CELEX: 62021CJ0556
Trimitere preliminară
Regulamentul (UE) nr. 604/2013
Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională
Articolul 27
Cale de atac exercitată împotriva unei decizii de transfer luate în privința unui solicitant de azil
Articolul 29
Termen de transfer
Suspendarea acestui termen în apel
Măsură provizorie solicitată de administrație

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 27 alineatul (3) și a articolului 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (
JO 2013, L 180, p. 31
, denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (secretarul de stat pentru justiție și securitate, Țările de Jos) (denumit în continuare „secretarul de stat”), pe de o parte, și E.N., S.S. și J.Y., resortisanți ai unor țări terțe, pe de altă parte, în legătură cu deciziile secretarului de stat de a respinge cererile lor de protecție internațională fără a le examina și de a dispune transferul acestora în alte state membre.
Cadrul juridic
Considerentele (4) și (5) ale Regulamentului Dublin III au următorul cuprins:
„(4)
Concluziile [Consiliului European, cu ocazia reuniunii sale speciale] de la Tampere [din 15 și 16 octombrie 1999,] exprimă de asemenea faptul că [sistemul european comun de azil (SECA)] ar trebui să includă, pe termen scurt, o metodă clară și operațională pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.
(5)
O astfel de metodă ar trebui să se întemeieze pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză. Ar trebui, în principiu, să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale și să nu compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională.”
Capitolul VI din acest regulament, intitulat „Proceduri de preluare și reprimire”, cuprinde în secțiunea IV, intitulată „Garanții procedurale”, articolul 27, intitulat la rândul său „Căi de atac”, care prevede la alineatele (1), (3) și (4):
„(1)   Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.
[…]
(3)   În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern:
(a)
apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea; sau
(b)
transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii; sau
(c)
persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. Orice decizie cu privire la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer este luată într‑un termen rezonabil, permițând totodată analiza atentă și riguroasă a cererii de suspendare. O decizie de a nu suspenda punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să conțină motivele pe care se întemeiază.
(4)   Statele membre pot prevedea faptul că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea.”
În secțiunea VI din capitolul VI din regulamentul menționat, intitulată „Transferurile”, articolul 29, intitulat la rândul său „Modalități și termene”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Transferul solicitantului […] din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
[…]
(2)   Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită detenției în închisoare a persoanei în cauză sau până la maximum optsprezece luni în cazul în care persoana în cauză se sustrage procedurii.”
Litigiile principale și întrebarea preliminară
La 12 iulie 2019, la 7 octombrie 2019 și, respectiv, la 22 noiembrie 2020, pârâții din litigiile principale au introdus cereri de protecție internațională în Țările de Jos. Secretarul de stat a adresat autorităților din alte state membre cereri de preluare sau de reprimire a pârâților menționați. La 27 octombrie 2019, la 20 noiembrie 2019 și la 19 ianuarie 2021, aceste autorități au acceptat, explicit sau implicit, cererile respective.
La 9 ianuarie 2020, la 8 februarie 2020 și la 16 februarie 2021, secretarul de stat a decis să respingă fără examinare cererile de protecție internațională introduse de pârâții din litigiile principale și să îi transfere pe aceștia în statele membre care au acceptat cererile menționate.
Pârâții din litigiile principale au introdus acțiuni în anulare împotriva acestor decizii la instanțe de prim grad de jurisdicție.
La 25 februarie 2020, la 16 septembrie 2020 și la 1 aprilie 2021, aceste instanțe au anulat deciziile amintite. Instanțele menționate au dispus de asemenea ca secretarul de stat să adopte noi decizii cu privire la cererile de protecție internațională formulate de pârâții din litigiile principale.
Împotriva hotărârilor pronunțate de aceleași instanțe, secretarul de stat a declarat apel la Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos), care este instanța de trimitere. Acesta a însoțit apelurile sale de cereri de măsuri provizorii prin care urmărea, pe de o parte, să nu fie obligat să adopte o nouă decizie înainte de soluționarea apelurilor și, pe de altă parte, ca termenul de transfer să fie suspendat. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii din cadrul instanței de trimitere a admis aceste cereri la 3 martie 2020, la 18 septembrie 2020 și la 8 aprilie 2021.
Instanța de trimitere ridică însă problema dacă articolele 27 și 29 din Regulamentul Dublin III se opun admiterii unei cereri de măsuri provizorii introduse de administrație cu titlu accesoriu față de apelul declarat de aceasta împotriva unei decizii judiciare de anulare a unei decizii de transfer prin care se urmărește suspendarea termenului de transfer. Într‑o asemenea situație, acestei instanțe i‑ar reveni sarcina de a constata că termenul amintit a expirat și că Regatul Țărilor de Jos a devenit, așadar, responsabil de examinarea cererilor de protecție internațională introduse de pârâții din litigiile principale.
Ea apreciază că împrejurarea că articolul 27 alineatul (3) din acest regulament nu evocă decât măsuri provizorii dispuse la cererea persoanei în cauză și obiectivul determinării rapide a statului membru responsabil ar putea justifica o asemenea soluție.
Cu toate acestea, instanța de trimitere arată că regulamentul menționat nu pare să se opună posibilității persoanei în cauză de a solicita instanței de apel suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer. În caz contrar, această persoană ar risca să fie transferată într‑un alt stat membru și să trebuiască să fie trimisă în Țările de Jos în cazul în care apelul său ar fi admis.
Prin urmare, ar fi de conceput ca secretarul de stat să aibă de asemenea posibilitatea de a solicita, în cursul procedurii de apel, suspendarea termenului de transfer. O soluție contrară ar risca să priveze secretarul de stat de orice posibilitate concretă de a declara apel, întrucât termenul de transfer nu ar fi întotdeauna suficient pentru a permite instanței de trimitere să se pronunțe cu privire la un apel.
În aceste condiții, Raad van State (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 27 alineatul (3) și articolul 29 din Regulamentul [Dublin III] trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca, dacă sistemul judiciar al statului membru are un al doilea grad de jurisdicție pentru cauzele de tipul celei aflate în discuție, instanța de apel, pe durata examinării cauzei și la solicitarea autorității competente din statul membru, să dispună o măsură provizorie, având ca efect suspendarea termenului de transfer?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Dublin III coroborat cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite unei instanțe sesizate cu o cale de atac de al doilea grad împotriva unei hotărâri de anulare a unei decizii de transfer să adopte, la cererea autorităților competente, o măsură provizorie care să le permită acestora să nu adopte o nouă decizie până la soluționarea acestei căi de atac și care să aibă ca obiect sau ca efect suspendarea termenului de transfer până la această soluționare.
Articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că transferul persoanei în cauză către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, cât de repede posibil și în cel mult șase luni de la acceptarea de către un alt stat membru a cererii de a prelua sau reprimi această persoană sau de la hotărârea definitivă privind apelul atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament.
Potrivit articolului 29 alineatul (2) din regulamentul menționat, atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant.
În această privință, deși din articolul 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Dublin III reiese că legiuitorul Uniunii Europene a intenționat să favorizeze o punere în aplicare rapidă a deciziilor de transfer, nu este mai puțin adevărat că el nu a intenționat să sacrifice protecția jurisdicțională a solicitanților de protecție internațională în favoarea cerinței celerității în examinarea cererii lor și că a prevăzut, în vederea garantării protecției respective, că punerea în aplicare a acestor decizii poate fi suspendată în anumite cazuri [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2021, The International Protection Appeals Tribunal și alții,
C‑322/19 și C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, punctul
, precum și Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctele
și
].
Astfel, articolul 27 alineatul (3) din acest regulament impune ca statele membre să ofere persoanelor în cauză o cale de atac susceptibilă să conducă la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer luate în privința lor [Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctul
].
În temeiul acestei dispoziții, statele membre trebuie să prevadă fie că, în primul rând, calea de atac împotriva deciziei de transfer conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru care a adoptat această decizie în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind calea de atac, fie că, în al doilea rând, în urma introducerii unei căi de atac împotriva deciziei de transfer, transferul se suspendă automat pentru o perioadă rezonabilă în care o instanță națională stabilește existența unui efect suspensiv al acestei căi de atac, fie că, în al treilea rând, persoana în cauză are posibilitatea de a formula o cale de atac pentru a obține suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind calea de atac împotriva deciziei respective [Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctul
].
În plus, articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III completează dispoziția menționată, autorizând statele membre să prevadă că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer în cazurile în care suspendarea acesteia nu ar decurge nici din efectul legii, nici din cel al unei hotărâri judecătorești atunci când împrejurările acestei puneri în aplicare presupun că persoana în cauză trebuie, pentru a i se asigura protecția jurisdicțională efectivă, să fie autorizată să rămână pe teritoriul statului membru care a adoptat decizia de transfer până la adoptarea unei hotărâri definitive cu privire la calea de atac formulată împotriva acestei decizii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctele
și
].
În cazul în care suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer decurge din aplicarea articolului 27 alineatele (3) și (4) din Regulamentul Dublin III, din articolul 29 alineatul (1) din acesta rezultă că termenul de transfer nu curge de la acceptarea cererii de preluare sau de reprimire, ci, prin derogare, de la decizia definitivă privind calea de atac formulată împotriva deciziei de transfer [a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctele
și
].
Astfel, din articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III și în special din utilizarea expresiei „hotărâre definitivă” reiese că legiuitorul Uniunii a avut în vedere că termenul de transfer începe să curgă abia din momentul în care hotărârea privind o cale de atac împotriva unei decizii de transfer a rămas definitivă, după epuizarea căilor de atac prevăzute de ordinea juridică a statului membru în cauză, cu condiția ca punerea în aplicare a deciziei de transfer să fi fost suspendată, în temeiul articolului 27 alineatul (3) sau (4) din acest regulament.
Trebuie să se constate însă că acest legiuitor nu a precizat care sunt modalitățile procedurale potrivit cărora trebuie să fie aplicată această normă în cazul exercitării unei căi de atac de al doilea grad și în special dacă aplicarea normei menționate poate implica pronunțarea unor măsuri provizorii de către instanța sesizată cu această cale de atac.
Astfel, mai întâi, din însuși modul de redactare a articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III reiese că acesta vizează proceduri „[î]n scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer”. Pe cale de consecință, referirile la „apel” și la „revizuire” care figurează în dispoziția menționată trebuie înțelese ca făcând trimitere numai la căile de atac și la revizuirile îndreptate împotriva unei decizii de transfer, prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din acest regulament. Or, aceste căi de atac și aceste revizuiri trebuie, în temeiul celei din urmă dispoziții, să fie puse la dispoziția destinatarului unei decizii de transfer, autoritățile competente neavând, de altfel, niciun interes să conteste propriile decizii.
În consecință, articolul 27 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III trebuie să fie interpretat în sensul că are ca obiect reglementarea numai a măsurilor provizorii care pot rezulta, de plin drept sau la cererea persoanei în cauză, din introducerea unei căi de atac sau a unei cereri de revizuire de prim grad împotriva unei asemenea hotărâri. În schimb, această dispoziție nu are vocația de a reglementa măsurile provizorii care pot fi eventual adoptate în cadrul unei căi de atac de al doilea grad introduse de autoritățile competente.
În continuare, deși din articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III rezultă că întreruperea sau suspendarea termenului de transfer poate, în anumite cazuri, să decurgă dintr‑o inițiativă a autorităților competente, această dispoziție constituie, așa cum s‑a amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre, o completare a articolului 27 alineatul (3) din regulamentul amintit prin care se urmărește suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer.
În consecință, articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III nu poate fi aplicat într‑o situație precum cele în discuție în litigiile principale, în care decizia de transfer a fost anulată în primă instanță. Astfel, într‑o asemenea situație nu mai există, în cadrul unei căi de atac de al doilea grad introduse de autoritățile competente, nicio decizie de transfer a cărei punere în aplicare să poată fi suspendată.
În sfârșit, întrucât Regulamentul Dublin III nu cuprinde, în termeni mai generali, nicio normă referitoare la posibilitatea de a se formula apel împotriva deciziei prin care se soluționează calea de atac exercitată împotriva deciziei de transfer sau care reglementează în mod explicit regimul unui eventual apel, este necesar să se considere că protecția conferită prin articolul 27 alineatul (1) din regulamentul menționat, interpretat în lumina articolului 18 și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, se limitează la existența unei căi de atac jurisdicționale și nu impune instituirea mai multor grade de jurisdicție [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Efectul suspensiv al apelului),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
, punctul
].
Având în vedere ceea ce precedă și în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine, așadar, în temeiul principiului autonomiei procedurale, ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a decide cu privire la eventuala instituire a unui al doilea grad de jurisdicție împotriva unei hotărâri prin care se soluționează o cale de atac privind o decizie de transfer și de a reglementa, dacă este cazul, modalitățile procedurale ale acestui al doilea grad de jurisdicție, inclusiv eventuala stabilire a unor măsuri provizorii, cu condiția însă ca aceste modalități să nu fie, în situațiile care intră sub incidența dreptului Uniunii, mai puțin favorabile decât în situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Efectul suspensiv al apelului),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 15 aprilie 2021, État belge (Elemente ulterioare deciziei de transfer),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punctul
].
În acest context, întrucât în special din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională vizată de prezenta cerere de decizie preliminară este aplicabilă, în ordinea juridică neerlandeză, tuturor procedurilor privind căile de atac în dreptul administrativ, o asemenea reglementare poate prevedea că instanța sesizată cu o astfel de cale de atac de al doilea grad poate dispune, la cererea autorităților competente, măsuri provizorii. În schimb, reglementarea respectivă nu poate deroga de la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevăzând că asemenea măsuri au, în afara cazurilor prevăzute de această dispoziție, efectul de a amâna calculul termenului de transfer și, astfel, de a întârzia expirarea acestuia.
Or, după cum reiese din cuprinsul punctelor 23 și 24 din prezenta hotărâre, din articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III rezultă că termenul de transfer nu poate curge de la hotărârea definitivă privind calea de atac exercitată împotriva deciziei de transfer decât în măsura în care punerea în aplicare a acesteia din urmă a fost suspendată cu ocazia examinării căii de atac de prim grad, în temeiul articolului 27 alineatul (3) sau (4) din regulamentul amintit.
Prin urmare, o măsură provizorie care are ca efect suspendarea termenului de transfer până la soluționarea unei căi de atac de al doilea grad nu poate fi adoptată decât atunci când punerea în aplicare a deciziei de transfer a fost suspendată până la soluționarea căii de atac de prim grad, în temeiul acestor din urmă dispoziții.
Într‑o asemenea situație, pe de o parte, prelungirea amânării calculului termenului de transfer până la soluționarea căii de atac de al doilea grad permite să se asigure egalitatea armelor și efectivitatea procedurilor privind căile de atac, garantându‑se că acest termen nu expiră atunci când punerea în aplicare a deciziei de transfer a devenit imposibilă prin introducerea unei căi de atac împotriva acestei decizii.
Pe de altă parte, alegerea de a condiționa de adoptarea unei măsuri provizorii prelungirea, în cadrul unei căi de atac de al doilea grad, a efectului suspensiv al căii de atac de prim grad împotriva deciziei de transfer asupra calculului termenului de transfer permite să se evite ca introducerea unei căi de atac de al doilea grad împotriva unei hotărâri de anulare a unei decizii de transfer să determine în mod sistematic, chiar și atunci când această cale de atac nu pare să aibă șanse rezonabile de succes, o amânare a calculului respectiv care poate întârzia examinarea cererii de protecție internațională a persoanei în cauză.
O asemenea normă este, prin urmare, de natură să favorizeze atingerea obiectivelor regulamentului menționat care constau, așa cum rezultă din considerentele (4) și (5) ale acestuia, în stabilirea unei metode clare și operaționale, întemeiată pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză, pentru determinarea rapidă a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile de acordare a unei asemenea protecții și să nu se compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, punctul
, precum și Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer),
C‑245/21 și C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punctul
].
Astfel, această normă consolidează aplicarea termenelor imperative în care legiuitorul Uniunii a încadrat procedurile de preluare și de reprimire. Aceste termene contribuie, în mod determinant, la realizarea obiectivului prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională, garantând că procedurile menționate vor fi puse în aplicare fără întârzieri nejustificate, și dovedesc importanța specială pe care legiuitorul respectiv a atribuit‑o determinării rapide a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională, precum și faptul că, având în vedere obiectivul de a garanta un acces efectiv la procedurile de acordare a unei protecții internaționale și de a nu compromite acest obiectiv al prelucrării rapide, este necesar ca asemenea cereri să fie examinate, dacă este cazul, de un alt stat membru decât cel desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 2018, X și X,
C‑47/17 și C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, punctele
și
).
În schimb, atunci când, așa cum pare să fie situația în litigiile principale și sub rezerva verificărilor instanței de trimitere, punerea în aplicare a deciziei de transfer nu a fost suspendată până la soluționarea căii de atac de prim grad, posibilitatea de a solicita, în cadrul unei căi de atac de al doilea grad, o măsură provizorie precum cea în discuție în litigiile principale ar permite, în fapt, autorităților competente – care nici nu au considerat util să folosească opțiunea care le este oferită prin articolul 27 alineatul (4) din Regulamentul Dublin III pentru a asigura protecția jurisdicțională efectivă a persoanelor în cauză și nici nu au pus în aplicare decizia de transfer în cursul examinării acestei căi de atac – să amâne calculul termenului de transfer prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din acest regulament și, astfel, să evite ca responsabilitatea prelucrării cererilor persoanelor respective să fie transferată statului membru solicitant, în temeiul articolului 29 alineatul (2) din regulamentul menționat, și, în acest mod, să întârzie nejustificat desfășurarea procedurii de protecție internațională, aducând atingere obiectivelor acestui regulament amintite la punctele 37 și 38 din prezenta hotărâre.
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Dublin III coroborat cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care permite unei instanțe naționale sesizate cu o cale de atac de al doilea grad împotriva unei hotărâri de anulare a unei decizii de transfer să adopte, la cererea autorităților competente, o măsură provizorie care să le permită acestora să nu ia o nouă decizie până la soluționarea acestei căi de atac și care să aibă ca obiect sau ca efect suspendarea termenului de transfer până la această soluționare, cu condiția ca o asemenea măsură să nu poată fi adoptată decât dacă punerea în aplicare a deciziei de transfer a fost suspendată cu ocazia examinării căii de atac de prim grad, în temeiul articolului 27 alineatul (3) sau (4) din regulamentul menționat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 29 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid coroborat cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament

trebuie să fie interpretat în sensul că

nu se opune unei reglementări naționale care permite unei instanțe naționale sesizate cu o cale de atac de al doilea grad împotriva unei hotărâri de anulare a unei decizii de transfer să adopte, la cererea autorităților competente, o măsură provizorie care să le permită acestora să nu ia o nouă decizie până la soluționarea acestei căi de atac și care să aibă ca obiect sau ca efect suspendarea termenului de transfer până la această soluționare, cu condiția ca o asemenea măsură să nu poată fi adoptată decât dacă punerea în aplicare a deciziei de transfer a fost suspendată cu ocazia examinării căii de atac de prim grad, în temeiul articolului 27 alineatul (3) sau (4) din regulamentul menționat.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.