CELEX: 62019CJ0845
Begäran om förhandsavgörande
Straffrättsligt samarbete
Direktiv 2014/42/EU
Frysning och förverkande av hjälpmedel vid och vinning av brott i Europeiska unionen
Tillämpningsområde
Förverkande av olagligt förvärvade tillgångar
Ekonomisk fördel som härrör från ett brott för vilket ingen dömts
Artikel 4
Förverkande
Artikel 5
Utvidgat förverkande
Artikel 6
Förverkande hos tredje man
Villkor
Förverkande av en summa pengar som påstås tillhöra tredje man
Tredje man har inte rätt att delta i förfarandet för förverkande
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/42/EU av den 3 april 2014 om frysning och förverkande av hjälpmedel för och vinning av brott i Europeiska unionen (
EUT L 127, 2014, s. 39
) och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Respektive begäran har framställts i brottmålsförfaranden mot DR (C‑845/19) och TS (C‑863/19) (nedan gemensamt kallade de berörda personerna eller de berörda). Målen rör ansökningar om förverkande av penningbelopp till följd av att de berörda personerna dömts för innehav av narkotika i syfte att distribuera den, där nämnda personer påstår att dessa belopp tillhör tredje man.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Rambeslut 2004/757/RIF
I artikel 2 i rådets rambeslut 2004/757/JAI av den 25 oktober 2004 om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel (
EUT L 335, 2004, s. 8
), med rubriken ”Överträdelser i samband med handel med narkotika och prekursorer”, föreskrivs följande:
”1.   Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att följande handlingar beläggs med straff när de begås uppsåtligen och orättmätigt:
a)
Framställning, tillverkning, extraktion, beredning, erbjudande, utbjudande till försäljning, distribution, försäljning, överlåtelse av varje slag, förmedling, försändelse, transitering, transport, import eller export av narkotika.
…
c)
Innehav eller köp av narkotika i något av de syften som anges under led a.
…”
Artikel 4.2 b i rambeslutet har följande lydelse:
”Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de brott som avses i artikel 2.1 a, b och c beläggs med straffrättsliga påföljder med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till tio års fängelse i samtliga de fall då följande omständigheter föreligger:
…
b)
Brottet avser narkotika av typer som är de mest hälsovådliga, eller har förorsakat betydande skador på många människors hälsa.”
Direktiv 2014/42
Skälen 11, 19–21, 33 och 38 i direktiv 2014/42 har följande lydelse:
”(11)
Det finns ett behov av att klargöra det befintliga begreppet vinning av brott så att det inbegriper direkt vinning av brottslig verksamhet och alla indirekta vinster, inklusive senare återinvestering eller omvandling av direkt vinning. Därmed kan vinning inkludera vilken egendom som helst, även den som helt eller delvis har omvandlats till annan egendom, eller den som har uppblandats med egendom som förvärvats från lagliga källor, upp till det beräknade värdet på den uppblandade vinningen. Den kan också inkludera den inkomst eller de andra vinster som härrör från vinning av brott eller från egendom som sådan vinning har omvandlats till eller uppblandats med.
…
(19)
Kriminella grupper ägnar sig åt en lång rad olika typer av brottslig verksamhet. För att effektivt ta itu med organiserad brottslighet kan det finnas situationer där det är lämpligt att efter en brottmålsdom inte bara förverka egendom knuten till ett specifikt brott, utan också ytterligare egendom som enligt domstolens bedömning utgör vinning av andra brott. Detta tillvägagångssätt kallas utvidgat förverkande. …
(20)
När medlemsstaterna fastställer huruvida ett brott är av beskaffenhet att kunna ge upphov till en ekonomisk fördel får de beakta tillvägagångssättet, till exempel om en omständighet beträffande brottet är att det begicks inom ramen för organiserad brottslighet eller i avsikt att generera regelbundna vinster från brott. Detta bör dock i allmänhet inte utgöra något hinder för möjligheten att tillämpa utvidgat förverkande.
(21)
Utvidgat förverkande bör vara möjligt om domstolen är övertygad om att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar. Detta innebär inte att det måste vara fastställt att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar. Medlemsstaterna får föreskriva att det till exempel kan vara tillräckligt att domstolen efter en sannolikhetsbedömning anser eller har skäl att anta att det är betydligt mer sannolikt att egendomen i fråga har erhållits genom brottsliga handlingar än genom annan verksamhet. Domstolen måste i detta sammanhang beakta de specifika omständigheterna i målet, däribland fakta och tillgängligt bevismaterial på grund av vilket ett beslut om utvidgat förverkande kan meddelas. Det faktum att personens egendom inte står i proportion till dennes lagligen förvärvade inkomst skulle kunna vara en av de omständigheter som leder till att domstolen drar slutsatsen att egendomen härrör från brottsliga handlingar. Medlemsstaterna skulle också kunna fastställa ett krav på en viss tidsperiod under vilken egendomen skulle kunna anses ha haft sitt ursprung i brottsliga handlingar.
…
(33)
Detta direktiv påverkar på ett väsentligt sätt rättigheterna för personer, inte endast för misstänkta eller tilltalade personer utan också för tredje män som själva inte är föremål för åtal. Det är därför nödvändigt att sörja för särskilda skyddsåtgärder och rättsmedel för att säkerställa deras grundläggande rättigheter vid genomförandet av detta direktiv. Detta inbegriper rätten att bli hörd för tredje man som påstår sig vara ägare till den berörda egendomen, eller som hävdar annan egendomsrätt (sakrätt i egendom), såsom nyttjanderätt. Den som drabbats av ett beslut att frysa egendom bör underrättas om beslutet så snart som möjligt efter att det verkställts. De behöriga myndigheterna får dock uppskjuta underrättelsen till den berörda personen om sådana beslut om det är nödvändigt p.g.a. utredningen.
…
(38)
Detta direktiv respekterar de grundläggande rättigheterna och de principer som fastställs i [stadgan] och den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna [,undertecknad i Rom den 4 november 1950], enligt tolkning i rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Detta direktiv bör genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av nationell rätt med avseende på rättshjälp, och det skapar inte några skyldigheter för medlemsstaternas rättshjälpssystem, vilka bör vara tillämpliga i enlighet med stadgan och [Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna].”
I artikel 1 i direktiv 2014/42, som har rubriken ”Syfte”, föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv fastställs minimiregler om frysning av egendom för att möjliggöra ett eventuellt senare förverkande och om förverkande av egendom i straffrättsliga ärenden.
2.   Detta direktiv påverkar inte de förfaranden som medlemsstater använder sig av för att förverka egendomen i fråga.”
Artikel 2 i direktivet, som har rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
1.
vinning
: varje ekonomisk fördel som direkt eller indirekt härrör från ett brott; den kan bestå av alla former av egendom och innefattar all efterföljande återinvestering eller omvandling av direkt vinning och eventuella värdefulla fördelar.
2.
egendom
: varje form av egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast egendom, samt juridiska handlingar eller urkunder som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom.
…
4.
förverkande
: slutgiltigt berövande av egendom beslutat av domstol i anledning av brott.
…”
I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”Detta direktiv ska tillämpas på brott som omfattas av
…
g)
rambeslut [2004/757],
…”
Artikel 4 i direktiv 2014/42 har rubriken ”Förverkande”. I artikel 4.1 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkande, antingen helt eller delvis, av hjälpmedel och vinning eller egendom till ett värde som motsvarar sådana hjälpmedel eller sådan vinning, om det meddelats en slutlig fällande brottmålsdom, vilken dom också kan vara resultatet av förfaranden i den tilltalades utevaro.”
I artikel 5 i direktivet, med rubriken ”Utvidgat förverkande”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkande, antingen helt eller delvis, av egendom som tillhör en person som har dömts för ett brott som är av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge upphov till en ekonomisk fördel, om domstolen på grundval av omständigheterna i målet, bland annat konkreta uppgifter och tillgängligt bevismaterial, till exempel att värdet på egendomen inte står i proportion till den dömdes lagligen förvärvade inkomst, är övertygad om att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar.
2.   Vid tillämpning av punkt 1 i den här artikeln ska begreppet brott åtminstone omfatta följande:
…
e)
Ett brott som är straffbart i enlighet med relevant instrument i artikel 3 eller, om instrumentet i fråga inte innehåller någon straffskala, i enlighet med relevant nationell rätt, med ett frihetsberövande maximistraff på i vart fall fyra år.”
I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Förverkande hos tredje man”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkandet av vinning, eller annan egendom, till ett värde som motsvarar vinningen, som överförts direkt eller indirekt av en misstänkt eller tilltalad till tredje man, eller som förvärvats av tredje man från en misstänkt eller tilltalad, åtminstone om denne tredje man hade kännedom om eller borde ha haft kännedom om att överföringens eller förvärvets syfte var att undvika förverkande, på grundval av konkreta uppgifter och omständigheter, inbegripet att överföringen eller förvärvet genomfördes utan ersättning eller i utbyte mot ett belopp som var betydligt lägre än marknadsvärdet.
2.   Punkt 1 ska inte påverka rättigheterna för tredje man som handlar i god tro.”
I artikel 8 i samma direktiv, med rubriken ”Skyddsåtgärder”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att personer som berörs av de åtgärder som föreskrivs enligt detta direktiv har rätt till ett effektivt rättsmedel och en opartisk domstol så att deras rättigheter tillvaratas.
…
6.   Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att skäl anges för varje beslut om förverkande och att den berörda personen underrättas om beslutet. Medlemsstaterna ska göra det faktiskt möjligt för en person som ett beslut om förverkande är riktat mot att bestrida beslutet om förverkande inför domstol.
7.   Utan att det påverkar tillämpningen av [Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (
EUT L 142, 2012, s. 1
) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/48/EU av den 22 oktober 2013 om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden och förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder samt om rätt att få en tredje part underrättad vid frihetsberövande och rätt att kontakta tredje parter och konsulära myndigheter under frihetsberövandet (
EUT L 294, 2013, s. 1
)] ska personer vars egendom berörs av beslutet om förverkande ha rätt att få tillgång till en advokat under hela förverkandeförfarandet såvitt gäller fastställande av vinningen och hjälpmedlen, så att de kan tillvarata sina rättigheter. De berörda personerna ska informeras om att de har denna rätt.
8.   I de förfaranden som avses i artikel 5 ska den berörda personen ha en faktisk möjlighet att bestrida omständigheterna i målet, däribland de konkreta uppgifter och det tillgängliga bevismaterial som ligger till grund för att den berörda egendomen anses vara egendom som härrör från brottsliga handlingar.
9.   Tredje man ska ha rätt att hävda äganderätt eller annan egendomsrätt, inbegripet i de fall som avses i artikel 6.
…”
Bulgarisk rätt
Strafflagen
I artikel 53 i Nakazatelen kodeks (strafflagen) föreskrivs följande:
”(1)   Följande ska förverkas till staten, oberoende av om något straffansvar fastställts:
a)
Egendom som tillhör de skyldiga och som var avsedd för eller som användes för att begå ett uppsåtligt brott. När denna egendom inte längre finns kvar eller har överlåtits, ska ett belopp motsvarande dess värde fastställas.
b)
Egendom som tillhör den skyldige och som varit föremålet för ett uppsåtligt brott, i de fall som uttryckligen anges i den särskilda delen av denna lag.
(2)   Följande ska också förverkas till staten:
a)
Egendom som varit föremålet för eller hjälpmedel vid brott och vars innehav är olagligt.
b)
Direkt och indirekt vinning av brott som inte måste återlämnas eller återbetalas. Om denna vinning inte längre finns kvar eller har överlåtits, ska motsvarande värde fastställas.
(3)   I punkt 2 b avses med
1.
direkt vinning: varje ekonomisk fördel som är en omedelbar följd av brottet,
2.
indirekt vinning: varje ekonomisk fördel som har uppstått till följd av disposition över direkt vinning samt all egendom som har erhållits genom att den direkta vinningen därefter helt eller delvis har omvandlats, även då denna uppblandats med egendom av legalt ursprung. Förverkandet omfattar egendom upp till värdet av den direkta vinning som omfattas, med tillägg för värdeökningar som har ett omedelbart samband med disposition eller omvandling av den direkta vinningen och införande av den direkta vinningen i egendomen.”
I artikel 354a i strafflagen föreskrivs följande:
”(1)   Den som utan erforderligt tillstånd i distributionssyfte framställer, bearbetar, förvärvar eller innehar narkotika eller analoga substanser, alternativt distribuerar narkotika eller analoga substanser, döms till fängelsestraff i två till åtta år och böter på mellan [5000 och 20000 bulgariska leva (BGN) (ungefär 2 500–10 000 euro)], om det rör sig om mycket farlig narkotika eller analoga substanser, och till fängelsestraff i ett till sex år och böter på mellan [2000 BGN och 10000 BGN (ungefär 1 000–5 000 euro)], om det rör sig om farlig narkotika eller analoga substanser. …
…
(3)   Den som utan erforderligt tillstånd förvärvar eller innehar narkotika eller analoga substanser döms
1.
när det rör sig om mycket farlig narkotika eller analoga substanser till fängelsestraff i ett till sex år och böter på mellan [2000 BGN och 10000 BGN],
2.
när det rör sig om farlig narkotika eller analoga substanser till fängelsestraff i upp till fem år och böter på mellan [1000 BGN och 5000 BGN (ungefär 500–2 500 euro)].
…”
Straffprocesslagen
I artikel 306.1 led 1 i Nakazatelno-protsesualen kodeks (straffprocesslagen) föreskrivs följande:
”(1)   Domstolen kan även genom särskilt uppsatt beslut avgöra följande frågor:
1.
Fastställande av en sammanlagd påföljd enligt artiklarna 25 och 27 samt tillämpning av artikel 53 i [strafflagen].
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 21 februari 2019 gjorde DR respektive TS, i staden Varna (Bulgarien), sig skyldiga till otillåtet innehav av mycket farlig narkotika i syfte att distribuera den. De dömdes för detta brott med stöd av artikel 354a i strafflagen till ett frihetsberövande straff på ett år och böter på 2500 BGN (ungefär 1250 euro) respektive till ett frihetsberövande straff på två år, med en prövotid på fyra år, samt böter på 5000 BGN (ungefär 2500 euro).
Vid en husrannsakan i en bostad där DR bodde med sin mor och sina morföräldrar och vid en genomsökning av hans bil, som de behöriga myndigheterna genomförde inom ramen för förundersökningen, hittade dessa myndigheter ett penningbelopp på 4447,06 BGN (ungefär 2200 euro).
Vid en husrannsakan i en bostad där TS bodde med sin mor, vilken också genomfördes inom ramen för förundersökningen, hittade nämnda myndigheter ett penningbelopp på 9324,25 BGN (ungefär 4800 euro).
Sedan de berörda hade dömts för brott begärde Okrazhna prokuratura – Varna (åklagarmyndigheten i Varna, Bulgarien) (nedan kallad åklagarmyndigheten) att Okrazhen sad Varna (Regiondomstolen i Varna, Bulgarien) (förstainstansdomstolen) skulle besluta om förverkande till staten av dessa penningbelopp i enlighet med artikel 306.1 led 1 i straffprocesslagen. Förstainstansdomstolen prövade åklagarmyndighetens begäran vid ett offentligt sammanträde där åklagaren, de berörda och deras båda ombud deltog.
Inför den nämnda domstolen uppgav DR att det penningbelopp som nämns i punkt 17 ovan tillhörde hans mormor, som hade erhållit pengarna genom ett banklån. Han företedde också skriftlig bevisning för att hon i december 2018 hade tagit ut ett belopp på 7000,06 BGN (ungefär 3500 euro) från sitt bankkonto. DR:s mormor deltog inte i förfarandet vid förstainstansdomstolen, eftersom hon enligt bulgarisk rätt inte hade rätt att inträda som självständig part. Hon hördes inte heller som vittne.
Under samma domstolsförfarande uppgav TS för sin del att det i punkt 18 ovan nämnda penningbeloppet tillhörde hans mor och hans syster. Han företedde även skriftlig bevisning som styrkte att hans mor i mars 2018 hade tagit en konsumentkredit på 17000 BGN (ungefär 8500 euro) hos banken DSK-EAD. TS:s mor kunde inte heller delta i förfarandet vid förstainstansdomstolen. Hon hördes emellertid som vittne med avseende på det belopp som hittades i den bostad där hon bodde med sin son.
Förstainstansdomstolen avslog begäran om förverkande av de aktuella penningbeloppen, eftersom den fann att det brott som de berörda hade dömts för, det vill säga innehav av narkotika i distributionssyfte, inte var av den arten att det gav upphov till några ekonomiska fördelar. Nämnda domstol ansåg att villkoren för förverkande av vinning till staten enligt artikel 53.2 i strafflagen inte var uppfyllda, även om det fanns bevis, det vill säga vittnesmål, för att de berörda i de aktuella målen sålde narkotika, eftersom åklagarmyndigheten inte hade väckt åtal på denna grund och eftersom befattning med narkotika inte heller hade bekräftats genom den påföljande domen.
Åklagarmyndigheten överklagade förstainstansdomstolens dom till den hänskjutande domstolen och gjorde gällande att förstainstansdomstolen inte hade tillämpat artikel 53.2 i strafflagen mot bakgrund av direktiv 2014/42. De berörda personerna delar inte åklagarmyndighetens uppfattning, utan anser att det endast är lös egendom som härrör direkt från det brott som den berörda personen har dömts för som kan förverkas.
Apelativen sad – Varna (Appellationsdomstolen i Varna, Bulgarien) beslutade mot den bakgrunden att vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfrågor, vilka är identiska i målen C‑845/19 och C‑863/19, till EU-domstolen:
”1)
Är [direktiv 2014/42] och [stadgan] tillämpliga på ett brott som avser innehav av narkotika i syfte att sälja den vidare och som är begånget av en bulgarisk medborgare inom Republiken Bulgariens territorium när den eventuella ekonomiska vinningen även har gjorts i [Bulgarien] och finns där?
2)
Om den första frågan besvaras jakande: Hur ska man förstå begreppet ’ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott’ i artikel 2 led 1 i [direktiv 2014/42] och kan ett belopp som påträffats i den dömda personens och dennes familjs bostad samt i den bil som framförs av den dömda personen, och som har frysts och tagits i beslag, utgöra sådan vinning?
3)
Ska artikel 2 i [direktiv 2014/42] tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en bestämmelse såsom artikel 53.2 [i strafflagen], som inte föreskriver förverkande av en ’ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott’?
4)
Ska artikel 47 i [stadgan] tolkas på så sätt att den utgör hinder mot en nationell bestämmelse, såsom artikel 306.1 led 1 [i strafflagen], som möjliggör förverkande till förmån för staten av ett belopp som påstås tillhöra en annan person än gärningsmannen, utan att denna tredje man har möjlighet att delta som part i förfarandet om förverkande och få en direkt rättslig prövning?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida direktiv 2014/42 ska tolkas så, att innehav av narkotika i distributionssyfte omfattas av direktivets tillämpningsområde, även om samtliga omständigheter som hänger samman med detta brott är begränsade till en och samma medlemsstat.
Det ska inledningsvis fastställas huruvida ett brott bestående i innehav av narkotika i distributionssyfte, i den mening som avses i artikel 354a.1 i strafflagen såsom det brott som är aktuellt i de nationella målen, omfattas av det materiella tillämpningsområdet för direktiv 2014/42.
I artikel 3 i direktivet räknas de brott upp på vilka direktivet är tillämpligt, det vill säga de brott som omfattas av de rättsliga instrument som anges i leden a–k i denna artikel.
Enligt artikel 3 g i direktiv 2014/42 ska direktivet tillämpas på de brott som omfattas av rambeslut 2004/757.
Enligt artikel 2.1 c i detta rambeslut ingår, bland dessa brott, innehav eller köp av narkotika i något av de syften som anges i artikel 2.1 a i samma rambeslut, det vill säga bland annat distribution och försäljning av narkotika.
Ett sådant brott som det som avses i punkt 26 ovan omfattas således av det materiella tillämpningsområdet för direktiv 2014/42.
Vad gäller den ställda frågan ska det påpekas att direktiv 2014/42 bland annat grundar sig på artikel 83.1 FEUF.
Enligt artikel 83.1 första stycket FEUF har Europeiska unionen möjlighet att fastställa minimiregler om fastställande av brottsrekvisit och påföljder inom områden med särskilt allvarlig brottslighet med ett gränsöverskridande inslag som följer av brottens karaktär eller effekter eller av ett särskilt behov av att bekämpa dem på gemensamma grunder. Såsom framgår av andra stycket i nämnda punkt är ”olaglig narkotikahandel” ett av dessa brott.
Innehav av narkotika i distributionssyfte faller således in under sådan särskilt allvarlig brottslighet med ett gränsöverskridande inslag som bland annat kan följa av brottens karaktär eller effekter, i den mening som avses i artikel 83.1 FEUF. Unionslagstiftaren är således behörig att med stöd av denna bestämmelse anta minimiregler om harmonisering såvitt gäller fastställande av brottsrekvisit och påföljder inom det aktuella området, utan att denna behörighet endast omfattar situationer där omständigheterna kring den konkreta gärning som begåtts inte är begränsade till en enda medlemsstat. En sådan begränsning framgår för övrigt inte heller av bestämmelserna i direktiv 2014/42.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Direktiv 2014/42 ska tolkas så, att innehav av narkotika i distributionssyfte omfattas av direktivets tillämpningsområde, även om samtliga omständigheter som hänger samman med detta brott är begränsade till en och samma medlemsstat.
Den andra och den tredje frågan
Domstolen påpekar inledningsvis att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. EU-domstolen har nämligen till uppgift att tolka alla bestämmelser i unionsrätten som de nationella domstolarna behöver för att avgöra de mål som är anhängiga vid dem, även om dessa bestämmelser inte anges uttryckligen i de frågor som dessa domstolar har ställt (dom av den 8 maj 2019, PI,
C‑230/18
,
EU:C:2019:383
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den andra och den tredje frågan avser tolkningen av begreppet ”ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott” i artikel 2 led 1 i direktiv 2014/42.
Med dessa frågor vill den hänskjutande domstolen närmare bestämt få klarhet i dels huruvida denna bestämmelse ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som inte föreskriver att en ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott ska förverkas, dels huruvida de penningbelopp som beslagtagits i de berörda personernas och deras familjemedlemmars hem samt i den bil som en av de berörda personerna använder utgör en sådan ekonomisk fördel.
Det ska i detta hänseende preciseras att begreppet ”ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott” omfattas av definitionen av begreppet vinning i artikel 2 led 1 i direktiv 2014/42, enligt vilken ”vinning” utgörs av ”varje ekonomisk fördel som direkt eller indirekt härrör från ett brott” och ”kan bestå av alla former av egendom och innefattar all efterföljande återinvestering eller omvandling av direkt vinning och eventuella värdefulla fördelar”.
Såsom framgår av punkt 2.6 i motiveringen till förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om frysning och förverkande av vinning av brott i Europeiska unionen (COM(2012) 85 final), som ligger till grund för direktiv 2014/42, har definitionen av begreppet ”vinning”, i den mening som avses i detta direktiv, utvidgats jämfört med den definition som finns i rådets rambeslut 2005/212/RIF av den 24 februari 2005 om förverkande av vinning, hjälpmedel och egendom i samband med brott (
EUT L 68, 2005, s. 49
) så att den numera innefattar möjligheten att förverka alla kvantifierbara fördelar som härrör från vinning av brott, inklusive indirekt vinning.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 49 i sitt förslag till avgörande har unionslagstiftaren, genom att i artikel 2 led 1 i direktiv 2014/42 uttryckligen hänvisa till direkta eller indirekta fördelar, inte avsett att fastställa två skilda begrepp som är oberoende av varandra. Såsom framgår av skäl 11 i direktivet har begreppet vinning nämligen klargjorts genom direktivet, så att det inte endast omfattar egendom som är en direkt följd av brottet i fråga, utan även alla omvandlingar av sådan egendom och annan värdeökning som denna har gett upphov till.
I förevarande fall framgår det av besluten om hänskjutande att det i den nationella lagstiftningen, såsom framgår av artikel 53.2 i strafflagen, föreskrivs förverkande av ”direkt och indirekt vinning av brott”. I artikel 53.3 i strafflagen preciseras vidare att med ”indirekt vinning [avses] varje ekonomisk fördel som har uppstått till följd av disposition över direkt vinning samt all egendom som har erhållits genom att den direkta vinningen därefter helt eller delvis har omvandlats”.
Det framgår således, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, vilken är ensam behörig att tolka nationell rätt, att den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet faktiskt föreskriver förverkande av en ekonomisk fördel som indirekt härrör från ett brott, i den mening som avses i artikel 2 led 1 i direktiv 2014/42.
Även om det antas att direktivet har införlivats på ett ofullständigt eller felaktigt sätt i bulgarisk rätt, kan det under alla omständigheter, enligt domstolens fasta praxis, inte som sådant åberopas av en medlemsstat gentemot en enskild för att underlåta att tillämpa en bestämmelse i nationell rätt som strider mot detta, i syfte att skapa skyldigheter gentemot denne (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 oktober 2020, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Följder för domen Zaizoune),
C‑568/19
,
EU:C:2020:807
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår emellertid av själva ordalydelsen i artikel 2 led 1 i direktiv 2014/42 att för att kvalificeras som ”vinning”, ska den ekonomiska fördelen, direkt eller indirekt, under alla omständigheter härröra från ett brott.
I förevarande fall har, såsom framgår av besluten om hänskjutande, de berörda personerna dömts för innehav av mycket farlig narkotika i distributionssyfte. Detta brott ger inte i sig upphov till någon ekonomisk fördel. Trots att det fanns bevis för att dessa personer ägnade sig åt försäljning av narkotika, har de varken åtalats eller dömts för ett sådant brott.
För att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar finner EU-domstolen, under dessa omständigheter och i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 35 ovan, att förstnämnda domstol ska anses ha ställt den andra och den tredje frågan för att få klarhet i huruvida direktiv 2014/42 ska tolkas så, att det endast föreskriver förverkande av egendom som utgör en ”ekonomisk fördel” som härrör från det brott som gärningsmannen har dömts för eller om det även avser förverkande av egendom som tillhör denne gärningsman och som det finns bevis för utgör en ekonomisk fördel som härrör från annan brottslig verksamhet.
Enligt artikel 1.1 i direktiv 2014/42 införs genom detta direktiv minimiregler om bland annat förverkande av egendom i straffrättsliga ärenden.
Närmare bestämt föreskrivs i artiklarna 4, 5 och 6 i direktivet att medlemsstaterna ska föreskriva ett sådant förverkande i tre situationer vilka ska undersökas i tur och ordning.
Vad för det första gäller artikel 4.1 i direktivet, föreskriver denna bestämmelse en skyldighet för medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkande, antingen helt eller delvis, av vinning – det vill säga varje ekonomisk fördel som direkt eller indirekt härrör från ett brott – under förutsättning att det meddelats en slutlig fällande brottmålsdom, vilken dom också kan vara resultatet av förfaranden i den tilltalades utevaro.
Även om denna bestämmelse avser en slutlig fällande brottmålsdom, preciserar den emellertid inte huruvida detta brott nödvändigtvis måste vara det brott som vinningen i fråga härrör från eller om det kan röra sig om ett annat brott som eventuellt har samband med det förstnämnda brottet.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 56 i sitt förslag till avgörande kan tillämpningsområdet för artikel 4.1 i direktiv 2014/42 lättare bedömas mot bakgrund av det förverkande som avses i artikel 5 i direktivet och mot bakgrund av skäl 19 i samma direktiv.
Enligt artikel 5 i direktiv 2014/42 är medlemsstaterna skyldiga att vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkande, antingen helt eller delvis, av egendom som tillhör en person som har dömts för ett brott som är av beskaffenhet att direkt eller indirekt kunna ge upphov till en ekonomisk fördel, om en domstol på grundval av omständigheterna i målet, bland annat konkreta uppgifter och tillgängligt bevismaterial, är övertygad om att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar.
I skäl 19 i direktivet anges att det, för att effektivt ta itu med organiserad brottslighet, kan finnas situationer där det är lämpligt att efter en brottmålsdom inte bara förverka egendom knuten till ett specifikt brott, utan också ytterligare egendom som enligt domstolens bedömning utgör vinning av andra brott. Enligt samma skäl motsvarar detta synsätt begreppet ”utvidgat förverkande”, i den mening som avses i artikel 5 i direktivet.
Det utökade förverkande som föreskrivs i artikel 5 omfattar således situationer där artikel 4 i samma direktiv inte kan tillämpas på grund av att det saknas samband mellan den aktuella egendomen och det brott för vilket den slutliga domen har meddelats.
Artikel 4 i direktiv 2014/42, jämförd med artikel 5 och skäl 19 i samma direktiv, ska följaktligen tolkas så, att det för tillämpning av denna artikel krävs att den vinning som förverkandet avser måste härröra från det brott som gärningsmannen dömts för genom den slutliga domen.
Såsom framgår av punkt 45 ovan, kan brottet bestående i innehav av mycket farlig narkotika, i distributionssyfte, för vilket de berörda personerna har dömts genom en slutlig dom, inte i sig ge upphov till en ekonomisk fördel. De penningbelopp av vilka förverkande begärts kan således inte anses härröra från detta brott.
Härav följer att artikel 4.1 i direktiv 2014/42 inte avser förverkande av sådana penningbelopp.
Vad för det andra gäller artikel 5 i direktiv 2014/42 ska det påpekas att begreppet ”egendom” som avses i denna artikel, enligt artikel 2 led 2 i direktivet, omfattar ”varje form” av egendom och därmed även penningbelopp. Såsom framgår av ordalydelsen i artikel 5.1 i direktivet måste tre kumulativa villkor vara uppfyllda för att egendom ska kunna förverkas.
För det första ska den person som egendomen tillhör ha dömts för ett ”brott”.
Härvid preciseras i artikel 5.2 i direktiv 2014/42 att begreppet ”brott” åtminstone – såsom framgår av punkt 2 e – ska omfatta ett brott som är straffbart i enlighet med relevant instrument i artikel 3 i direktivet med ett frihetsberövande maximistraff på i vart fall fyra år.
Såsom konstaterats i punkt 29 ovan, är innehav av narkotika i distributionssyfte ett brott som straffas enligt artikel 2.1 c i rambeslut 2004/757, till vilket det hänvisas i artikel 3 g i direktiv 2014/42.
Vad vidare gäller kravet i punkt 60 ovan, enligt vilket brottets straffskala ska omfatta ett frihetsberövande maximistraff på i vart fall fyra år, påpekar domstolen följande. Enligt artikel 4.2 b i rambeslutet är den maximala straffrättsliga påföljd som föreskrivs för det brott som avses i artikel 2.1 c häri ett frihetsstraff på minst fem år, särskilt när brottet avser narkotika av typer som är de mest hälsovådliga.
I förevarande fall har de berörda personerna, såsom framgår av besluten om hänskjutande, dömts för innehav av mycket farlig narkotika, vilket tyder på att dessa fällande domar gällde brott avseende narkotika av typer som är bland de mest hälsovådliga, i den mening som avses i artikel 4.2 b i rambeslut 2004/757. Det brott som de har begått tycks således vara belagda med straffrättsliga påföljder som innebär ett maximalt frihetsstraff på minst fyra år.
För det andra måste det brott som personen dömts för, direkt eller indirekt, kunna ge upphov till en ekonomisk fördel.
I skäl 20 i direktiv 2014/42 anges härvid att när medlemsstaterna fastställer huruvida ett brott direkt eller indirekt kan ge upphov till en ekonomisk fördel ”får de beakta tillvägagångssättet, till exempel om en omständighet beträffande brottet är att det begicks inom ramen för organiserad brottslighet eller i avsikt att generera regelbundna vinster från brott”. I den andra meningen i nämnda skäl preciseras emellertid att beaktandet av detta tillvägagångssätt ”i allmänhet inte [bör] utgöra något hinder för möjligheten att tillämpa utvidgat förverkande”.
I förevarande fall ankommer det således på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida det brott som är aktuellt i det nationella målet, bestående i innehav av mycket farlig narkotika i distributionssyfte, direkt eller indirekt kan ge upphov till en ekonomisk fördel, i förekommande fall med beaktande av brottets tillvägagångssätt, däribland den omständigheten att brottet begåtts inom ramen för organiserad brottslighet eller i avsikt att generera regelbundna vinster från brott.
För det tredje ska den domstolen, såsom framgår av skäl 21 i direktiv 2014/42, under alla omständigheter och med beaktande av de specifika omständigheterna i målet, däribland fakta och tillgängligt bevismaterial, vara övertygad om att egendomen i fråga härrör från brottsliga handlingar. I detta hänseende kan den hänskjutande domstolen, såsom föreskrivs i artikel 5.1 i direktiv 2014/42, bland annat beakta att värdet på egendomen inte står i proportion till den dömdes lagligen förvärvade inkomst. Den nämnda personen ska härvid ha en faktisk möjlighet att bestrida omständigheterna i målet, däribland de konkreta uppgifter och det tillgängliga bevismaterial som ligger till grund för att den berörda egendomen anses vara egendom som härrör från brottsliga handlingar, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 8.8 i direktiv 2014/42.
Vad för det tredje gäller artikel 6 i direktiv 2014/42, som rör förverkande hos tredje man, uppmanas medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för att möjliggöra förverkandet av vinning, eller annan egendom, till ett värde som motsvarar vinningen, som överförts direkt eller indirekt av en misstänkt eller tilltalad till tredje man, eller som förvärvats av tredje man från en misstänkt eller tilltalad, åtminstone om denne tredje man hade kännedom om eller borde ha haft kännedom om att överföringens eller förvärvets syfte var att undvika förverkande.
Det ska i detta hänseende påpekas att det förverkande som avses i artikel 6 i direktiv 2014/42 förutsätter att det visas att vinningen har överförts till tredje man eller att tredje man har förvärvat denna samt att tredje man har kännedom om att överföringens eller förvärvets syfte var att undvika förverkande för den misstänkte eller tilltalade.
I besluten om hänskjutande anges emellertid inte att så skulle vara fallet i de nationella målen. Artikel 6 i direktiv 2014/42 framstår därför inte vara relevant i dessa mål.
Mot denna bakgrund ska den andra och den tredje frågan besvaras på följande sätt. Direktiv 2014/42 ska tolkas så, att det inte enbart föreskriver förverkande av egendom som utgör en ekonomisk fördel som härrör från det brott för vilket gärningsmannen har dömts, utan även avser förverkande av egendom som tillhör denne gärningsman, och som den nationella domstolen, vid vilken målet är anhängigt, är övertygad om härrör från annan brottslig verksamhet. Sådant förverkande ska ske med iakttagande av de garantier som föreskrivs i artikel 8.8 i direktivet och under förutsättning att det brott som nämnde gärningsman dömts för återfinns bland de brott som räknas upp i artikel 5.2 i nämnda direktiv och att brottet, direkt eller indirekt, kan ge upphov till en ekonomisk fördel i den mening som avses i samma direktiv.
Den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida artikel 47 i stadgan ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter förverkande till staten av egendom som påstås tillhöra en annan person än den aktuella gärningsmannen i fråga, utan att denna person har möjlighet att delta i förfarandet för förverkande.
Domstolen erinrar härvid om att stadgans tillämpningsområde med avseende på åtgärder som vidtas av medlemsstaterna definieras i artikel 51.1 däri, enligt vilken bestämmelserna i stadgan riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten (dom av den 14 januari 2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo och Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I det nu aktuella fallet framgår det av besluten om hänskjutande att artikel 53.2 b i strafflagen infördes genom zakon za izmenenie i dopalnenie na nakazatelnia kodeks (lag om ändring av och tillägg till strafflagen) (DV nr 7 av den 22 januari 2019), och att denna lag avser att genomföra direktiv 2014/42 i bulgarisk rätt, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Genom antagandet av denna lag blev den bulgariska lagstiftaren således skyldig att iaktta de grundläggande rättigheter som stadfästs i artikel 47 i stadgan.
Enligt artikel 47 första och andra stycket i stadgan har var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel och särskilt att få sin sak prövad i en rättvis rättegång. De grundläggande rättigheter som avses i artikel 47 bekräftas dessutom av direktiv 2014/42, där det i artikel 8.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de personer som berörs av de åtgärder som föreskrivs enligt detta direktiv har rätt till ett effektivt rättsmedel och till en rättvis rättegång så att deras rättigheter tillvaratas.
På grund av den allmänna ordalydelsen i artikel 8.1 i direktiv 2014/42 är de personer för vilka medlemsstaterna ska garantera effektiva rättsmedel inte bara de personer som har befunnits skyldiga till ett brott utan även alla andra personer vars egendom berörs av beslutet om förverkande (se, analogt, dom av den 14 januari 2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo och Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, punkt
).
Denna tolkning följer även av skäl 33 i direktiv 2014/42, vari det anges att direktivet på ett väsentligt sätt påverkar rättigheterna för personer, inte endast för misstänkta eller tilltalade personer, utan också för tredje män som själva inte är föremål för åtal, men samtidigt gör gällande att de är ägare till den berörda egendomen. Det är därför, enligt vad som sägs i samma skäl, nödvändigt att sörja för särskilda skyddsåtgärder och rättsmedel för att säkerställa dessa personers grundläggande rättigheter vid genomförandet av detta direktiv.
Såsom framgår av artikel 8 i direktiv 2014/42 föreskrivs i detta direktiv flera specifika garantier för att säkerställa skyddet för sådana tredje mäns grundläggande rättigheter vid genomförandet av detta direktiv.
Bland dessa garantier återfinns den som avses i artikel 8.7 i direktivet, enligt vilken personer vars egendom berörs av beslutet om förverkande ska ha rätt att få tillgång till en advokat under hela förverkandeförfarandet, såvitt gäller fastställande av vinningen och hjälpmedlen, så att de kan tillvarata sina rättigheter. Enligt denna bestämmelse ska de berörda personerna dessutom informeras om att de har denna rätt.
Med hänsyn till punkterna 76 och 77 i förevarande dom och då artikel 8.7 i direktiv 2014/42 inte enbart hänvisar till den person som är anklagad eller dömts för ett brott, utan mer allmänt till personer vars egendom berörs, är denna bestämmelse även tillämplig på tredje man som påstår att han eller hon är ägare till den egendom som är tänkt att förverkas. Nämnda personer ska enligt artikel 8.9 i direktivet ha rätt att hävda sin äganderätt, inbegripet i de fall som avses i artikel 6 i nämnda direktiv.
Rätten att få tillgång till en advokat under hela förverkandeförfarandet innefattar uppenbart en rätt för nämnde tredje man att yttra sig inom ramen för detta förfarande, vilket enligt domstolens rättspraxis innebär att vederbörande garanteras en möjlighet att på ett meningsfullt och effektivt sätt framföra sin ståndpunkt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 juli 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, punkt
), såsom bekräftas i skäl 33 i direktiv 2014/42. Enligt detta skäl inbegriper de särskilda skyddsåtgärder och rättsmedel som ska säkerställa tredje mans grundläggande rättigheter, vid genomförandet av detta direktiv, rätten att bli hörd för den tredje man som påstår sig vara ägare till den berörda egendomen.
Det följer således av artikel 8.1, 8.7 och 8.9 i direktiv 2014/42 att en tredje man, som inom ramen för ett förfarande för förverkande gör gällande eller påstås vara ägare till den egendom vars förverkande är aktuellt, ska informeras om sin rätt att delta i nämnda förfarande och om sin rätt att yttra sig och ges möjlighet att utöva dessa rättigheter och göra gällande sin äganderätt innan ett beslut om förverkande av egendomen fattas.
I förevarande fall har den bulgariska regeringen i sitt skriftliga yttrande till domstolen anfört att enligt bulgarisk rätt kan tredje man, såsom de som är aktuella i de nationella målen, inte delta i själva det förfarande för förverkande som föreskrivs i artikel 306.1 led 1 i straffprocesslagen. Enligt denna regering ger emellertid bulgarisk rätt en tredje man som gör gällande att hans äganderätt har kränkts inom ramen för ett sådant förfarande en möjlighet att göra gällande sitt anspråk vid en tvistemålsdomstol. Denne tredje man kan närmare bestämt använda sig av rättsmedlet för att hävda bättre rätt till egendom, som regleras i artikel 108 i zakon za sobstvenostta (lag om äganderätt) (DV nr 92 av den 16 november 1951).
Domstolen konstaterar emellertid att förekomsten av ett sådant rättsmedel i bulgarisk rätt inte gör det möjligt att uppfylla det krav som följer av artikel 8.1, 8.7 och 8.9 i direktiv 2014/42, såsom detta har preciserats i punkt 82 ovan. Genom ett sådant rättsmedel kan nämligen tredje man på sin höjd reagera på en eventuell kränkning av hans äganderätt till följd av ett beslut om förverkande av hans egendom, men inte göra gällande denna rätt för att förhindra själva antagandet av ett sådant beslut.
Mot denna bakgrund ska den fjärde frågan besvaras på följande sätt. Artikel 8.1, 8.7 och 8.9 i direktiv 2014/42 jämförd med artikel 47 i stadgan ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter förverkande till staten av egendom som påstås tillhöra en annan person än den aktuella gärningsmannen, utan att denna person har möjlighet att delta i förfarandet för förverkande.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/42/EU av den 3 april 2014 om frysning och förverkande av vinning av brott inom Europeiska unionen ska tolkas så, att innehav av narkotika i distributionssyfte omfattas av direktivets tillämpningsområde, även om samtliga omständigheter som hänger samman med detta brott är begränsade till en och samma medlemsstat.

2)
Direktiv 2014/42 ska tolkas så, att det inte enbart föreskriver förverkande av egendom som utgör en ekonomisk fördel som härrör från det brott för vilket gärningsmannen har dömts, utan även avser förverkande av egendom som tillhör denne gärningsman och som den nationella domstol vid vilken målet är anhängigt är övertygad om härrör från annan brottslig verksamhet. Sådant förverkande ska ske med iakttagande av de garantier som föreskrivs i artikel 8.8 i direktivet och under förutsättning att det brott som nämnde gärningsman dömts för återfinns bland de brott som räknas upp i artikel 5.2 i nämnda direktiv och att brottet, direkt eller indirekt, kan ge upphov till en ekonomisk fördel, i den mening som avses i samma direktiv.

3)
Artikel 8.1, 8.7 och 8.9 i direktiv 2014/42, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter förverkande till staten av egendom som påstås tillhöra en annan person än den aktuella gärningsmannen, utan att denna person har möjlighet att delta i förfarandet för förverkande.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: bulgariska.