CELEX: 62021CJ0036
Eelotsusetaotlus
Ühine põllumajanduspoliitika
Määrus (EL) nr 1307/2013
Otsetoetuskavad
Ühiseeskirjad
Artikli 30 lõige 6 ja artikli 50 lõige 2
Noortele põllumajandustootjatele riiklikust reservist toetusõiguste eraldamise taotlus
Liikmesriigi haldusasutus, kes andis ebaõiget teavet isiku kvalifitseerimise kohta „nooreks põllumajandustootjaks“
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõte
Kahju hüvitamise hagi, mis põhineb riigisiseses õiguses ette nähtud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisel

Eelotsusetaotlus puudutab liidu õiguse üldpõhimõtete, eelkõige õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Sense Visuele Communicatie en Handel vof’i, tegutseb ka nime De Scharrelderij all (edaspidi „Sense“), ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteiti (Madalmaade põllumajandus‑, loodus‑ ja toidukvaliteediminister; edaspidi „minister“) vahelises kohtuvaidluses kahju hüvitamise üle, mis on väidetavalt tekitatud ebaõige teabe tõttu, mille Sense edastas Rijksdienst voor Ondernemend Nederlandile (Madalmaade ettevõtlusagentuur; edaspidi „RVO“) ning mis puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (
ELT 2013, L 347, lk 608
), sätete rakendamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõigetes 1, 4, 6 ja 11 on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik moodustab riikliku reservi. Riikliku reservi moodustamiseks kohaldavad liikmesriigid põhitoetuskava esimesel rakendamisaastal põhitoetuskava kohase riikliku ülemmäära suhtes lineaarset vähendusprotsenti.
[…]
4.   Liikmesriigid jaotavad oma riiklikest reservidest või oma piirkondlikest reservidest toetusõigusi objektiivsete kriteeriumide kohaselt ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu‑ ja konkurentsimoonutuste vältimine.
[…]
6.   Liikmesriigid kasutavad oma riiklikke või oma piirkondlikke reserve toetusõiguste jaotamiseks, seejuures on eelistatud noored põllumajandustootjad ja põllumajanduslikku tegevust alustavad põllumajandustootjad.
[…]
11.   Käesolevas artiklis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„noor põllumajandustootja“ – põllumajandustootja, kes täidab artikli 50 lõikes 2 osutatud tingimusi ning, kui see on asjakohane, artikli 50 lõigetes 3 ja 11 osutatud tingimusi;
[…]“.
Määruse artikli 50 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva peatüki kohaldamisel tähendab mõiste „noor põllumajandustootja“ füüsilisi isikuid, kes:
a)
asuvad esimest korda tegutsema põllumajandusliku majapidamise juhina või kes on asutanud põllumajandusliku majapidamise viis aastat enne seda, kui nad esitasid esimest korda [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta] määruse (EL) nr 1306/2013 [ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (
ELT 2013, L 347, lk 549
)] artikli 72 lõikes 1 osutatud põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava alusel taotluse, ning
b)
on punktis a osutatud taotluse esitamise aastal kuni 40 aastased.“
Madalmaade õigus
Ministri määruse, mis käsitleb ühise põllumajanduspoliitika rakendamist seoses otsetoetuste ja nõuetele vastavusega (Uitvoeringsregeling rechtstreekse betalingen GLB), põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artiklis 2.1 oli sätestatud:
„1.   Põllumajandustootja taotluse alusel eraldab minister talle toetusõigused vastavalt [määruse nr 1307/2013] artikli 30 lõikele 4.
2.   Minister annab järgmisi otsetoetusi:
a)
põhitoetuskava alusel vastavalt [määruse nr 1307/2013] artiklile 32;
b)
kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetus;
c)
noorte põllumajandustootjate toetus;
[…]“.
Ministri määruse artikkel 4.2 oli põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„1.   Põllumajandustootja, kes esitab artikli 2.1 lõikes 2 osutatud otsetoetuste taotlused, kasutab toetusõiguste taotlemiseks, toetusõiguste aktiveerimiseks ja maksetaotluse vormistamiseks ühtset taotlust.
[…]
3.   Ühtne taotlus esitatakse ministrile ajavahemikul 1. märtsist kuni 15. maini [kaasa arvatud], välja arvatud juhul, kui kohaldatakse [komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 640/2014, millega täiendatakse määrust nr 1306/2013 ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi osas, otsetoetuste, maaelu arengu toetuse ja nõuetele vastavuse süsteemiga seoses kohaldatavatest maksetest keeldumise ja nende tühistamise tingimuste osas ning kõnealuste toetuste ja süsteemiga seotud halduskaristuste osas (
ELT 2014, L 181, lk 48
)], artikli 12 esimest lõiku.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Sense on täisühing, kus on kaks osanikku, A ja B, ning ta tegeleb alates 2017. aastast nuumsigade kasvatamisega. A sai 21. jaanuaril 2018. aastal 41aastaseks.
Sense esitas RVO‑le, kes on Madalmaades ühise põllumajanduspoliitika rakendamise eest vastutav asutus, küsimuse Nationale reserve voor jonge landbouwers’ilt (noorte põllumajandustootjate riiklik reserv, Madalmaad; edaspidi „riiklik reserv“) toetusõiguse saamise võimaluse kohta. RVO töötajad teatasid talle 15. märtsil 2018, 5. aprillil 2018 ja 9. jaanuaril 2019 toimunud telefonivestluste käigus, et talle võidakse eraldada toetusõigusi sellest riiklikust reservist, kuna A oli 2018. aastal teatud aja vältel noorem kui 41aastane. Seda teavet kinnitas e‑kiri, mille üks RVO töötaja saatis Sense’ile 15. jaanuaril 2019.
Sense esitas 5. aprillil 2018 kombineeritud deklaratsiooni, milles ta palus ühelt poolt eraldada toetusõigused riiklikust reservist, kuna A on noor põllumajandustootja, ning teiselt poolt esitas maksetaotluse ning keskkonnasäästlikkuse toetuse ja noorte põllumajandustootjate täiendava toetuse taotluse.
Minister jättis 2. ja 4. jaanuari 2019. aasta otsusega need taotlused rahuldamata.
Sense esitas nende otsuste peale vaided, mis jäeti ministri 22. märtsi 2019. aasta otsusega rahuldamata. Ministri arvates ei olnud Sense’il õigust toetusõiguste eraldamisele riiklikust reservist. Kuna ta oli 2018. aastal üle 40aasta vana, ei vasta ta määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 punktis b ette nähtud vanusenõudele. Kuna Sense’il ei olnud 15. mai 2018. aasta seisuga toetusõigusi, ei saanud talle maksta toetusi, anda keskkonnasäästlikkuse toetust ega noorte põllumajandustootjate täiendavat toetust.
Sense esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule, st College van Beroep voor het bedrijfslevenile (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes, Madalmaad) nõude tühistada 22. märtsi 2019. aasta otsus ja hüvitada talle tekitatud varaline kahju.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et põhikohtuasja ese ei puuduta mitte toetusõiguste eraldamist riiklikust reservist, vaid küsimust, kas minister rikkus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kui ta ei teinud otsust maksta Sense’ile hüvitist.
Sellega seoses on tõendatud, et 2018. aastal ei saanud Sense’ile eraldada toetusõigusi riiklikust reservist, kuna A, kes oli deklareeritud kui noor põllumajandustootja, ei vastanud määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 punktis b ette nähtud vanusenõudele.
Samas on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et teave, mille RVO andis Sense’ile 15. märtsi ja 5. aprilli 2018. aasta telefonivestluse käigus, võis viimase mõistlikult panna uskuma, et ta võib sellise eraldise saada hoolimata sellest, et A sai 2018. aastal 41aastaseks. Sellele teabele tuginedes taotles Sense 2018. aastaks toetusõiguste eraldamist riiklikust reservist ja loobus toetusõiguste ostmisest. Selle tulemusena jäi ta ilma 2018. aasta põhitoetusest ja keskkonnasäästlikkuse toetusest, samas kui neid makseid oleks talle saanud teha, kui ta oleks ostnud toetusõigusi. Seega kandis Sense kahju, mis vastab nende maksete kaotamisele ja millest on maha arvatud toetusõiguste ostukulud.
See kohus rõhutab, et kuna toetusõiguste eraldamine ja otsetoetuse maksmine kuuluvad liidu õiguse vahetusse kohaldamisalasse, siis tuleb kohaldada liidu õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei saa aga sellele põhimõttele tugineda liidu õiguse konkreetse sätte vastu. Kuna määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 punkt b on konkreetne säte, ei saanud RVO töötajate käitumine tekitada Sense’il õiguspärast ootust, et teda koheldakse vastuolus liidu õigusega.
Nimetatud kohus järeldab Euroopa Kohtu praktikast, et kui liikmesriigid on liidu õiguse kohaldamisel kohustatud järgima liidu õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, ei ole mingit võimalust kohaldada lisaks riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Seega ei saa Sense sellele põhimõttele tuginedes nõuda toetusõiguste eraldamist riiklikust reservist.
Seevastu tekib küsimus, kas nimetatud kohtupraktika tähendab ühtlasi seda, et Sense ei saa ka riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte alusel nõuda hüvitist kahju eest, mis tal tekkis seetõttu, et talle edastatud ebaõige teabe alusel taotles ta toetusõiguste ostmise asemel toetusõiguste eraldamist riiklikust reservist. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ei ole Euroopa Kohus selle küsimuse kohta veel otsust teinud.
Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven (apellatsiooniastme halduskohus majandusküsimustes) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liidu õigusega on vastuolus, et riigisiseses õiguses sätestatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte alusel hinnatakse, kas liikmesriigi haldusasutus on liidu õigusnormi vastaselt tekitanud õiguspärase ootuse ja toiminud seejuures riigisisese õiguse seisukohast õigusvastaselt, jättes hüvitamata kahju, mis asjaomasel isikul seetõttu tekkis, kui kõnealune isik ei saa tulemuslikult tugineda liidu õiguses sätestatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, sest tegemist on liidu õiguse konkreetse sättega?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Sense väidab, et eelotsusetaotlus ei ole vastuvõetav. Ühest küljest küsib ta sisuliselt, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu viited õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele on asjakohased, kuna Euroopa Kohtu praktika kohaselt on selge, et tal ei saa olla ühtki õigust tulenevalt ootusest, mille liikmesriigi haldusasutus on tekitanud, rikkudes liidu õigust. Teisest küljest märgib ta, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole viidanud proportsionaalsuse põhimõttele, mis peaks siiski olema väidetava kahju hüvitamise aluseks.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub, et ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames on üksnes asja menetleval ja selles tehtava lahendi eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud otsuse tegema (vt selle kohta 1. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Blaise jt,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et eeldatakse, et sellised liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud sellises õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib jätta liikmesriigi kohtu esitatud taotluse läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õigusnormi tõlgendamisel, mida liikmesriigi kohus palub, ei ole vähimatki seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised või õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud tarviliku vastuse andmiseks talle esitatud küsimustele (vt selle kohta 1. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Blaise jt,
C‑616/17
,
EU:C:2019:800
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Agrárminiszter,
C‑490/18
,
EU:C:2019:863
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus liidu õiguse üldpõhimõtete, täpsemalt õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte tõlgendamise kohta, et teha kindlaks, kas selle põhimõttega on vastuolus see, kui õigussubjekt tugineb üksnes riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Järelikult on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas liidu õigust ja eelkõige õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui õigussubjektile makstakse riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte alusel ja üksnes selle õiguse alusel hüvitist kahju eest, mille on põhjustanud liikmesriigi asutuse antud väär tõlgendus liidu õiguse konkreetse sätte kohta.
Oluline on märkida, et Euroopa Kohtu kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguspärase ootuse kaitse põhimõte osa liidu õiguskorrast ja see on siduv kõigile liidu õiguse kohaldamise eest vastutavatele riigisisestele asutustele (vt selle kohta 26. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
, punkt
, ja 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Ministru kabinets,
C‑120/17
,
EU:C:2018:638
, punkt
).
Siit järeldub, et määruse nr 1307/2013 sätete rakendamisel peavad riigisisesed ametiasutused järgima õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei saa aga liidu õigusakti konkreetse sätte vastu õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tugineda ja liidu õiguse kohaldamise eest vastutava riigisisese ametiasutuse tegevus, mis on selle õigusega vastuolus, ei saa olla ettevõtja jaoks alus õiguspärasele ootusele olla koheldud viisil, mis on liidu õigusega vastuolus (26. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Krücken,
316/86
,
EU:C:1988:201
, punkt
; 20. juuni 2013. aasta kohtuotsus Agroferm,
C‑568/11
,
EU:C:2013:407
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse,
C‑516/16
,
EU:C:2017:1011
, punkt
).
Seega ei saa õigussubjekt tugineda liidu õiguse õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele või liikmesriigi samasugusele põhimõttele, et saada eelis, mis on liidu õiguse konkreetse sättega vastuolus.
Riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tuginemine selleks, et saada liidu õigusega vastuolus olev eelis, võib nimelt – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 27–30 – kahjustada liidu õiguse esimust, tõhusust ja ühetaolist kohaldamist kõigis liikmesriikides, tekitada liikmesriikide vahel konkurentsimoonutusi siseturul ja kahjustada liidu finantshuve, kui eelist rahastatakse liidu eelarvest.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et Sense taotles 2018. aastaks toetusõiguste eraldamist noore põllumajandustootja riiklikust reservist määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 tähenduses.
Selle sättega on põllumajandustootja „nooreks põllumajandustootjaks“ kvalifitseerimisel seatud eelkõige vanuse nõue, mille kohaselt selleks kvalifitseeritakse vaid need füüsilised isikud, kes on põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava alusel taotluse esimest korda esitamise „aastal kuni 40aastased“.
Seega tuleneb nimetatud sätte sõnastusest ühemõtteliselt, et vanusenõue eeldab, et taotluse esimest korda esitamise aasta jooksul ei oleks huvitatud isik saanud 41aastaseks.
Järelikult, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, põhikohtuasja pooled ja Euroopa Kohtule seisukohti esitanud huvitatud isikud nõustuvad, on määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 punkt b vanusenõude kehtestamise osas liidu õiguse konkreetne säte käesoleva kohtuotsuse punktis 28 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Siit järeldub, et põllumajandustootja, kes ei vasta määruse nr 1307/2013 artikli 50 lõike 2 punktis b sätestatud vanusenõudele, ei saa selle sätte vastu tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, et talle eraldataks toetusõigused riiklikust reservist ja makstaks nende toetusõiguste alusel toetust.
Seevastu ei ole liidu õigusega vastuolus see, kui põllumajandustootja nõuab ainuüksi liikmesriigi õiguse alusel esitatud kahju hüvitamise hagiga mitte liidu õigusega vastuolus olevat eelist, vaid hüvitist kahju eest, mille on talle väidetavalt tekitanud määruse nr 1307/2013 sätete rakendamise eest vastutav riigisisene asutus, kes riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet rikkudes andis talle nende sätete tõlgendamise kohta ebaõigeid andmeid (vt analoogia alusel 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt,
106/87–120/87
,
EU:C:1988:457
, punktid
ja
, ning 16. juuli 1992. aasta kohtuotsus Belovo,
C‑187/91
,
EU:C:1992:333
, punkt
).
Kuigi riiklikust reservist noortele põllumajandustootjatele toetusõiguste eraldamise tingimusi ja nende toetusõiguste alusel maksete tegemist reguleerivad määruse nr 1307/2013 sätted, on sellise kahju hüvitamise hagi aluseks nimelt ainuüksi asjaomase liikmesriigi õigus.
Ei saa pidada liidu õigusega vastuolus olevaks seda, kui liikmesriigi õiguses võetakse sellise kahju hüvitamise korral, mis on tekitatud liidu õiguse rakendamise eest vastutava riigisisese ametiasutuse tegevusega, arvesse riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Samas nõuab põhimõte, mille kohaselt liikmesriigi õiguse kohaldamine ei tohi kahjustada liidu õiguse kohaldamist ja tõhusust, et liikmesriigi õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohaldamisel võetakse täielikult arvesse ka Euroopa Liidu huvi (vt analoogia alusel 13. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening jt,
C‑383/06–C‑385/06
,
EU:C:2008:165
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 36–44 sisuliselt märkis, tähendab see, et hüvitis, mis võidakse saada sellise riigisisesel õigusel põhineva hagi tulemusel, ei tohi olla samaväärne liidu õigusega vastuolus oleva eelise andmisega, see ei või koormata liidu eelarvet ega tohi kaasa tuua konkurentsimoonutusi liikmesriikide vahel.
Ilma et see piiraks põhikohtuasjas nende tingimuste hindamist eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt, tuleb märkida, et need tingimused tunduvad olevat täidetud sellise kahju hüvitamise hagi puhul, milles käesoleva kohtuotsuse punktis 36 kirjeldatud asjaoludel taotletakse üksnes sellise kahju hüvitamist, mis sisuliselt vastab otsetoetuste summale, mida oleks põllumajandustootjale võidud maksta, kui ta oleks ostnud toetusõigused, kusjuures sellest summast on maha arvatud toetusõiguste ostukulud, kuigi põllumajandustootja ei teinud seda ostu pädeva riigiasutuse esitatud ebaõige teabe tõttu.
Lisaks, nagu rõhutavad Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon ning nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 39 märkis, makstakse liikmesriigi õiguse alusel esitatud ja riigi ametiasutuse õigusvastasel käitumisel põhinevast kahju hüvitamise hagist tulenev mis tahes hüvitis üksnes riigieelarvest. Järelikult ei saa selline meede tekitada kahju liidu eelarve vahenditele ega kahjustada liidu finantshuve.
Selline hagi võib seega vastata käesoleva kohtuotsuse punktis 40 nimetatud kolmele tingimusele, kuna see ei saa viia riiklikust reservist toetusõiguste eraldamiseni määruse nr 1307/2013 alusel ega selle määruse alusel makse tegemiseni ja see ei mõjuta liidu finantshuve ühelgi muul viisil.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et liidu õigust ja eelkõige õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui õigussubjektile makstakse riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte alusel ja üksnes selle õiguse alusel hüvitist kahju eest, mille on põhjustanud liikmesriigi asutuse antud väär tõlgendus liidu õiguse konkreetse sätte kohta, tingimusel, et hüvitis ei ole samaväärne liidu õigusega vastuolus oleva eelise andmisega, ei koorma liidu eelarvet ega too kaasa konkurentsimoonutusi liikmesriikide vahel.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Liidu õigust ja eelkõige õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui õigussubjektile makstakse riigisiseses õiguses tunnustatud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte alusel ja üksnes selle õiguse alusel hüvitist kahju eest, mille on põhjustanud liikmesriigi asutuse antud väär tõlgendus liidu õiguse konkreetse sätte kohta, tingimusel, et hüvitis ei ole samaväärne liidu õigusega vastuolus oleva eelise andmisega, ei koorma Euroopa Liidu eelarvet ega too kaasa konkurentsimoonutusi liikmesriikide vahel.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.