CELEX: 62018CJ0348
Řízení o předběžné otázce
Doplňková dávka v odvětví mléka a mléčných výrobků
Nařízení (EHS) č. 3950/92
Článek 2 odst. 1 druhý pododstavec
Stanovení příspěvku producentů na platbu doplňkové dlužné dávky
Přerozdělení nevyužitých referenčních množství
Vnitrostátní opatření, na základě něhož jsou přerozdělena nevyužitá množství na základě objektivních prioritních kritérií

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 3950/92 ze dne 28. prosince 1992, kterým se stanoví doplňková dávka v odvětví mléka a mléčných výrobků (
Úř. věst. 1992, L 405, s. 1
), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1256/1999 ze dne 17. května 1999 (
Úř. věst. 1999, L 160, s. 73
) (dále jen „nařízení č. 3950/92“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice a Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (Agentura pro poskytování podpor v odvětví zemědělství, Itálie) ve věci vnitrostátního vyrovnání mléčných kvót za období uvádění mléka a mléčných výrobků na trh od 1. dubna 2000 do 31. března 2001.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 3950/92
První, třetí, šestý a sedmý bod odůvodnění nařízení č. 3950/92 uvádějí:
„vzhledem k tomu, že nařízením Rady (EHS) č. 856/84 ze dne 31. března 1984, kterým se mění nařízení (EHS) č. 804/68 o společné organizaci trhu s mlékem a mléčnými výrobky [(
Úř. věst. 1984, L 90, s. 10
)], byl od 2. dubna 1984 zaveden v tomto odvětví režim doplňkových dávek; že účelem režimu, který byl zaveden na devět let a jehož platnost skončí dne 31. března 1993, je zmenšit nerovnováhu mezi nabídkou a poptávkou na trhu s mlékem a mléčnými výrobky a z ní vyplývající strukturální přebytky; že tento režim je nezbytný i do budoucna k dosažení lepší rovnováhy na trhu; že je proto třeba stanovit, že bude pokračovat po sedm nových období dvanácti po sobě jdoucích měsíců od 1. dubna 1993;
[…]
vzhledem k tomu, že je nutné zachovat metodu přijatou v roce 1984, která spočívá v zavedení dávky na množství mléka odebraného nebo prodaného pro přímou spotřebu, která překračuje určitý zaručený práh; že uvedený práh se vyjádří pro každý členský stát stanovením celkového zaručeného množství, které nesmí být vyšší než součet množství přidělených individuálně pro dodávky i pro přímý prodej; […]
[…]
vzhledem k tomu, že překročení celkových množství zaručených členským státem znamená, že dávku musí zaplatit producenti, kteří se na tomto překročení podíleli; […]
vzhledem k tomu, že má-li být řízení režimu nadále dostatečně pružné, je třeba stanovit, že jednotlivá překročení lze vyrovnávat v rámci všech individuálních referenčních množství stejného druhu na území členského státu; a že pokud jde o dodávky, které tvoří téměř veškeré množství uváděné na trh, potřeba zajistit plnou účinnost dávky v celém Společenství v zásadě odůvodňuje zachování možnosti členských států zvolit si mezi dvěma způsoby vyrovnávání překročení individuálních referenčních množství, a to s přihlédnutím k rozmanitosti zařízení na produkci a sběr mléka; že by v tomto ohledu mělo být členským státům umožněno neuplatňovat přerozdělení nevyužitých referenčních množství na konci období na vnitrostátní úrovni nebo mezi odběrateli a přidělit vybranou částku, která přesahuje dlužnou dávku, na financování vnitrostátních restrukturalizačních programů, anebo ji vrátit producentům patřícím do určitých kategorií nebo kteří se nacházejí ve výjimečné situaci“. (
neoficiální překlad
)
Článek 1 nařízení č. 3950/92 stanoví:
„Během osmi nových po sobě jdoucích období dvanácti měsíců počínaje 1. dubnem 2000 zaplatí producenti kravského mléka doplňkovou dávku z množství mléka nebo ekvivalentu mléka, které dodají odběrateli nebo prodají k přímé spotřebě během dotyčného období dvanácti měsíců a které překročí stanovené množství.
Dávka činí 115 % ze směrné ceny mléka.“ (
neoficiální překlad
)
Článek 2 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Dávku je nutné uhradit z celkového množství mléka nebo ekvivalentu mléka uvedeného na trh během dotyčného období dvanácti měsíců, které překročí množství uvedená v článku 3. Dávka se rozdělí mezi producenty, kteří k překročení referenčních množství přispěli.
Podle rozhodnutí členského státu se příspěvek jednotlivých producentů na úhradu dlužné dávky stanoví po přerozdělení, případně nepřerozdělení nevyužitých referenčních množství, buď na úrovni odběratele na základě překročeného množství zbývajícího po přidělení nevyužitých referenčních množství úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent, nebo na celostátní úrovni na základě překročení referenčního množství, kterým disponuje každý producent.
[…]
4.   V případě, že je předmětná dávka splatná a vybraná částka tuto dávku převyšuje, může členský stát tento přeplatek využít k financování opatření uvedených v první odrážce článku 8 nebo tento přeplatek rozdělit producentům, kteří spadají do prioritních kategorií stanovených členským státem na základě objektivních kritérií, která budou určena, nebo kteří jsou dotčeni výjimečnou situací, jež nastala na základě vnitrostátního ustanovení nesouvisejícího s tímto režimem.“ (
neoficiální překlad
)
Článek 10 uvedeného nařízení stanoví, že se dávka považuje za součást intervenčních opatření určených ke stabilizaci zemědělských trhů a použije se k financování výdajů v odvětví mléka.
Nařízení (EHS) č. 536/93
Šestý bod odůvodnění nařízení Komise (EHS) č. 536/93 ze dne 9. března 1993, kterým se stanoví prováděcí pravidla týkající se doplňkové dávky v odvětví mléka a mléčných výrobků (
Úř. věst. 1993, L 57, s. 12
), uvádí:
„vzhledem k tomu, že podle čl. 2 odst. 4 nařízení [č. 3950/92] přísluší Komisi, aby rozhodla, na základě jakých kritérií mohou mít prioritní kategorie producentů nárok na úhradu dávky, pokud se členský stát na vlastním území rozhodl nepřistoupit k přerozdělení celkového nevyužitého množství; že pouze v případě, že tato kritéria nemohou být plně uplatněna v členském státě, může být tomuto členskému státu povoleno stanovit – po dohodě s Komisí – jiná kritéria“. (
neoficiální překlad
)
Článek 3 nařízení č. 536/93 stanoví:
„1.   Na konci každého období uvedeného v článku 1 nařízení [č. 3950/92] vypracuje odběratel pro každého producenta výkaz uvádějící, pokud jde o referenční množství a reprezentativní obsah tuku, objem a obsah tuku v mléce nebo ekvivalentu mléka dodaného během daného období.
[…]
3.   Členský stát může stanovit, že příslušný orgán oznámí odběrateli výši dlužné dávky poté, co přerozdělil či nepřerozdělil – v závislosti na rozhodnutí tohoto členského státu – celé nebo část nevyužitého referenčního množství, a to buď přímo dotčeným producentům, nebo odběratelům, kteří je rozdělí mezi dotčené producenty.
[…]“
(neoficiální překlad)
Článek 5 odst. 1 nařízení č. 536/93 stanoví:
„1.   Členské státy případně stanoví prioritní kategorie producentů podle čl. 2 odst. 4 nařízení [č. 3950/92] na základě jednoho nebo více objektivních kritérií v tomto pořadí důležitosti:
a)
formální uznání ze strany příslušného orgánu členského státu, že dávka byla zcela nebo částečně vybrána neoprávněně;
b)
zeměpisná poloha zemědělského podniku, a zejména horské oblasti vymezené v čl. 3 odst. 3 směrnice Rady 75/268/EHS [ze dne 28. dubna 1975 o zemědělství v horských a některých znevýhodněných oblastech (
Úř. věst. 1975, L 128, s. 1
)];
c)
maximální intenzita chovu v zemědělském podniku pro účely extenzivní živočišné výroby;
d)
výše překročení individuálního referenčního množství;
e)
referenční množství, kterým producent disponuje.
Pokud se na základě použití výše uvedených kritérií nevyčerpají finanční prostředky disponibilní pro dané období, členský stát může po poradě s Komisí stanovit jiná objektivní kritéria.“ (
neoficiální překlad
)
Nařízení (ES) č. 1788/2003
Nařízení č. 3950/92 bylo zrušeno a od 1. dubna 2004 nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1788/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví dávka v odvětví mléka a mléčných výrobků (
Úř. věst. 2003, L 270, s. 123
; Zvl. vyd. 03/40, s. 391), které bylo zrušeno a s účinkem od 1. dubna 2008 nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty („jednotné nařízení o společné organizaci trhů“) (
Úř. věst. 2007, L 299, s. 1
).
Body 2 a 14 odůvodnění nařízení č. 1788/2003 uvádějí:
„(2)
Za účelem využití získaných zkušeností, jakož i za účelem zjednodušení a přesnějšího vymezení režimu je třeba zrušit nařízení [č. 3950/92] a přepracovat a zpřesnit stávající pravidla upravující režim s prodlouženou platností.
[…]
(14)
S cílem zajistit dostatečně pružné řízení režimu je třeba členským státům povolit, aby na konci daného období přerozdělovaly nevyužitá referenční množství na vnitrostátní úrovni nebo mezi odběratele.“
Článek 10 odst. 3 tohoto nařízení stanoví:
„Příspěvek každého producenta na úhradu dlužné dávky se stanoví na základě rozhodnutí členského státu poté, co všechny nevyužité části vnitrostátního referenčního množství přiděleného na dodávky byly nebo nebyly přerozděleny, úměrně k individuálním referenčním množstvím každého producenta nebo podle objektivních kritérií, která stanoví členský stát:
a)
na vnitrostátní úrovni na základě překročení referenčního množství, kterým každý producent disponuje;
b)
nebo nejprve na úrovni odběratele a potom případně na vnitrostátní úrovni.“
Italské právo
Článek 1 odst. 8 decreto-legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (nařízení vlády s mocí zákona č. 43 o naléhavých ustanoveních pro odvětví mléka) ze dne 1. března 1999 (GURI č. 50 ze dne 2. března 1999), přeměněného se změnami na zákon prostřednictvím legge ordinaria n. 118 (běžný zákon č. 118) ze dne 27. dubna 1999 (GURI č. 100 ze dne 30. dubna 1999) (dále jen „nařízení vlády s mocí zákona č. 43/1999“), stanoví:
„Vnitrostátní kompenzace je poskytnuta za období 1995–1996, 1996–1997, 1997–1998 a 1998–1999 podle těchto kritérií a v pořadí:
a)
producentům, kteří jsou držiteli kvót v horských oblastech podle směrnice [75/268];
b)
producentům, kteří jsou držiteli kvóty A a kvóty B, u nichž bylo uloženo snížení kvóty B v mezích omezeného množství;
c)
producentům, kteří jsou držiteli kvót nacházejícími se ve znevýhodněných oblastech podle směrnice [75/268] a v zónách uvedených v cíli 1 podle nařízení Rady (EHS) č. 2081/93 ze dne 20. července 1993[, kterým se mění nařízení (EHS) č. 2052/88 o úkolech strukturálních fondů a jejich účinnosti a o koordinaci mezi jejich činnostmi navzájem a mezi těmito činnostmi a operacemi Evropské investiční banky a jinými stávajícími finančními nástroji (
Úř. věst. 1993, L 193, s. 5
)];
d)
producentům, kteří jsou výhradními držiteli kvóty A, kteří překročili svou kvótu v mezích 5 %;
e)
všem ostatním producentům, kteří jsou držiteli kvóty;
—
všem ostatním producentům.“
Článek 1 odst. 5 decreto-legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario (nařízení vlády s mocí zákona č. 8 o naléhavých opatřeních pro rozdělení zvýšení v rámci Společenství celkového množství mléka a pro prozatímní úpravu odvětví mléka) ze dne 4. února 2000 (GURI č. 30 ze dne 7. února 2000), přeměněného se změnami na zákon prostřednictvím legge n. 79 (zákon č. 79) ze dne 7. dubna 2000 (GURI č. 82 ze dne 7. dubna 2000) (dále jen „nařízení vlády s mocí zákona č. 8/2000“), rozšířil použití kritérií stanovených v čl. 1 odst. 8 nařízení vlády s mocí zákona č. 43/1999 na následující období uvádění mléka a mléčných výrobků na trh, k nimž patří období od 1. dubna 2000 do 31. března 2001.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Žalobkyně ve věci v původním řízení spravuje zemědělský podnik produkující mléko. V období od 1. dubna 2000 do 31. března 2001 překročila individuální referenční množství, kterým disponovala.
AGEA na základě rozhodnutí ze dne 26. července 2001, nadepsaného „Režim mléčných kvót – Vnitrostátní vyrovnání, období 2000/2001“, sdělila producentům jejich přebytky produkce a výsledek operací vyrovnání. Podle tohoto rozhodnutí byla nevyužitá individuální referenční množství přerozdělena podle prioritního kritéria pro jednotlivé kategorie, stanoveného v příslušných právních předpisech. Žalobkyně ve věci v původním řízení nebyla mezi příjemci těchto přerozdělení uvedena.
Žalobkyně ve věci v původním řízení zpochybnila u Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma (regionální správní soud v Laziu – sídlo v Římě, Itálie) legalitu tohoto rozhodnutí, jakož i rozhodnutí AGEA, přijatého na základě čl. 1 odst. 5 nařízení vlády s mocí zákona č. 8/2000, jehož předmětem bylo vnitrostátní vyrovnání pro období uvádění mléka a mléčných výrobků na trh od 1. dubna 2000 do 31. března 2001.
Vzhledem k tomu, že její žaloba byla zamítnuta, žalobkyně ve věci v původním řízení podala odvolání u Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie).
Žalobkyně ve věci v původním řízení má za to, že právní ustanovení stanovící podmínky přerozdělení, která byla vůči ní použita, zejména čl. 1 odst. 8 nařízení vlády s mocí zákona č. 43/1999 a čl. 1 odst. 5 nařízení vlády s mocí zákona č. 8/2000, jsou v rozporu s nařízeními č. 3950/92 a č. 536/93. Italský zákonodárce totiž tím, že stanovil, že se doplňková dávka vyčíslí až po přerozdělení nevyužitých referenčních množství podle prioritních kategorií, podle ní porušil čl. 2 odst. 1 nařízení č. 3950/92, který ukládá v případě, že se členské státy rozhodnou přerozdělit nevyužitá referenční množství, rovnocenné a proporcionální kritérium, od něhož se nelze nikterak odchýlit.
Consiglio di Stato (Státní rada) nejprve uvedla, že ze znění čl. 1 odst. 8 nařízení vlády s mocí zákona č. 43/1999 a ze zjištěné praxe italského státu vyplývá, že mezi dvěma formami vyrovnání povolenými
in abstracto
v článku 2 nařízení č. 3950/92 italský stát zvolil formu spočívající v přerozdělení nevyužitých referenčních množství, stanovenou v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 3950/92. V rámci uplatnění možnosti stanovené v tomto ustanovení byly operace kompenzace mezi přebytkovými kvótami a nikoli v plném rozsahu využitými kvótami, jakož i přerozdělení nevyužitých individuálních referenčních množství producentům, kteří překročili svá referenční množství, provedeny podle jednotlivých kategorií dle uvedeného pořadí, a nikoli úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent.
Dále pak tento soud uvádí, že pokud by tvrzení žalobkyně ve věci v původním řízení bylo opodstatněné, způsobilo by protiprávnost podmínek pro určení příjemců přerozdělení nevyužitých individuálních referenčních množství, na základě nichž byla žalobkyně ve věci v původním řízení vyřazena a nebylo dotčeno zjištění původního přebytku produkce.
Konečně předkládající soud uvádí, že podle dominantní vnitrostátní judikatury nařízení č. 3950/92 neukládá při přerozdělování nevyužitých kvót povinnost proporcionality, a kromě toho jsou prioritní kritéria v souladu s ustanoveními nařízení č. 1788/2003. Předkládající soud má však pochybnosti o tom, že takové úvahy jsou slučitelné s tím, co nařízení č. 3950/92 a nařízení č. 536/93 stanovila
ratione temporis
. Klade si zejména otázku, zda tato nařízení musí být vykládána v tom smyslu, že k přerozdělování nevyužitých individuálních kvót dochází nezbytně na rovnocenném a proporcionálním základě, nebo je možné, aby členské státy označily prioritně kategorie producentů-příjemců.
Za těchto podmínek se Consiglio di Stato (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 2 odst. 1 nařízení [č. 3950/92] – a to zejména s ohledem na odůvodnění rozsudku [Soudního dvora] ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další [(
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
)], ve vztahu k čl. 10 odst. 3 nařízení č. [1788/2003] – vykládán v tom smyslu, že přerozdělení nevyužité části vnitrostátního referenčního množství určeného na dodávky může být uskutečněno podle objektivních prioritních kritérií stanovených členskými státy, anebo musí být vykládán v tom smyslu, že tato fáze vyrovnání se musí řídit výhradně kritériem proporcionality?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
Italská vláda zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Vysvětluje, že otázka položená předkládajícím soudem je hypotetická, a v tomto ohledu zdůrazňuje, že soud prvního stupně zamítl žalobu podanou žalobkyní ve věci v původním řízení z důvodu, že se tato žalobkyně s ohledem na obecnou povahu vytýkaných skutečností, které uplatnila, omezila na zpochybnění celého systému, avšak neposkytla žádný důkaz, co se týče odlišné produkce mléka pro období uvádění na trh od 1. dubna 2000 do 31. března 2001 anebo nároku na přidělení jiné kvóty. Pokud by to bylo potvrzeno v odvolacím řízení, nebylo by namístě uplatňovat nařízení č. 3950/92 ani následně požadovat o jeho výklad u Soudního dvora.
Italská vláda dodává, že předkládající soud nepředložil žádný skutkový poznatek, který by umožnil mít za to, že žádost žalobkyně ve věci v původním řízení, jejímž cílem by bylo získat jiné individuální referenční množství, by byla v určitých ohledech podložená, či by přinejmenším nebyla zjevně nepodložená. Tento soud podle ní s touto věcí v podstatě zacházel tak, jako by v této věci byla uplatněna pouze právní otázka, zatímco jak vyplývá z rozhodnutí v prvním stupni, se tato věc týká především skutkové otázky. Uvedený soud měl poskytnout Soudnímu dvoru alespoň minimum skutkových poznatků nezbytných k tomu, aby bylo prokázáno, že požadovaný výklad je alespoň potenciálně užitečný.
V tomto ohledu je třeba uvést, že je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Proto, týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout. Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz rozsudek ze dne 4. prosince 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
V projednávané věci jednak předkládací rozhodnutí obsahuje skutkové i právní poznatky nezbytné k tomu, aby Soudnímu dvoru umožnily poskytnout užitečnou odpověď předkládajícímu soudu.
Dále pak ze žádné skutečnosti ve spise nevyplývá, že je možné mít za to, že žádaný výklad unijního práva nemá vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení nebo že má hypotetickou povahu.
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že předkládajícímu soudu byl předložen spor, v rámci něhož žalobkyně ve věci v původním řízení uvádí, že vnitrostátní právní předpisy stanovící podmínky pro přerozdělování nevyužitých individuálních množství jsou v rozporu s unijním právem a zpochybňuje legalitu doplňkové dávky, která jí byla uložena. Ve zbývající části předkládající soud uvádí výslovně v bodě 9 předkládacího rozhodnutí, že je jeho žádost o rozhodnutí o předběžné otázce relevantní pro vyřešení sporu ve věci v původním řízení vzhledem k tomu, že pokud by tvrzení žalobkyně ve věci v původním řízení bylo opodstatněné, způsobilo by protiprávnost podmínek pro určení příjemců přerozdělení nevyužitých individuálních referenčních množství, na základě nichž byla žalobkyně ve věci v původním řízení vyřazena, aniž by bylo dotčeno zjištění původního přebytku produkce.
Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K předběžné otázce
Podstatou předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodne-li členský stát provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství, musí být toto přerozdělení uskutečněno mezi producenty, kteří překročili svá referenční množství, úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent, nebo může být uskutečněno podle objektivních prioritních kritérií stanovených uvedeným členským státem.
Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudek ze dne 26. září 2018, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, bod
a citovaná judikatura).
Článek 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 stanoví, že podle rozhodnutí členského státu se příspěvek jednotlivých producentů na úhradu dlužné dávky stanoví po přerozdělení, případně nepřerozdělení nevyužitých referenčních množství, buď na úrovni odběratele na základě překročeného množství zbývajícího po přidělení nevyužitých referenčních množství úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent, nebo na celostátní úrovni na základě překročení referenčního množství, kterým disponuje každý producent.
V důsledku toho, jak potvrzuje i sedmý bod odůvodnění tohoto nařízení, toto ustanovení ponechávalo členským státům volbu, aby před tím, než stanoví příspěvek každého producenta na platbu dlužné dávky, provedly přerozdělení nevyužité části celkového referenčního množství ve prospěch producentů, kteří uskutečnili nadměrné dodávky. Rozhodnutí o provedení přerozdělení je totiž fakultativním předpokladem pro stanovení příspěvku producentů a ovlivňuje výsledek posledně uvedené operace (obdobně viz rozsudek ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další,
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, bod
).
Kromě toho z čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 3950/92, jakož i z čl. 3 odst. 3 nařízení č. 536/93 vyplývá, že členský stát má možnost přerozdělit nevyužitá referenční množství na konci daného období buď na vnitrostátní úrovni přímo dotčeným producentům, nebo na úrovni odběratelů, aby byla rozdělena mezi dotčené producenty.
V rozporu s tím, co uvádí italská vláda, však čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 členským státům nepovoluje, třebaže jim přiznává možnost přerozdělit nevyužitá referenční množství na konci daného období, aby rozhodly, podle jakých kritérií takové přerozdělení musí být provedeno.
Ze samotného znění tohoto ustanovení totiž vyplývá, že rozhodne-li členský stát provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství, tato množství jsou přidělena „úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent“.
Judikatura Soudního dvora výslovně odporuje argumentu italské vlády, podle něhož se uvedené ustanovení netýká samotných kritérií pro přerozdělení a proporcionální kritérium je v něm uvedeno pouze pro účely výpočtů, které musí provést odběratel v případě, kdy musí uplatnit dávku k tíži producentů.
Soudní dvůr již totiž rozhodl, že ze všech jazykových znění čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 3950/92 jasně vyplývá, že „úměrně k referenčním množstvím, kterými disponuje každý producent,“ se mají rozdělovat, respektive přerozdělovat, nevyužitá referenční množství a že příspěvek producentů na úhradu dlužné dávky je stanovován na základě překročení referenčního množství, kterým disponuje každý producent (rozsudek ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další,
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, bod
).
Článek 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 tedy stanoví kritérium, podle něhož musí být provedeno přerozdělení nevyužitých referenčních množství. Vzhledem k tomu, že toto ustanovení nestanoví žádné jiné kritérium ani neodkazuje na pravomoc členských států k určení jejich vlastních kritérií, je tak třeba mít za to, že toto kritérium proporcionálního přidělení je jediným kritériem, podle něhož musí být přerozdělování nevyužitých referenčních množství prováděno.
Takový výklad potvrzuje kontext, do něhož spadá čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92. Z článku 2 odst. 4 uvedeného nařízení totiž nelze vyvodit možnost, že se v rámci použití čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce tohoto nařízení provede přerozdělení nevyužitých referenčních množství podle jiných kritérií.
Z článku 2 odst. 4 nařízení č. 3950/92, jakož i ostatně ze šestého bodu odůvodnění nařízení č. 536/93 vyplývá, že pokud se členský stát na vlastním území rozhodl nepřistoupit k přerozdělení celkových nevyužitých referenčních množství, členský stát může v případě, že je předmětná dávka splatná a vybraná částka tuto dávku převyšuje, tento přeplatek využít k financování opatření uvedených v první odrážce článku 8 nařízení č. 3950/92 nebo tento přeplatek rozdělit producentům, kteří spadají do prioritních kategorií stanovených tímto členským státem na základě objektivních kritérií, která budou určena, nebo kteří jsou dotčeni výjimečnou situací, jež nastala na základě vnitrostátního ustanovení nesouvisejícího s tímto režimem. Členské státy stanoví prioritní kategorie na základě jednoho nebo více objektivních kritérií stanovených v článku 5 nařízení č. 536/93 ve stanoveném pořadí důležitosti.
Možnost přerozdělit celou nebo část nevyužitých referenčních množství, stanovená v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 3950/92, a možnost, že členský stát může rozhodnout, neprovede-li celkové přerozdělení nevyužitých množství, o tom, že producentům rozdělí či nerozdělí přeplatek dávky v souladu s čl. 2 odst. 4 nařízení č. 3950/92, se řídí odlišnou logikou.
Jednak je totiž cílem čl. 2 odst. 1 nařízení č. 3950/92 úměrně snížit překročení referenčních množství producentů, aby se snížil rovněž příspěvek producentů na dlužnou dávku. Naproti tomu je účelem čl. 2 odst. 4 tohoto nařízení určit přidělení částky přeplatku dávky, přičemž je stanoveno, že k rozdělení tohoto přeplatku, rozhodne-li o něm členský stát, dojde ve prospěch producentů, kteří spadají do prioritních kategorií stanovených na základě objektivních kritérií stanovených Komisí.
S ohledem na odlišnou logiku, na níž jsou založeny mechanismy stanovené v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci a v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 3950/92, relevanci kritérií stanovených v čl. 2 odst. 4 nařízení č. 3950/92 pro použití prvně stanoveného ustanovení nelze předpokládat a může vyplývat pouze z výslovného odkazu v tomto smyslu v nařízení. Nařízení č. 3950/92 ani nařízení č. 536/93 přitom nestanoví použití těchto kritérií v rámci uplatnění čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 3950/92.
Pokud jde o argumenty italské vlády týkající se čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1788/2003, je třeba konstatovat, že toto ustanovení stanoví, že nevyužitou část vnitrostátního referenčního množství přiděleného na dodávky je třeba přerozdělovat úměrně k individuálnímu referenčnímu množství každého producenta, který překročil své referenční množství, anebo podle objektivních kritérií, která stanoví členské státy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další,
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, bod
).
Je však nesporné, že nařízení č. 1788/2003, které vstoupilo v platnost dne 28. října 2003 a je použitelné ode dne 1. dubna 2004, se nepoužije
ratione temporis
na spor ve věci v původním řízení, který se týká období uvádění mléka a mléčných výrobků na trh od 1. dubna 2000 do 31. března 2001.
Je zajisté pravda, že jelikož cílem nařízení č. 1788/2003 je podle bodu 2 jeho odůvodnění přepracovat a zpřesnit pravidla uvedená v nařízení č. 3950/92, může být prvně uvedené nařízení zohledněno při výkladu posledně uvedeného nařízení. V tomto ohledu Soudní dvůr ostatně konstatoval, že čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1788/2003 sleduje stejnou logiku jako čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 a že se nejeví, že by možnost členských států přerozdělit nevyužitá referenční množství na konci daného období, stanovená v čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1788/2003, byla něčím novým s ohledem na již existující režim nebo že normotvůrce v tomto ohledu tento režim výrazně změnil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další,
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, body
až
).
Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v bodech 63 a 64 rozsudku ze dne 5. května 2011, Kurt und Thomas Etling a další (
C‑230/09 a C‑231/09
,
EU:C:2011:271
), odkázal na čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92, za účelem určení dosahu výrazu „úměrně k individuálním referenčním množstvím každého producenta nebo podle objektivních kritérií, která stanoví členský stát“, který je uveden v čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1788/2003, nevyjádřil se k otázce, zda čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 povoluje, jak je tomu v případě čl. 10 odst. 3 nařízení č. 1788/2003, aby členské státy provedly přerozdělení nevyužitých referenčních množství podle objektivních kritérií, která stanoví uvedené státy.
Kromě toho je třeba dodat, že Soudní dvůr již v podstatě rozhodl, že v případě, že určitý předpis nahradí jiný předpis, je třeba předpokládat, není-li prokázán opak, že jakékoli rozdílné znění zahrnuje rozdílný dosah, jestliže nové znění vede k odlišnému výkladu (rozsudek ze dne 1. června 1961, Simon v. Soudní dvůr,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Ze skutečnosti, že do nařízení č. 1788/2003 bylo vloženo povolení provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství podle objektivních kritérií, která stanoví členský stát, tedy nelze vyvodit, že taková možnost existovala již v kontextu čl. 2 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 3950/92.
Pokud jde o účel dávek, je třeba připomenout, že cílem režimu doplňkových dávek je obnovit rovnováhu mezi nabídkou a poptávkou na trhu mléka, který se vyznačuje strukturálními přebytky, pomocí omezení produkce mléka. Toto opatření tedy spadá do rámce cílů racionálního rozvoje produkce mléka a má rovněž za cíl zajistit odpovídající životní úroveň zemědělského obyvatelstva tím, že přispívá ke stabilizaci jeho příjmů (rozsudky ze dne 17. května 1988, Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, bod
, jakož i ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, bod
). Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 3950/92 se doplňková dávka zavedená v článku 1 tohoto nařízení rozdělí mezi producenty, kteří přispěli k překročení referenčních množství (rozsudek ze dne 24. ledna 2018, Komise v. Itálie,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, bod
).
Kromě toho, jak jasně vyplývá z článku 10 nařízení č. 3950/92, doplňková dávka je součástí intervenčních opatření určených k regulaci zemědělských trhů a slouží financování výdajů v odvětví mléka. Z toho plyne, že vedle svého zřejmého cíle přimět producenty mléka k dodržování jim přidělených referenčních množství má doplňková dávka i hospodářský cíl, neboť má Společenství opatřit prostředky, které budou zapotřebí pro odbyt produkce uskutečněné producenty při překročení jejich kvót (rozsudek ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, bod
).
Vzhledem k tomu, že výkon možnosti přiznané členskému státu spočívající v přerozdělení nevyužitých referenčních množství vede ke snížení překročení referenčních množství producentů, jakož i v důsledku toho ke snížení finančních prostředků tvořených dlužnou dávkou, se členský stát nemůže svobodně rozhodnout o způsobu, jakým se toto přerozdělení uskuteční, jelikož unijní normotvůrce určil rámec pro výkon této možnosti tím, že za tímto účelem stanovil podmínky.
Cíl doplňkové dávky tedy posiluje výklad, podle něhož je třeba mít za to, že kritérium úměrného rozdělení, které je jako jediné stanoveno v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 3950/92, je jediným kritériem, podle něhož se musí provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství. Naproti tomu a každopádně z teleologického výkladu nelze vyvodit, že by nad tento rámec i v případě neexistence výslovného povolení v tomto smyslu byl členský stát oprávněn provést přerozdělení podle jiných kritérií.
Vzhledem k předcházejícímu nemohou obstát argumenty italské vlády, podle nichž nařízení č. 3950/92 nebo nařízení č. 536/93 výslovně nezakazují použití jiných kritérií, toto použití umožňuje dosáhnout cílů sledovaných v odvětví mléka a neporušuje žádnou obecnou zásadu unijního práva, jako jsou zásady proporcionality, právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.
Pokud unijní právo, včetně jeho obecných zásad, neobsahuje společná pravidla, vnitrostátní orgány při provádění unijní právní úpravy totiž postupují tak, že uplatňují procesněprávní a hmotněprávní pravidla svého vnitrostátního práva, přičemž jsou povinny v případě, že přijímají opatření k provedení unijní právní úpravy, vykonávat svou diskreční pravomoc při dodržení obecných zásad unijního práva, k nimž patří zásady proporcionality, právní jistoty a ochrany legitimního očekávání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. března 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi a další,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00 až C‑491/00 a C‑497/00 až C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Jak přitom bylo uvedeno v bodě 40 tohoto rozsudku, čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 stanoví kritérium, podle něhož se přerozdělení nevyužitých referenčních množství musí uskutečnit, čímž je omezena diskreční pravomoc členských států.
S ohledem na vše předcházející je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení č. 3950/92 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodne-li členský stát provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství, musí být toto přerozdělení uskutečněno mezi producenty, kteří překročili svá referenční množství, úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:

Článek 2 odst. 1 druhý pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 3950/92 ze dne 28. prosince 1992, kterým se stanoví doplňková dávka v odvětví mléka a mléčných výrobků, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1256/1999 ze dne 17. května 1999, musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodne-li členský stát provést přerozdělení nevyužitých referenčních množství, musí být toto přerozdělení uskutečněno mezi producenty, kteří překročili svá referenční množství, úměrně k referenčním množstvím, jimiž disponuje každý producent.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.