CELEX: 62014CJ0598
Apelācija
Eiropas Savienības preču zīme
Spēkā neesamības atzīšanas process
Regula (EK) Nr. 207/2009
8. panta 4. punkts
65. panta 1. un 2. punkts
Vārdiska preču zīme “LAGUIOLE”
Pieteikums par preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu, kas pamatots ar agrākām saskaņā ar valsts tiesībām iegūtām tiesībām
EUIPO veiktā valsts tiesību piemērošana
Savienības tiesas ierosme

Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (
EUIPO
) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 21. oktobra spriedumu
Szajner
/ITSB –
Forge de Laguiole
(“LAGUIOLE”) (T‑453/11, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2014:901
), ar kuru tā ir daļēji atcēlusi
EUIPO
Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 1. jūnija lēmumu (lieta R 181/2007‑1) attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp
Forge de Laguiole SARL
un
Gilbert Szajner
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 207/2009
Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1994, L 11, 1. lpp.
) ir kodificēta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par [Eiropas Savienības] preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
). Regulas Nr. 40/94 8., 52. un 63. panta tiesību normas bez būtiskām izmaiņām ir kļuvušas attiecīgi par Regulas Nr. 207/2009 8., 53. un 65. panta tiesību normām.
Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā ir noteikts:
“Ja nereģistrētas preču zīmes vai citas plašākā nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā izmantotas zīmes īpašnieks iebilst, tad preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē, ja atbilstoši [Savienības] tiesību aktiem vai tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi:
a)
tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms [Eiropas Savienības] preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prasītās prioritātes datuma attiecībā uz [Eiropas Savienības] preču zīmes reģistrācijas pieteikumu;
b)
šī zīme uzliek īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu.”
Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punktā ir paredzēts:
“[Eiropas Savienības] preču zīmi paziņo par spēkā neesošu, ja Birojā iesniegts attiecīgs iesniegums vai pamatojoties uz pretprasību lietas izskatīšanas procesā attiecībā uz pārkāpumu:
[..]
c)
ja pastāv 8. panta 4. punktā minētas agrākas tiesības un ir izpildīti minētā punkta nosacījumi.”
Regulas Nr. 207/2009 65. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Pret Apelācijas padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības Tiesā.
2.   Prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci, būtiska procesuāla pārkāpuma, [LESD] vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu.”
Piemērošanas regula
Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), 37. noteikuma b) punkta iii) apakšpunktā ir paredzēts:
“Pieteikums Birojam par [Eiropas Savienības preču zīmes] atcelšanu vai spēkā neesamības pasludināšanu [..] ietver:
[..]
b)
attiecībā uz iemesliem, uz ko pamatojas pieteikums:
[..]
iii)
pieteikumam, kas iesniegts, ievērojot Regulas [Nr. 207/2009] 53. pant[u] [..], sīkas ziņas par tiesībām, ar kurām pamatots pieteikums par spēkā neesamības pasludināšanu [atzīšanu], un sīkas ziņas, kas pierāda, ka pieteicējs ir agrāku tiesību īpašnieks, kā norādīts [Regulas Nr. 207/2009 53. pantā], vai ka viņam saskaņā ar attiecīgās valsts spēkā esošajiem tiesību aktiem ir tiesības prasīt šīs tiesības [atsaukties uz šīm tiesībām].”
Francijas tiesību akti
Code de la propriété intellectuelle français
([Francijas intelektuālā īpašuma kodekss,] turpmāk tekstā – “
CPI
”) L. 711‑4. pants ir formulēts šādi:
“Par preču zīmi nevar atzīt apzīmējumu, kas rada kaitējumu agrākām tiesībām, tostarp:
[..]
b)
sabiedrības nosaukumam (firmai), ja sabiedrības apziņā pastāv sajaukšanas iespēja;
[..].”
CPI
L. 714‑3. pantā ir noteikts:
“Ar tiesas nolēmumu par spēkā neesošu tiek atzīta preču zīmes reģistrācija, kas neatbilst L. 711‑1. līdz L. 711‑4. pantam.
[..]
Vienīgi agrāku tiesību īpašnieks var celt prasību par spēkā neesamības atzīšanu, pamatojoties uz L. 711‑4. pantu. Tomēr tā prasība nav pieņemama, ja preču zīmes reģistrācijas pieteikums ir ticis iesniegts labticīgi un ja tās izmantošanai ir piekrists piecu gadu laikā.
Nolēmumam par spēkā neesamības atzīšanu ir absolūts spēks.”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Vispārējā tiesa tiesvedības priekšvēsturi izklāstījusi šādi:
“1
[..] [
G. Szajner
] ir [Eiropas Savienības vārdiskās] preču zīmes “LAGUIOLE”, kas pieteikta reģistrācijai 2001. gada 20. novembrī un ko [
EUIPO
], pamatojoties uz Regulu [Nr. 40/94, kas kodificēta ar Regulu Nr. 207/2009], reģistrēja 2005. gada 17. janvārī, īpašnieks.
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme “LAGUIOLE”, [..] ietilpst 8., 14., 16., 18., 20., 21., 28., 34. un 38. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām [..].
[..]
2005. gada 22. jūlijā [..] [
Forge de Laguiole SARL
] iesniedza pieteikumu par preču zīmes “LAGUIOLE” daļējas spēkā neesamības atzīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 52. panta 1. punkta c) apakšpunktu kopsakarā ar šīs pašas regulas 8. panta 4. punktu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 8. panta 4. punkts).
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija pamatots ar sabiedrības nosaukumu (firmu)
Forge de Laguiole
, kuru [šī sabiedrība] izmantoja “jebkāda veida nažu izstrādājumu, šķēru izstrādājumu, dāvanu un suvenīru izstrādājumu – visi izstrādājumi saistīti ar galda klāšanas mākslu – ražošanas un pārdošanas” darbībām. [
Forge de Laguiole SARL
] uzskata, ka šī firma, kas nav tikai vietēja mēroga, atbilstoši Francijas tiesībām piešķir tai tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Pieteikums par daļējas spēkā neesamības atzīšanu bija vērsts pret visām iepriekš 2. punktā minētajām precēm un pakalpojumiem.
Ar 2006. gada 27. novembra lēmumu [
EUIPO
] Anulēšanas nodaļa noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu.
2007. gada 25. janvārī [
Forge de Laguiole SARL
] saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pants) iesniedza [
EUIPO
] apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.
[
EUIPO
] Apelācijas pirmā padome ar [apstrīdēto lēmumu] daļēji apmierināja apelācijas sūdzību un atzina preču zīmi “LAGUIOLE” par spēkā neesošu attiecībā uz precēm, kas ietilpst 8., 14., 16., 18., 20., 21., 28. un 34. klasē. Tā noraidīja apelācijas sūdzību daļā, kas attiecās uz 38. klasē ietilpstošajiem pakalpojumiem.
Apelācijas padome uzskatīja, ka, lai gan saskaņā ar Francijas judikatūru firma principā ir aizsargāta attiecībā uz visām darbībām, kuras aptver tās reģistrētās darbības mērķis, tomēr aizsardzība attiecas vienīgi uz faktiski un konkrēti veiktajām darbībām gadījumā, kad reģistrētās darbības mērķis nav precīzs vai tas neaptver veicamās darbības. Šajā gadījumā [
Forge de Laguiole SARL
] reģistrētās darbības mērķis esot pietiekami precīzs attiecībā uz “jebkāda veida nažu izstrādājumu un šķēru izstrādājumu ražošanu un pārdošanu”. Apelācijas padome piebilda, ka, pat pieņemot, ka reģistrētās darbības mērķa formulējums “jebkāda veida dāvanu un suvenīru izstrādājumu – visi izstrādājumi saistīti ar galda klāšanas mākslu – ražošana un pārdošana” nav precīzs, pieteikuma [par preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu] iesniedzējas firmai pienākoties aizsardzība vismaz tajās nozarēs, kurās tā patiešām ir darbojusies pirms preču zīmes “LAGUIOLE” reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas.
Šajā ziņā Apelācijas padome uzskatīja, ka [
Forge de Laguiole SARL
] ir pierādījusi, ka pirms preču zīmes “LAGUIOLE” reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas tā ir veikusi komercdarbību, pārdodot preces, kas attiecas uz “galda klāšanas mākslu”, “mājturības mākslu”, vīnu pasauli, šķēru izstrādājumiem un piederumiem, kas domāti smēķētājiem, golferiem, medniekiem un izklaidei, kā arī citiem aksesuāriem. Savukārt [
Forge de Laguiole SARL
] neesot pierādījusi komercdarbību attiecībā uz greznumpriekšmetiem un ceļojuma piederumiem, kuri turklāt nav paredzēti tās reģistrētās darbības mērķī. Visbeidzot, tā uzskatīja, ka, izņemot 38. klasē ietilpstošos telesakarus, visas ar minēto preču zīmi aptvertās preces ietilpst [
Forge de Laguiole SARL
] komercdarbības nozarēs vai ietilpst saistītu darbību nozarēs.
[..]”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 8. augustā,
G. Szajner
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, izvirzot tikai vienu pamatu par Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta c) apakšpunkta, skatot to kopsakarā ar minētās regulas 8. panta 4. punktu, pārkāpumu.
Vispārējā tiesa apmierināja šo vienīgo pamatu un atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl
EUIPO
Apelācijas padome bija konstatējusi sajaukšanas iespējas pastāvēšanu starp sabiedrības nosaukumu “Forge de Laguiole” un preču zīmi “LAGUIOLE” saistībā ar tām precēm, kas nav tās, kuras atbilst darbībām, kuras tika veiktas zem minētā sabiedrības nosaukuma apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datumā. Pārējā daļā tā prasību noraidīja.
Konkrēti, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 23.–25. punktā uzskatīja, ka tas, ka
G. Szajner
atsaucās uz
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] (Francija) 2012. gada 10. jūlija spriedumu (Nr. 08‑12.010, turpmāk tekstā – “2012. gada 10. jūlija spriedums”) kā uz pierādījumiem pirmo reizi mutvārdu procesā, ir pieņemams, jo
EUIPO
veikto
CPI
L. 711‑4. panta piemērošanu Vispārējā tiesa var pārbaudīt no valsts tiesas sprieduma skatpunkta, kurš pieņemts pēc šī biroja lēmuma pieņemšanas un uz kuru norāda procesa dalībnieks.
Šajā sakarā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 43.–50. punktā uzskatīja, ka sabiedrības nosaukums ir aizsargāts vienīgi saistībā ar “sabiedrības faktiski veiktajām darbībām, nevis tām, kuras norādītas tās statūtos”, kā to
Cour de cassation
esot nospriedusi savā 2012. gada 10. jūlija spriedumā. Vispārējā tiesa uzskata, ka šis spriedums ir piemērojams strīdu par
CPI
L. 711‑4. panta piemērošanu kontekstā, pat ja šis spriedums ir pasludināts atšķirīgā kontekstā. Vispārējā tiesa norāda, ka nav būtiski, ka šis spriedums ir pasludināts pēc apstrīdētā lēmuma datuma, jo ar to tiek vienīgi “izskaidrots strīdīgs juridisks” jautājums un katrā ziņā judikatūras izmaiņas ir ar atpakaļejošu spēku piemērojamas pastāvošām situācijām.
Pārsūdzētā sprieduma 51. punktā tā secināja, ka sabiedrības nosaukuma “
Forge de Laguiole
” aizsardzība attiecas vienīgi uz darbībām, kas faktiski veiktas zem šī nosaukuma apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datumā, proti, 2001. gada 20. novembrī.
Minētā sprieduma 78. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar Francijas tiesu judikatūru sajaukšanas iespējas vērtējums ir atkarīgs no vairākiem faktoriem, tostarp attiecīgo apzīmējumu līdzības (vizuālās, fonētiskās un konceptuālās) pakāpes, ar šiem apzīmējumiem aptverto ekonomikas nozaru līdzības pakāpes un agrākā apzīmējuma vairāk vai mazāk augstas atšķirtspējas.
Ņemot vērā konfliktējošo apzīmējumu līdzības pakāpi, no vienas puses, un lietas dalībnieku preču un nozaru līdzības pakāpi, no otras puses, pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Vispārējā tiesa apstiprināja sajaukšanas iespēju saistībā ar 8. klasē ietilpstošajiem “rokas darbarīkiem un ar roku darbināmām ierīcēm; karotēm; zāģiem, skuvekļiem, skuvekļu žiletēm; skūšanās piederumiem, nagu vīlītēm un standziņām, nagu knaiblītēm; manikīra komplektiem”, 16. klasē ietilpstošajiem “vēstuļu nažiem”, 21. klasē ietilpstošajiem “korķu viļķiem; pudeļu attaisāmiem” un “bārdas skūšanas otām, tualetes piederumiem”, un 34. klasē ietilpstošajiem “cigāru nažiem; pīpju tīrāmajiem”. Tā atcēla
EUIPO
Apelācijas padomes lēmumu, ciktāl šī padome bija konstatējusi šādas iespējas pastāvēšanu saistībā ar citām precēm.
Lietas dalībnieku prasījumi
EUIPO
lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest
G. Szajner
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Forge de Laguiole SARL
(turpmāk tekstā – “
Forge de Laguiole
”) lūdz Tiesu pilnībā apmierināt
EUIPO
apelācijas sūdzības prasījumus.
G. Szajner
prasījumi ir šādi:
—
atzīt par nepieņemamiem visus
EUIPO
un
Forge de Laguiole
pamatus un lūgumus;
—
pakārtoti, atzīt tos par nepamatotiem;
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
nospriest, ka pārsūdzētais spriedums nav jāatceļ, un
—
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību,
EUIPO
izvirza divus pamatus attiecībā uz, pirmkārt, Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punkta pārkāpumu un, otrkārt, minētās regulas 8. panta 4. punkta, lasot to kopsakarā ar
CPI
L. 711‑4. pantu, pārkāpumu.
G. Szajner
prioritāri uzskata, ka
EUIPO
apelācijas sūdzība un
Forge de Laguiole
prasījumi ir nepieņemami. Pakārtoti viņš apgalvo, ka šīs apelācijas sūdzības pamati ir jānoraida kā nepamatoti.
Par pieņemamību
G. Szajner
apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo
EUIPO
nav
locus standi
. Konkrēti, ar tiesas un apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā apelācijas tiesvedībā dubulto statusu acīmredzami tiekot pārkāpti tiesu iestāžu neatkarības, objektivitātes un neitralitātes princips, tiesiskās paļāvības princips un līdz ar to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Katrā ziņā šī apelācijas sūdzība neesot pieņemama, jo, pirmkārt, pārsūdzētais spriedums tieši neietekmējot
EUIPO
intereses un, otrkārt, ar tā izvirzītajiem pamatiem attiecībā uz 2012. gada 10. jūlija spriedumu tiekot grozīts strīda priekšmets.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 172. pantu prasība, kas celta Vispārējā tiesā par kādas
EUIPO
apelācijas padomes lēmumu, tiek celta pret
EUIPO
atbildētāja statusā. Turklāt saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otro daļu apelācijas sūdzību var iesniegt personas, kuru prasījumi vai iebildumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji, un personas, kas iestājušās lietā un kas nav dalībvalstis un Savienības iestādes, var iesniegt apelācijas sūdzības tikai tad, ja Vispārējās tiesas lēmumi tās ietekmē tieši.
Tā kā
EUIPO
šajā lietā ir atbildētāja, nevis personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, statuss un tā prasījumi ir apmierināti daļēji, tā
locus standi
un tā interese celt prasību šīs apelācijas sūdzības ietvaros nav apstrīdama, līdz ar to šim birojam nekādi nav jāpierāda, ka Vispārējās tiesas lēmums to skar tieši.
No iepriekš izklāstītā arī izriet, ka, pretēji
G. Szajner
apgalvotajam, nevar tikt uzskatīts, ka
EUIPO
kaut kādā veidā būtu “dubultā tiesas un prasītāja statusā”.
Otrkārt, ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 9. punkta, ka Francijas tiesību interpretācija jau notika strīdā starp pusēm procedūrā, kas notika
EUIPO
Apelācijas padomē. Līdz ar to
EUIPO
argumentācija saistībā ar 2012. gada 10. jūlija spriedumu nevar būt strīda priekšmeta starp pusēm
EUIPO
notikušajā procedūrā paplašināšana.
Līdz ar to
G. Szajner
norādītā iebilde par nepieņemamību saistībā ar
EUIPO
apelācijas sūdzību ir jānoraida.
Par
Forge de Laguiole
prasījumu pieņemamību
G. Szajner
apstrīd
Forge de Laguiole
prasījumu pieņemamību, jo ar tiem, pretēji Tiesas Reglamenta 174. pantā paredzētajam, netiekot vienkārši lūgts pilnībā vai daļēji apmierināt vai noraidīt
EUIPO
apelācijas sūdzību, bet tiekot lūgts atcelt pārsūdzēto spriedumu, līdz ar ko šie prasījumi faktiski esot pretapelācija, kas saskaņā ar minētā reglamenta 176. pantu esot bijusi jāiesniedz ar atsevišķu dokumentu.
Tomēr no
Forge de Laguiole
atbildes raksta skaidri izriet, ka tā ir iesniegta, atbalstot
EUIPO
izklāstītos pamatus, un ka līdz ar to šī sabiedrība ir lūgusi apmierināt apelācijas sūdzību.
No tā izriet, ka
G. Szajner
iebilde par nepieņemamību saistībā ar
Forge de Laguiole
prasījumiem arī ir jānoraida.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu par Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pirmo pamatu
EUIPO
, kuru atbalsta
Forge de Laguiole
, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, izvērtējot 2012. gada 10. jūlija spriedumu, neraugoties uz to, ka tas tika pasludināts pēc minētās apelācijas padomes lēmuma, nav ievērojusi
EUIPO
Apelācijas padomes lēmumu tiesiskuma pārbaudes apjomu.
Šajā sakarā
EUIPO
norāda, ka apstrīdētā lēmuma datumā Francijas tiesu judikatūra bija noteikta ar
Cour de cassation
1996. gada 21. maija spriedumu (Nr. 94‑16531, turpmāk tekstā – “1996. gada 21. maija spriedums”), kurā šī tiesa prasības aizliegt izmantot jaunāku preču zīmi kontekstā esot ņēmusi vērā pieteikuma iesniedzējas uzņēmējdarbības mērķi, neņemot vērā tās faktiski īstenoto darbību. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa no nolēmumiem, kas pieņemti pēc 1996. gada 21. maija sprieduma pasludināšanas un kurus pieņēmušas zemāka līmeņa Francijas tiesas, ir izsecinājusi norādi uz to, ka judikatūra ir izmainījusies pretējā virzienā, salīdzinot ar
EUIPO
izmantoto, Vispārējā tiesa neesot identificējusi šos nolēmumus un līdz ar to neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50. punktā ir konstatējusi, ka 2012. gada 10. jūlija spriedums “pats par sevi ir jauns fakts”, apstrīdētā lēmuma tiesiskums neesot bijis jāizvērtē no šī minētā sprieduma skatpunkta, kuru minētā apelācijas padome nevarēja ņemt vērā.
G. Szajner
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 21.–25. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka 2012. gada 10. jūlija spriedums ir jāņem vērā kā pierādījuma elements, jo vairāk tāpēc, ka par to ir notikušas sacīkstes principam atbilstošas debates Vispārējā tiesā.
Tiesas vērtējums
Vispirms saistībā ar lomu sadali starp pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzēju, kompetentajām
EUIPO
instancēm un Vispārējo tiesu ir jāatgādina, pirmkārt, ka īstenošanas regulas 37. noteikumā ir paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz pierādījumi, kas apliecina, ka viņš saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām var pamatoties uz agrākām tiesībām, kuras ir aizsargātas saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu. Šī norma pieteikuma iesniedzējam uzliek pienākumu iesniegt
EUIPO
ne vien pierādījumus, kas apliecina, ka viņš atbilst izvirzītajiem nosacījumiem atbilstoši valsts tiesību aktiem, kurus tas lūdz piemērot, lai viņš varētu aizliegt Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu, pamatojoties uz agrākām tiesībām, bet arī pierādījumus, kas pierāda šo tiesību aktu saturu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
49.
un
50.
punkts, kā arī 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
34.
punkts).
Otrkārt, konkrētāk, runājot par
EUIPO
pienākumiem, Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumā, ja pieteikums par Eiropas Savienības preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu ir pamatots ar agrākām tiesībām, ko aizsargā valsts tiesību norma, tās vispirms ir kompetentās
EUIPO
instances, kurām ir jāvērtē pierādījumu, kurus pieteikuma iesniedzējs iesniedzis, lai pierādītu minētās normas saturu, spēks un piemērojamība (spriedumi, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
51.
punkts, kā arī 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
35.
punkts). Turklāt, tā kā ar
EUIPO
kompetento instanču lēmumu preču zīmes īpašniekam var tikt atņemtas tam piešķirtās tiesības, šāda lēmuma apjoms noteikti nozīmē, ka instance, kas to pieņem, neveic vienīgi valsts tiesību, kuras norādījis pieteikuma par atzīšanu par spēkā neesošu iesniedzējs, atzīšanu par spēkā esošām (spriedums, 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
43.
punkts).
Treškārt, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 65. panta 1. un 2. punktu Vispārējās tiesas kompetencē ietilpst pilnas pārbaudes veikšana par to
EUIPO
vērtējumu tiesiskumu, ko tas sniedzis attiecībā uz pierādījumiem, kurus pieteikuma iesniedzējs iesniedzis, lai pierādītu valsts tiesību normu, uz kuru aizsardzību tas atsaucas, saturu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
52.
punkts, un 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
36.
punkts).
Turklāt, ciktāl konkrētajā procesuālajā kontekstā valsts tiesību piemērošanas sekas var būt tiesību atņemšana Eiropas Savienības preču zīmes īpašniekam, Vispārējai tiesai nekādā ziņā nevar tikt liegtas faktiskas iespējas veikt efektīvu kontroli neatkarīgi no iespējamajiem trūkumiem dokumentos, kas iesniegti kā pierādījumi par piemērojamajām valsts tiesībām. Šajā ziņā tai papildus iesniegtajiem dokumentiem ir jāvar pārbaudīt tiesību normu, uz kurām atsaucas pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējs, piemērošanas nosacījumus un piemērošanas jomu. Līdz ar to pārbaudei tiesā, ko veic Vispārējā tiesa, ir jāatbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa prasībām (spriedums, 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
44.
punkts).
Turpinājumā ir jāuzsver, ka
EUIPO
un Vispārējās tiesas veiktā kontrole ir jāīsteno saskaņā ar prasību garantēt Regulas Nr. 207/2009 lietderīgo iedarbību, proti, nodrošināt Eiropas Savienības preču zīmes aizsardzību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
40.
punkts).
Taču, kā to ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 49. punktā, tas, ka Vispārējā tiesa vienīgi piemērotu valsts tiesības, kādas tās ir interpretētas valsts tiesās datumā, kurā
EUIPO
Apelācijas padomes lēmums ir pieņemts, varētu izraisīt to, ka tiek atteikts reģistrēt vai tiek pasludināta par spēkā neesošu Eiropas Savienības preču zīme, pat ja piemērojamais valsts tiesību noteikums brīdī, kad Vispārējā tiesa pieņem savu nolēmumu, nesniedz nekādu pamatu šajā sakarā.
Šis rezultāts būtu pretrunā ne tikai prasībai garantēt Regulas Nr. 207/2009 lietderīgo iedarbību, kas atgādināta šī sprieduma 39. punktā, bet arī, liedzot Vispārējai tiesai faktisku iespēju efektīvi īstenot pilnīgu tiesiskuma pārbaudi, kas izklāstīta šī sprieduma 37. un 38. punktā, būtu pretrunā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam.
No minētā izriet, ka Vispārējai tiesai, lai novērtētu aizsardzību, kas ir piešķirta valsts tiesību aktos, valsts tiesību norma ir jāpiemēro tā, kā valsts tiesas to interpretē tās nolēmuma pieņemšanas brīdī. Tādēļ tai ir jāspēj ņemt vērā valsts tiesas nolēmumu, kurš pieņemts pēc
EUIPO
Apelācijas padomes lēmuma pieņemšanas.
Ir taisnība, ka valsts tiesas nolēmuma, kas pieņemts pēc
EUIPO
Apelācijas padomes lēmuma pieņemšanas, ņemšana vērā var izraisīt to, ka Vispārējā tiesa nonāk pie valsts tiesību noteikuma izvērtējuma, kas atšķiras no šīs apelācijas padomes izvērtējuma. Tomēr, tā kā šīs apelācijas padomes veiktā valsts tiesību izvērtējuma pārbaude tiesā, kuru veic Vispārējā tiesa, ir pilnīga tiesiskuma pārbaude, tad apstāklis, kas atklājies pēc šīs pašas apelācijas padomes lēmuma, ka šis lēmums ir balstīts uz kļūdainu valsts tiesību interpretāciju, kā to ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 53. punktā, nevar būt šķērslis pieļautās kļūdas labošanai.
Šo secinājumu neatspēko judikatūra, saskaņā ar kuru, pirmkārt, Vispārējai tiesai principā, pamatojoties uz informāciju, ar kuru pamatots
EUIPO
Apelācijas padomes lēmums, ir vienīgi jāatrod lēmums, kurš
EUIPO
būtu bijis jāpieņem, otrkārt, Vispārējā tiesa var atcelt vai grozīt pārsūdzēto lēmumu tikai tad, ja datumā, kurā tas pieņemts, uz to ir attiecināms kāds no atcelšanas vai grozīšanas pamatiem, kas paredzēti Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punktā, un, treškārt, tā nevar atcelt vai grozīt šo lēmumu to iemeslu dēļ, kas rodas pēc tā pasludināšanas (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
71.
un
72.
punkts, kā arī 2016. gada 26. oktobris, Westermann Lernspielverlage/EUIPO,
C‑482/15 P
,
EU:C:2016:805
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan ir taisnība, ka šim principam ir plašs apjoms un saskaņā ar to Vispārējai tiesai tostarp ir liegts atcelt vai grozīt
EUIPO
Apelācijas padomes lēmumu, ņemot vērā faktus, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas, vai piemērojot materiāltiesiskās normas, kas vēl nebija spēkā šī lēmuma pieņemšanas brīdī, taču tas neliedz Vispārējai tiesai tiesvedībās, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanu, ņemt vērā valsts tiesu veiktās izmaiņas valsts tiesību noteikuma, kuru izvērtē
EUIPO
Apelācijas padome, interpretācijā. Šis valsts tiesību noteikums ir daļa no apstākļiem, kas jāizvērtē šai apelācijas padomei, un šīs apelācijas padomes veiktā minētā noteikuma piemērošana saskaņā ar šīs regulas 65. panta 2. punktu ir pakļauta pilnīgai tiesiskuma pārbaudei Vispārējā tiesā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
36.
–
38.
punkts).
Tomēr saskaņā ar sacīkstes principu, kas ir daļa no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu tiesā, kuras ir atzītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, tas, ka Vispārējā tiesa ņem vērā valsts tiesas nolēmumu, kas pieņemts pēc
EUIPO
Apelācijas padomes lēmuma pieņemšanas, ir pakļauts nosacījumam, ka, gluži kā šajā lietā, lietas dalībniekiem ir iespēja iesniegt Vispārējā tiesā apsvērumus par attiecīgo valsts nolēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 27. marts, ITSB/National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
52.
–
54.
punkts).
Visbeidzot, saistībā ar apgalvoto pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi ir jākonstatē, ka saistībā ar Francijas tiesību elementiem, kurus Vispārējā tiesa ņēmusi vērā, tā pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, izvērtējot 2012. gada 10. jūlija spriedumu, ir vienīgi pamatojusies uz šī sprieduma formulējumu.
Lai gan ir taisnība, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā ir konstatējusi, ka zemāka līmeņa Francijas tiesu judikatūra, lai gan neviendabīga, ļāva pirms 2012. gada 10. jūlija sprieduma secināt, ka sabiedrības nosaukuma aizsardzība attiecas vienīgi uz attiecīgās sabiedrības faktiski īstenotajām darbībām, tomēr no pārsūdzētā sprieduma 43.–45. punkta izriet, ka savu apstrīdētā lēmuma tiesiskuma izvērtēšanu tā galvenokārt ir balstījusi nevis uz šo iepriekšējo judikatūru, bet gan uz 2012. gada 10. jūlija spriedumu un ka tā šo izvērtējumu ir pietiekami pamatojusi.
Tādēļ nevar tikt uzskatīts, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu saviem lēmumiem.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka tas, ka Vispārējā tiesa ņēma vērā 2012. gada 10. jūlija spriedumu, nav Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. punkta pārkāpums, līdz ar ko pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par apelācijas sūdzības otro pamatu par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar
CPI
L. 711‑4. pantu, pārkāpumu
Apelācijas sūdzības otrais pamats sastāv no divām daļām.
Par otrā pamata pirmo daļu, kas ir balstīta uz 2012. gada 10. jūlija sprieduma sagrozīšanu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata pirmo daļu
EUIPO
, kuru atbalsta
Forge de Laguiole
, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi 2012. gada 10. jūlija spriedumu.
Konkrēti, pārsūdzētā sprieduma 44. punktā norādot, ka 2012. gada 10. jūlija spriedumā
Cour de cassation
neesot interpretējusi
CPI
L. 711‑4. pantu, un tomēr nospriežot, ka šī minētā sprieduma izvilkums, saskaņā ar kuru “sabiedrības nosaukums tiek aizsargāts vienīgi saistībā ar sabiedrības faktiski īstenotajām darbībām, nevis ar tās statūtos uzskaitītajām darbībām”, neietver nekādu ierobežojumu ne tā formulējumā, ne tā faktiskajā vai procesuālajā kontekstā, kas ļautu saprast, ka tā piemērošana ir paredzēta vienīgi izskatāmās lietas apstākļiem, un ka tas līdz ar to pēc analoģijas var tikt piemērots
CPI
L. 711‑4. panta interpretācijai, Vispārējā tiesa esot atzinusi 2012. gada 10. jūlija spriedumam apjomu, kura tam acīmredzami nav.
EUIPO
uzskata, ka minētā sprieduma izvilkuma mērķis ir vienīgi definēt attiecīgās sabiedrības attiecīgās preču zīmes reģistrācijas krāpniecisko raksturu, nevis tās sabiedrības nosaukuma aizsardzības apjomu saistībā ar vēlāku preču zīmi.
CPI
L. 711‑4. panta b) punktā esot prasīts veikt sajaukšanas iespējas “prospektīvu izvērtēšanu”, ar kuru varētu notikt abstrahēšanās no attiecīgo konfliktējošo apzīmējumu izmantošanas apstākļiem, ieskaitot agrāku sabiedrības nosaukumu, jo sabiedrības nosaukuma aizsardzības apjoma ierobežošana vienīgi ar konkrēti veiktajām darbībām nav veicama vienīgi potenciālu konfliktu gadījumos.
Forge de Laguiole
piebilst, ka, tā kā 2012. gada 10. jūlija spriedums ir noraidīšanas spriedums, t.i., spriedums, ar kuru tiek apstiprināts apelācijas tiesvedībā pieņemts nolēmums, tas atbilstoši Francijas tiesībām nevar tikt uzskatīts par principiālu spriedumu.
G. Szajner
apgalvo, ka
EUIPO
nostāja, saskaņā ar kuru 2012. gada 10. jūlija spriedums attiecas vienīgi uz krāpnieciskām preču zīmju reģistrācijām, ir pretrunā gan judikatūrai pirms šī sprieduma, gan šī sprieduma interpretācijai no Francijas doktrīnas perspektīvas, kas liecina par vienprātību par šī sprieduma vispārējo apjomu.
–
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saistībā ar apelācijas ietvaros īstenotu pārbaudi par Vispārējās tiesas veiktajiem konstatējumiem attiecībā uz piemērojamajām valsts tiesībām, Tiesai ir pilnvaras izvērtēt, visupirms, vai Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tai iesniegtajiem dokumentiem un citiem materiāliem, nav sagrozījusi attiecīgo valsts tiesību normu formulējumu vai uz tām attiecināmo valsts tiesu judikatūru, vai arī ar tām saistītās tiesību doktrīnas publikācijas, pēc tam – vai Vispārējā tiesa, ņemot vērā šos elementus, nav veikusi konstatējumus, kas acīmredzami ir pretrunā to saturam, un, visbeidzot, vai Vispārējā tiesa, veicot visu elementu vērtējumu un nolūkā konstatēt attiecīgo valsts tiesību normu saturu, nav piešķīrusi vienam no šiem elementiem piemērojamību, kas tam nepienākas, ņemot vērā pārējos elementus, ciktāl tas acīmredzami izriet no lietas materiāliem (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
53.
punkts).
Līdz ar to Tiesai ir jāizvērtē, vai
EUIPO
argumentācija norāda uz kļūdām, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, veicot savus konstatējumus attiecībā uz konkrētajām valsts tiesību normām, kuras, pamatojoties uz šī sprieduma iepriekšējā punktā izklāstīto, ietilpst Tiesas pārbaudes jomā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
54.
punkts).
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā ir konstatējusi, ka 2012. gada 10. jūlija sprieduma pamatā esošā lieta neattiecas uz prasību, kas celta, pamatojoties uz
CPI
L. 711‑4. pantu, bet gan uz prasību par preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas krāpnieciskā nolūkā dēļ un pieteikumu negodīgas konkurences jomā.
Kā Vispārējā tiesa arī ir konstatējusi šajā punktā, nekas 2012. gada 10. jūlija spriedumā nenorāda, ka
Cour de cassation
būtu paredzējusi ierobežot savu vērtējumu saistībā ar sabiedrības nosaukuma aizsardzības apjomu iedarbību vienīgi ar šī sprieduma izcelsmes specifiskajiem apstākļiem. Tieši pretēji, šos vērtējumus šī tiesa ir formulējusi apelācijas sūdzības pirmā pamata noraidīšanas ietvaros, kurš tostarp ir balstīts uz
CPI
L. 711‑4. panta b) punkta pārkāpumu. Tādēļ
EUIPO
arguments, saskaņā ar kuru šie vērtējumi nav atbilstoši šīs tiesību normas izvērtēšanai, nevar tikt akceptēts.
Turklāt
EUIPO
apgalvo, ka
Cour de cassation
ir ņēmusi vērā sabiedrības nosaukuma īpašnieka faktiski veiktās darbības, lai izvērtētu otro pamatu, kurš tai norādīts negodīgas konkurences jomā, ar kuru tiekot prezumēta faktiskas konkurences pastāvēšana starp attiecīgajiem uzņēmumiem.
Tomēr no 2012. gada 10. jūlija sprieduma formulējuma acīmredzami izriet, pirmkārt, ka vērtējums, saskaņā ar kuru “sabiedrības nosaukums tiek aizsargāts vienīgi saistībā ar sabiedrības faktiski īstenotajām darbībām, nevis ar tās statūtos uzskaitītajām darbībām”, ir veikts, atbildot uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu, kas attiecas uz attiecīgās preču zīmes krāpniecisku reģistrāciju lietā, kurā pasludināts minētais spriedums, un, otrkārt, ka
Cour de cassation
ir norādījusi uz attiecīgās sabiedrības faktiski īstenotajām darbībām gan savā atbildē uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu, gan savā atbildē uz apelācijas sūdzības otro pamatu saistībā ar prasību par negodīgu konkurenci.
Ņemot vērā šos apsvērumus, nav acīmredzams, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi 2012. gada 10. jūlija spriedumu.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar
Forge de Laguiole
argumentu, saskaņā ar kuru šis spriedums nav “principiāls spriedums”. Ņemot vērā principus, atbilstoši kuriem Tiesa veic pārbaudi apelācijas tiesvedībā attiecībā uz Vispārējās tiesas veiktajām konstatācijām saistībā ar piemērojamajām valsts tiesībām, kā tie atgādināti šī sprieduma 56. un 57. punktā, un līdz ar ko Tiesai nav jānosaka, vai minētais 2012. gada 10. jūlija spriedums ir “principiāls spriedums”, ir pietiekami konstatēt, ka, ņemot vērā šo pašu spriedumu, nav redzams, ka Vispārējā tiesa būtu acīmredzami neievērojusi tā apjomu.
No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata otro daļu par kļūdu tiesību piemērošanā, kuru esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, ņemot vērā vienīgi preču raksturu, lai noteiktu
Forge de Laguiole
darbības jomas
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata otro daļu
EUIPO
, kuru atbalsta
Forge de Laguiole
, apstrīd kritērijus, uz kuriem ir balstījusies Vispārējā tiesa, lai noteiktu šīs sabiedrības darbības jomas. Šajā sakarā
EUIPO
norāda, ka, lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 32. punktā ir nospriedusi, ka atbilde uz jautājumu, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā
Forge de Laguiole
sabiedrības nosaukums ļauj tai aizliegt
G. Szajner
izmantot preču zīmi “LAGUIOLE”, ir atkarīga vienīgi no Francijas tiesībām, Vispārējā tiesa esot definējusi sabiedrības nosaukuma aizsardzības perimetru, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā norādot vienīgi uz savu judikatūru, proti, 2007. gada 13. februāra spriedumu Mundipharma/ITSB – Altana Pharma (RESPICUR) (
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
), kas attiecas uz agrāku preču zīmju izmantošanu, kuru Vispārējā tiesa pēc analoģijas esot piemērojusi, lai interpretētu Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu, kas atbilst Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktam.
Līdz ar to Vispārējā tiesa esot noteikusi šīs darbības jomas vienīgi saistībā ar kritēriju par preču raksturu un tādējādi esot pieļāvusi kļūdu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta, lasīta kopsakarā ar
CPI
L. 711‑4. pantu, piemērošanā.
EUIPO
apgalvo, ka, nosakot darbības jomas Francijas tiesību nozīmē, esot bijis jāņem vērā arī preču, kuras komercializē agrākā sabiedrības nosaukuma īpašnieks, galamērķis un pielietojums.
G. Szajner
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti izvērtējusi attiecīgo preču līdzību, pamatojoties gan uz to raksturu, gan arī uz to galamērķi un pielietojumu.
–
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, kā to ir darījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 78. punktā, ka, izvērtējot
Forge de Laguiole
īstenotās darbības, Vispārējā tiesa nekādi pēc analoģijas nav piemērojusi savu judikatūru. Tādējādi tā ir citējusi savu judikatūru saistībā ar agrāko preču zīmju izmantošanu vienīgi pārsūdzētā sprieduma 63. punktā, lai izskaidrotu savu vērtējumu, saskaņā ar kuru dakšiņu komercializēšana ļauj pierādīt darbības pastāvēšanu nevis visā “galda klāšanas mākslas” jomā, bet vienīgi “galda piederumu” jomā.
Turpinājumā ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, protams, nav vispirms tieši norādījusi kritērijus, saskaņā ar kuriem ir jānosaka
Forge de Laguiole
faktiski veiktās darbības, un pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Francijas tiesu judikatūru, uz kuru norādījuši lietas dalībnieki, ir citējusi vienīgi sajaukšanas iespējas izvērtēšanas ietvaros.
Tomēr no pārsūdzētā sprieduma skaidri izriet, ka, izvērtējot šīs darbības tā 54.–74. punktā, Vispārējā tiesa ir tieši ņēmusi vērā ne tikai attiecīgo preču raksturu, bet arī to galamērķi, pielietojumu, attiecīgo klientūru, kā arī to izplatīšanas veidu.
No tā izriet, ka
EUIPO
un
Forge de Laguiole
argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
Līdz ar to otrā pamata otrā daļa arī ir noraidāma kā nepamatota.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība nav pamatota un tādēļ ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
G. Szajner
ir prasījis piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 4. punktu
Forge de Laguiole
, personai, kas iestājusies lietā apelācijas tiesvedībā, ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (
EUIPO
) atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Forge de Laguiole SARL
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.