modul în care această realocare se efectuează, în condițiile în care legiuitorul Uniunii a încadrat exercitarea acestei posibilități prin stabilirea condițiilor în acest scop.
Obiectivul prelevării suplimentare consolidează, prin urmare, interpretarea potrivit căreia criteriul de repartizare proporțională, singurul prevăzut la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92, trebuie să fie considerat ca fiind singurul criteriu potrivit căruia realocarea cantităților de referință neutilizate trebuie să fie efectuată. În schimb și în orice caz, nu se poate deduce dintr‑o interpretare teleologică faptul că, dincolo de aceasta, chiar și în lipsa unei autorizații exprese în acest sens, un stat membru ar avea dreptul să efectueze realocarea potrivit altor criterii.
Având în vedere ceea ce precedă, argumentele guvernului italian potrivit cărora utilizarea altor criterii nu ar fi interzisă în mod expres de Regulamentul nr. 3950/92 sau de Regulamentul nr. 536/93 ar permite atingerea obiectivelor urmărite în sectorul laptelui și nu ar încalca niciun principiu general de drept al Uniunii precum principiile proporționalității, securității juridice și protecției încrederii legitime nu pot fi admise.
Astfel, în măsura în care dreptul Uniunii, inclusiv principiile generale ale acestuia, nu conține norme comune, autoritățile naționale acționează în conformitate cu normele procedurale și de fond ale propriei legislații naționale la punerea în aplicare a reglementării Uniunii, fiind totodată obligate, atunci când adoptă măsuri de aplicare a unei reglementări a Uniunii, să își exercite puterea discreționară cu respectarea principiilor generale ale dreptului Uniunii, printre care se numără principiile proporționalității, securității juridice și protecției încrederii legitime (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 martie 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi și alții,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00-C‑491/00 și C‑497/00-C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 40 din prezenta hotărâre, articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 stabilește un criteriu potrivit căruia trebuie să fie efectuată realocarea cantităților de referință neutilizate, restricționând astfel puterea discreționară a statelor membre.
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un stat membru decide să efectueze realocarea cantităților de referință neutilizate, această realocare trebuie să fie efectuată, între producătorii care au depășit cantitățile lor de referință, proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre acești producători.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

Articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului din 28 decembrie 1992 de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1256/1999 al Consiliului din 17 mai 1999, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un stat membru decide să efectueze realocarea cantităților de referință neutilizate, această realocare trebuie să fie efectuată, între producătorii care au depășit cantitățile lor de referință, proporțional cu cantitățile de referință de care dispune fiecare dintre acești producători.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.