CELEX: 62018TJ0342
Verseny
Kartellek
Az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok piaca
Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
Az árak összehangolása az egész EGT‑ben
Összehangolt magatartás
Érzékeny kereskedelmi információk cseréje
A Bizottság joghatósága
Cél általi versenykorlátozás
Kifogásközlés
A 2006. évi bírságkiszabási iránymutatás 13. pontja
Az eladások értéke
Indokolási kötelezettség
Arányosság
Egyenlő bánásmód
Egységes és folyamatos jogsértés
A jogsértés súlya
Nyilvános elhatárolódás
Enyhítő körülmények
Korlátlan felülvizsgálati jogkör

)
I.

A jogvita előzményei
A.

A felperes és az érintett ágazat
A felperes, a Nichicon Corporation Japánban székhellyel rendelkező társaság, amely alumínium‑elektrolitkondenzátorokat gyárt és értékesít. A felperes 2013. február 6‑ig tantál‑elektrolitkondenzátorok gyártója és értékesítője is volt.
A szóban forgó jogsértés az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorokat érinti. A kondenzátorok olyan elektromos alkotóelemek, amelyek elektromos mezőben elektrosztatikus módon villamos energiát tárolnak, és amelyeket igen sokféle elektronikus termékben használnak, így személyi számítógépekben, táblagépekben, telefonokban, légkondicionálókban, hűtőgépekben, mosógépekben, gépjárműipari termékekben és ipari készülékekben. Az ügyfélkör tehát igen változatos.
Az elektrolitkondenzátorok, közelebbről az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok olyan termékek, amelyeknek az ára fontos versenytényező.
B.

A közigazgatási eljárás
2013. október 4‑én a Panasonic és leányvállalatai a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (
HL 2006. C 298., 17. o.
; a továbbiakban: 2006. évi engedékenységi közlemény) 14. és 15. pontja alapján marker iránti kérelmet nyújtottak be az Európai Bizottsághoz, információkat szolgáltatva feltételezett jogsértés fennállásáról az elektrolitkondenzátorok ágazatában.
2014. március 28‑án a Bizottság [az EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL 2003. L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 18. cikke alapján információkat kért több, az elektrolitkondenzátorok ágazatában működő vállalkozástól, többek között a felperestől.
2015. november 4‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet közöltek a felperessel.
A Bizottság a kifogásközlés címzettjeit, köztük a felperest, a 2016. szeptember 12. és 14. között tartott meghallgatáson hallgatta meg.
C.

A megtámadott határozat
2018. március 21‑én a Bizottság az [EUMSZ] 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.40136 – „kondenzátorok” ügy) meghozta a C(2018) 1768 final határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).
1.

A jogsértés
A megtámadott határozatban a Bizottság megállapította az EUMSZ 101. cikkbe és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértés fennállását az elektrolitkondenzátorok ágazatában, amely jogsértésben kilenc vállalkozás, illetve vállalkozáscsoport, vagyis az Elna, a Hitachi AIC, a Holy Stone, a Matsuo, a NEC Tokin, a Nippon Chemi‑Con (a továbbiakban: NCC), a Rubycon, a Sanyo (vagyis a Sanyo és a Panasonic együtt) és a felperes vett részt (a továbbiakban együtt: a kartell résztvevői) (a megtámadott határozat (1) preambulumbekezdése és 1. cikke).
A Bizottság lényegében megállapította, hogy a szóban forgó jogsértés 1998. június 26. és 2012. április 23. között az EGT egész területén megvalósult, és olyan megállapodásokból és/vagy összehangolt magatartásokból állt, amelyek célja az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok szállítására vonatkozó árpolitikák összehangolása volt (a megtámadott határozat (1) preambulumbekezdése).
A kartellt lényegében olyan többoldalú találkozók révén szervezték meg, amelyeket általában Japánban tartottak havonta vagy kéthavonta az értékesítési felsővezetők szintjén, és hathavonta a vezetők szintjén, beleértve az elnököket is (a megtámadott határozat (63), (68) és (738) preambulumbekezdése).
A többoldalú találkozókat először is 1998 és 2003 között „az elektrolitkondenzátor(ok) köre” vagy „az elektrolitkondenzátorok konferenciája” (a továbbiakban: ECC‑találkozók) néven szervezték meg. A találkozókat ezt követően 2003 és 2005 között „alumínium‑tantál konferencia” vagy „az alumínium‑ vagy tantálkondenzátorok csoportja” (a továbbiakban: ATC‑találkozók) néven szervezték meg. Végül 2005 és 2012 között „piackutatási csoport” vagy „marketingcsoport” (a továbbiakban: MK‑találkozók) néven szervezték meg őket. Az MK‑találkozókkal párhuzamosan – és azokat kiegészítve – 2006 és 2008 között „a költségek növekedése” vagy „a kondenzátorok emelése” néven találkozókat (a továbbiakban: CUP‑találkozók) szerveztek (a megtámadott határozat (69) preambulumbekezdése).
E többoldalú találkozók mellett a kartell résztvevői szükség szerint kétoldalú és háromoldalú
ad hoc
kapcsolatokat is fenntartottak (a megtámadott határozat (63), (75) és (739) preambulumbekezdése) (a továbbiakban együtt: versenyellenes információcsere).
A versenyellenes információcsere keretében a kartell résztvevői az alkalmazott árakra és a jövőbeli árakra, a jövőbeni árcsökkentésekre és e csökkentések tartományaira, továbbá a kínálatra és a keresletre – ideértve a jövőbeli kínálatot és keresletet is – vonatkozó információkat cseréltek, és bizonyos esetekben ármegállapodásokat kötöttek, amelyeket alkalmaztak és követtek (a megtámadott határozat (62), (715), (732) és (741) preambulumbekezdése).
A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a kartell résztvevőinek magatartása a megállapodás és/vagy összehangolt magatartás egyik formájának minősül, amely közös célkitűzésre, vagyis arra irányult, hogy elkerüljék az árversenyt, és összehangolják jövőbeni magatartásukat az elektrolitkondenzátorok értékesítésével kapcsolatban, ezáltal csökkentve a piaci bizonytalanságot (a megtámadott határozat (726) és (731) preambulumbekezdése).
A Bizottság megállapította, hogy e magatartásnak egységes versenyellenes célja volt (a megtámadott határozat (743) preambulumbekezdése).
2.

A felperes felelőssége
A Bizottság megállapította a felperes felelősségét a kartellben 1998. június 26. és 2010. május 31. között való közvetlen és folyamatos részvétele miatt, felelőssége azonban nem terjedt ki az MK‑találkozókra (a megtámadott határozat (760), (761), (955) és (1023) preambulumbekezdése, valamint 1. cikkének f) pontja).
3.

A felperessel szemben kiszabott bírság
A megtámadott határozat 2. cikkének i) pontja a felperessel szemben 72901000 euró összegű bírságot szabott ki.
4.

A pénzbírság kiszámítása
A bírságok összegének kiszámításakor a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásban (
HL 2006. C 210., 2. o
; a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) kifejtett módszert alkalmazta (a megtámadott határozat (980) preambulumbekezdése).
Először is a felperessel szemben kiszabott bírság alapösszegének meghatározása érdekében a Bizottság a 2006. évi iránymutatás 13. pontjának megfelelően a jogsértésben való részvétel utolsó teljes évében teljesített eladások értékét vette figyelembe (a megtámadott határozat (989) preambulumbekezdése).
A Bizottság az eladások értékét az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok EGT‑ben letelepedett ügyfelek részére történő értékesítése alapján számította ki (a megtámadott határozat (990) preambulumbekezdése.
Ezenkívül a Bizottság az eladások releváns értékét a két termékkategória, vagyis az alumínium‑elektrolitkondenzátorok és a tantál‑elektrolitkondenzátorok tekintetében külön számította ki, és az időtartam alapján eltérő szorzókat alkalmazott azokra (a megtámadott határozat (991) preambulumbekezdése). Ami a felperest illeti, a Bizottság az alumínium‑elektrolitkondenzátorok vonatkozásában 11,93‑as (az 1998. június 26. és 2010. május 31. közötti időszaknak megfelelő) szorzótényezőt, míg a tantál‑elektrolitkondenzátorok vonatkozásában 10,36‑os (az 1999. október 29. és 2010. március 9. közötti időszaknak megfelelő) szorzótényezőt állapított meg (a megtámadott határozat (1007) preambulumbekezdésének 1. táblázata).
A Bizottság az eladások értékének a jogsértés súlya címén figyelembe veendő arányát 16%‑ban állapította meg. E tekintetben úgy ítélte meg, hogy az árak összehangolására irányuló horizontális „megállapodások” jellegüknél fogva az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, és hogy a kartell az EGT egész területére kiterjedt (a megtámadott határozat (1001)–(1003) preambulumbekezdése).
A Bizottság a 2006. évi iránymutatás 25. pontja alapján a kiszabott bírság kellően elrettentő jellegének biztosítása érdekében 16%‑os kiegészítő összeget alkalmazott (a megtámadott határozat (1009) preambulumbekezdése).
A Bizottság ennélfogva a felperessel szemben kiszabott bírság alapösszegét 75156000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (1010) preambulumbekezdése).
Másodszor, a Bizottság enyhítő körülmények címén 3%‑kal csökkentette a felperessel szemben kiszabott bírság alapösszegét, mivel az MK‑találkozókon való részvétele nem nyert bizonyítást, és semmi nem bizonyította, hogy azokról tudomása lett volna (a megtámadott határozat (1023) preambulumbekezdése).
A Bizottság következésképpen a felperessel szemben kiszabott bírság összegét 72901000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (1139) preambulumbekezdésének 3. táblázata).
[omissis]
II.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2018. május 30‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Bizottság 2018. szeptember 28‑án nyújtotta be ellenkérelmét a Törvényszék Hivatalához.
A választ és a viszonválaszt a Törvényszék Hivatalához 2018. december 7‑én, illetve 2019. február 28‑án nyújtották be.
A Törvényszék második tanácsának javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikke alapján úgy határozott, hogy az ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele módosult, az eljárási szabályzat 27. cikkének (5) bekezdése alapján az előadó bírót a kibővített kilencedik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták.
Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (kibővített kilencedik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzat 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében bizonyos dokumentumok benyújtására kérte a feleket.
A Törvényszék a 2020. október 22‑én tartott tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.
Berke B. bíró 2021. augusztus 1‑jén bekövetkezett halálát követően azon három bíró, akiknek az aláírása szerepel a jelen ítéleten, az eljárási szabályzat 22. cikkének és 24. cikke (1) bekezdésének megfelelően folytatta a tanácskozásokat.
A felperes lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot a rá vonatkozó részében;
–
másodlagosan és mindenesetre a vele szemben kiszabott bírság összegét illetően a saját értékelésével helyettesítse a Bizottság értékelését, és csökkentse ezen összeget;
–
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
kötelezze a felperest a költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
[omissis]
B.

Az ügy érdeméről
A felperes keresetének alátámasztása – mind az elsődlegesen előterjesztett, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmeinek, mind a másodlagosan előterjesztett, a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti kérelmeinek támogatása – érdekében öt jogalapra hivatkozik.
Az első, a második és a harmadik jogalappal a felperes a Bizottság azon következtetését vitatja, amely szerint az EGT egész területén majdnem tizennégy éven keresztül az EUMSZ 101. cikkbe és az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértést követtek el az elektrolitkondenzátorok ágazatában. Az első jogalap a versenyellenes információcsere földrajzi kiterjedésével kapcsolatos ténybeli tévedéseken alapul. A második jogalap egyrészt az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítésre, másrészt pedig a felperes e jogsértésben való részvételére vonatkozó téves jogalkalmazáson alapul. A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Bizottság nem rendelkezik joghatósággal arra, hogy az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét alkalmazza.
A negyedik jogalappal a felperes a vele szemben kiszabott bírságot vitatja. Ez a jogalap a bírság összegének kiszámítása során elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákon alapul.
A meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított ötödik jogalappal a felperes a jogsértés megállapítására irányuló eljárás jogszerűségét vitatja.
[omissis]
1.

A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmekről
[omissis]
c)

A második, az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítésre, valamint a felperes e jogsértésben való részvétellel kapcsolatos felelősségére vonatkozó téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
[omissis]
1)

Az elektrolitkondenzátorok EGT‑be irányuló összes eladását lefedő egységes és folyamatos jogsértés bizonyítottságának hiányára vonatkozó első részről
A felperes lényegében azt állítja, hogy a kondenzátorok heterogén jellege és a kereslet különböző földrajzi piacok szerinti sajátosságai miatt a jogsértés – amellett, hogy azt a Bizottság nem bizonyította – nem fedhette le az elektrolitkondenzátorok EGT‑be irányuló összes eladását.
[omissis]
i)

Az elektrolitkondenzátorok összes eladását lefedő egységes és folyamatos jogsértés bizonyítottságának hiányára vonatkozó első kifogásról
Előzetesen a felperes előadja, hogy a kondenzátorok igen szerteágazó termékek, amelyeket számos jellemző különböztet meg egymástól, és amelyek esetében nem létezik egységes piaci ár, így a jogsértés sem fedheti le az elektrolitkondenzátorok EGT‑be irányuló összes eladását. Közelebbről azt állítja, hogy a megtámadott határozat (796) és azt követő preambulumbekezdéseiben szereplő elemek, amelyeket a Bizottság következtetésének alátámasztásához vett alapul, nem teszik lehetővé a jogilag megkövetelt módon annak bizonyítását, hogy olyan egységes és folyamatos jogsértés állt fenn, amely összességében lefedte az elektrolitkondenzátorok összes eladását.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a kartellel lefedett termékek meghatározásához a Bizottság nem köteles az érintett piacot gazdasági szempontok alapján meghatározni. Maguk a kartell tagjai azok, akik meghatározzák a megbeszéléseik és összehangolt magatartásuk tárgyát képező termékeket (lásd ebben az értelemben: 2005. június 15‑iTokai Carbon és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 és T‑91/03
, nem tették közzé,
EU:T:2005:220
,
90.
pont). A kartell által érintett termékeket a meghatározott termékekre vonatkozó tényleges versenyellenes magatartás okirati bizonyítékaira hivatkozva kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2003. december 11‑iAdriatica di Navigazione kontra Bizottság ítélet,
T‑61/99
,
EU:T:2003:335
,
27.
pont).
Azt is hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság e tekintetben nem támaszkodhat olyan vélelemre, amelyet semmilyen bizonyíték nem támaszt alá (lásd ebben az értelemben: 2019. november 28‑iABB kontra Bizottság ítélet,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
,
44.
és
45.
pont).
A megtámadott határozatból, és különösen a (736) preambulumbekezdésből ugyanakkor az tűnik ki, hogy a Bizottság a versenyellenes információcsere összességének és az azokra vonatkozó bizonyítékoknak a vizsgálatát követően megállapította, hogy a kartell résztvevői közötti valamennyi információcsere vagy az alumínium‑, illetve a tantál‑elektrolitkondenzátorokra, vagy pedig az elektrolitkondenzátorok mindkét típusára vonatkozott.
A megtámadott határozat (796) preambulumbekezdésében a Bizottság először is a felperes jelen kifogáshoz hasonló, a közigazgatási eljárás során felhozott kifogására válaszolva kifejtette, hogy a versenyellenes információcserékből kitűnik, hogy a megbeszélések nem korlátozódtak az alumínium‑ vagy tantál‑elektrolitkondenzátorok bizonyos altípusaira.
Amint azt a Bizottság e preambulumbekezdésben kifejti, az, hogy a tárgyalások tárgyát nem korlátozták, kitűnik a keresetlevélben említett 2002. augusztus 29‑i, 2006. december 22‑i, 2008. június 25‑i és 2010. december 20‑i találkozókból, amelyek során az alumínium‑ és/vagy tantál‑elektrolitkondenzátorok számos változatára utaltak, de a kifejezetten a termékek eladási árának meghatározásához hozzájáruló olyan tényezőkre vonatkozó megbeszélésekből is, mint a nyersanyagok árának emelkedése és az árfolyamok ingadozása (lásd például a megtámadott határozat 1417. és 1418. lábjegyzetében hivatkozott találkozókat). E megbeszélések tartalma ugyanis általános volt, és az volt a rendeltetése, hogy az alumínium‑ vagy tantál‑elektrolitkondenzátorok valamennyi típusára alkalmazzák őket.
Másodszor, a megtámadott határozat (797) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői a vállalkozásaik által tett nyilatkozatokban egyáltalán nem korlátozták a kartell által lefedett alumínium‑ vagy tantál‑elektrolitkondenzátorok meghatározását.
Harmadszor, e határozat (798) preambulumbekezdésében a Bizottság rámutatott, hogy a kartell résztvevői képviselőinek többsége az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok gyártásáért és/vagy értékesítéséért, nem pedig konkrét terméktípusok gyártásáért és/vagy értékesítéséért felelt.
A fenti 84., 318. és 319. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat fényében a Bizottság e megállapításokra figyelemmel helyesen tekinthette úgy, hogy a kartell az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok összességét lefedte, és ennélfogva, hogy az egységes és folyamatos jogsértés e termékek teljes körét érintette.
Ezt a következtetést a felperes érvei nem teszik kétségessé.
Először is a felperes előadja egyrészt, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (796) preambulumbekezdésében annak alátámasztása érdekében, hogy a kartell az elektrolitkondenzátorok összes eladását lefedte, valójában csak négy találkozóra hivatkozik. Másrészt hozzáteszi, hogy a preambulumbekezdéshez kapcsolódó 1417. és 1418. lábjegyzetben említett egyik információcsere sem vonatkozott az elektrolitkondenzátorok eladásainak összességére.
Márpedig a felperes tévesen értelmezi a megtámadott határozatot, különösen annak (796) preambulumbekezdését. Egyrészt ugyanis a Bizottság több mint négy versenyellenes információcserére hivatkozik azon következtetésének alátámasztása érdekében, amely szerint a kartell az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok összességére, nem pedig a kondenzátorok adott altípusára vonatkozott. Másrészt a Bizottság e preambulumbekezdésben nem azt kívánta bizonyítani, hogy az egyes információcserék során folytatott megbeszélések a kondenzátorok értékesítéseinek összességére vonatkoztak, hanem egyszerűen a következtetését kívánta alátámasztani, példaként utalva az 1417. és 1418. lábjegyzetben hivatkozott információcserékre. Ezt az érvet tehát el kell utasítani.
Másodszor, a felperes azt állítja, hogy az engedékenységi nyilatkozatokban a kartell által lefedett termékekre vonatkozó korlátozás hiánya nem elegendő bizonyíték annak bizonyításához, hogy a jogsértés az elektrolitkondenzátorok eladásainak összességére vonatkozott.
Márpedig egyrészt a Törvényszék a fenti 318. pontban emlékeztetett arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint maguk a kartell tagjai határozzák meg a megbeszéléseik és összehangolt magatartásuk tárgyát képező termékeket. Másrészt a fenti pontokból kitűnik, hogy a Bizottság megállapítása nem kizárólag a vállalkozások engedékenységi nyilatkozatain alapul. Ezt az érvet tehát el kell utasítani.
Harmadszor a felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat II. melléklete nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a kartellben részt vevő személyek általában az elektrolitkondenzátorok összességéért voltak felelősek, mivel egyrészt e melléklet kizárólag e személyek beosztását említi, anélkül hogy részletekkel szolgálna a pontos felelősségükre vonatkozóan, másrészt pedig az információcserére Japánban olyan japán munkavállalók között került sor, akik általában nem voltak felelősek az Európába irányuló eladásokért.
Márpedig, egyrészt elegendő rámutatni arra, hogy az a tény, hogy az érintett személyek felelősségének részletei nem voltak ismertek, nem zárja ki, hogy e személyek az érintett termékek összességével kapcsolatban felelősséget gyakorolhattak, amit egyébként a felperes sem vitat. Másrészt az a körülmény, hogy e személyek általában nem voltak felelősek az Európába irányuló eladásokért, nem zárja ki, hogy alkalmanként ne lehettek volna felelősek érte. Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy az e listán említett személyek a kartell résztvevőinek képviselői voltak, így a szóban forgó termékekkel kapcsolatban szükségszerűen felelősséget viseltek. Ezt az érvet tehát el kell utasítani.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a jelen kifogást el kell utasítani.
[omissis]
e)

A negyedik, a bírság kiszámítása során elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákra alapított jogalapról
A jelen jogalappal a felperes azt állítja, hogy a Bizottság azzal, hogy 72901000 euró bírságot szabott ki vele szemben, megsértette az arányosság, a
ne bis in idem
és az egyenlő bánásmód elvét, valamint az indokolási kötelezettségét.
[omissis]
1)

A bírság összegének téves kiszámítására vonatkozó első részről
A jelen rész három kifogásra osztható. Az első kifogás arra vonatkozik, hogy a bírság összegének kiszámításakor tévesen alkalmazták az EGT‑ben kiszámlázott eladások teljes értékét. A második kifogás a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe veendő szorzó meghatározására vonatkozik. A harmadik kifogás a figyelembe veendő kiegészítő összeg meghatározására vonatkozik.
i)

Az EGT‑ben kiszámlázott eladások teljes értékének téves alkalmazására vonatkozó első kifogásról
A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét, amikor a bírság összege kiszámításának alapjaként az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátoroknak a felperes kartellben való részvételének utolsó évében kiszámlázott eladásainak teljes értékét vette alapul.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
[omissis]
Hatodszor el kell utasítani azt az érvet, amely szerint a Bizottság tévesen alkalmazta a 2006. évi iránymutatást, amikor a bírság összege kiszámításának alapjaként az EGT‑be feladott eladások összértéke helyett az EGT‑ben kiszámlázott eladások teljes értékét vette alapul.
Egyrészt, a Bizottsághoz hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy a 2006. évi iránymutatás 13. pontja nem említi sem a „kiszállított eladásokat”, sem pedig a „kiszámlázott eladásokat”. Az kizárólag az EGT‑n belüli „értékesít[ésekre]” utal. Ebből következik, hogy az iránymutatás, mint ahogy nem írja elő az EGT‑n belül szállított értékesítések figyelembevételét, nem zárja ki azt sem, hogy a Bizottság az egyes vállalkozások EGT‑n belüli eladásai értékének számítása során az EGT‑n belül kiszámlázott értékesítéseket vegye figyelembe (2013. május 17‑iParker ITR és Parker‑Hannifin kontra Bizottság ítélet,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
,
210.
pont).
Másrészt nem vitatott, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy ahhoz, hogy az EGT‑n belül kiszámlázott értékesítéseket figyelembe lehessen venni, szükséges, hogy e kritérium tükrözze a piac valós helyzetét, vagyis ez legyen a legalkalmasabb a kartell EGT‑n belüli versenyre gyakorolt következményeinek behatárolására (2013. május 17‑iParker ITR és Parker‑Hannifin kontra Bizottság ítélet,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
,
211.
pont). Mindazonáltal a felperes nem fejti ki, hogy miért nem teszi lehetővé a jogsértés EGT‑n belüli versenyre gyakorolt hatásának tükrözését az a tény, hogy a Bizottság a bírság összegének kiszámításakor figyelembe vett bizonyos, az EGT‑ben található ügyfelek részére kiszámlázott, de utóbb e földrajzi területen kívülre szállított eladásokat.
A fenti megfontolásokból az következik, hogy a felperes egyetlen olyan bizonyítékot sem terjesztett elő, amely alkalmas lenne annak bizonyítására, hogy az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok EGT‑n belüli értékesítéseinek összességét illetően a jogsértésben való részvétel utolsó teljes évében megvalósított forgalom abban az időpontban, amikor a Bizottság a megtámadott határozatot elfogadta, nem minősült a felperes valódi méretére, a piacon fennálló gazdasági erejére és a szóban forgó jogsértés terjedelmére utaló bizonyítéknak.
Ebből következik, hogy a jelen kifogást el kell utasítani.
[omissis]
iii)

A figyelembe veendő kiegészítő összeg meghatározására vonatkozó harmadik kifogásról
A felperes lényegében azt állítja, hogy figyelembe véve azt a tényt, hogy a kartell résztvevőivel szemben már jelentős bírságokat szabtak ki olyan harmadik országokban, amelyek figyelembe vették a jogsértés világméretű vonatkozásait, valamint az elrettentő hatást, a Bizottság megsértette a
ne bis in idem
elvét és az arányosság elvét, amikor az alapösszeget kiegészítő összeget is megállapított annak érdekében, hogy a kartell résztvevőit elrettentse attól, hogy a jövőben esetleges jogellenes kartellekben vegyenek részt.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Előzetesen a megtámadott határozat (1009) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság utalt arra, hogy a jelen ügy sajátos körülményeit és a 8.3.3.1. szakaszban vizsgált kritériumokat figyelembe véve a kiegészítő összegre elrettentő hatás címén alkalmazandó aránynak 16%‑nak kell lennie.
Emlékeztetni kell arra, hogy az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 7. jegyzőkönyvének 4. cikkében is lefektetett
ne bis in idem
elve az uniós jog olyan alapvető elvét képezi, amelynek a tiszteletben tartását a bíróság biztosítja (lásd: 2006. június 29‑iSGL Carbon kontra Bizottság ítélet,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A
ne bis in idem
elve tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt egyazon védett jogtárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez kötött: a tények azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogtárgy azonossága (lásd: 2006. szeptember 27‑iRoquette Frères kontra Bizottság ítélet,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
,
278.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig először is, amennyiben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság azzal, hogy egy harmadik államok hatóságai által már szankcionált kartellben való részvétel miatt bírságot szabott ki vele szemben, megsértette a
ne bis in idem
elvét, rá kell mutatni arra, hogy a
ne bis in idem
elve nem alkalmazható a jelen ügyben szereplő körülményekhez hasonló körülmények között, amikor az egyrészről a Bizottság, másrészről a harmadik államok hatóságai által lefolytatott eljárások, illetve kiszabott szankciók egyértelműen eltérő célra irányulnak (lásd analógia útján: 2006. szeptember 27‑iRoquette Frères kontra Bizottság ítélet,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
,
280.
és
281.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Míg az első esetben ugyanis az EGT‑n belüli torzulásmentes verseny védelméről van szó, a második esetben a kívánt védelem a harmadik országok piacára vonatkozik. Így nem valósul meg a védett jogtárgy azonossága, amely a
ne bis in idem
elve alkalmazásának feltétele.
Egyébiránt a felperes nem állítja és nem is bizonyítja olyan nemzetközi jogi elv, jogszabály vagy egyezmény létezését, amely különböző államok hatóságai vagy bíróságai számára tiltaná egy személy elleni büntetőeljárás megindítását és e személy elítélését azonos tényállás alapján olyan esetben, ha a tényállás hatásai saját területükön vagy saját joghatóságuk alatt merülnek fel. Amennyiben nincs bizonyíték arra, hogy létezik az Uniót és harmadik államokat kötelező és ilyen tilalmat előíró szabály vagy egyezmény, a Bizottság nem köteles annak betartására (lásd ebben az értelemben: 2006. június 29‑iSGL Carbon kontra Bizottság ítélet,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
34.
pont).
Következésképpen a felperes arra vonatkozó állítását, hogy a Bizottság megsértette a
ne bis in idem
elvét, el kell utasítani.
Másodszor, amennyiben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét azzal, hogy az alkalmazandó kiegészítő arány meghatározásakor nem vette figyelembe, hogy a más államok által vele szemben kiszabott bírságok már elrettentő hatással rendelkeztek, emlékeztetni kell arra, hogy a 2006. évi iránymutatás 25. pontja kimondja, hogy „függetlenül attól, hogy a vállalkozás milyen hosszú időszakon keresztül vett részt a jogsértésben, a Bizottság – az A. szakaszban meghatározott módon – az alapösszegbe beépít egy olyan összeget, mely az eladások értékének 15 és 25%‑a között mozog, annak érdekében, hogy a vállalkozásokat elrettentsék attól, hogy egyáltalán árrögzítésről, piacfelosztásról és termeléskorlátozásról szóló horizontális megállapodásokat kössenek”.
Egyebekben fontos megjegyezni, hogy a harmadik államok hatóságai által kiszabott bírságok létezésére vonatkozó bármely megfontolást csak azon mérlegelési mozgástér keretében lehet figyelembe venni, amely a Bizottságot az uniós versenyjog megsértése miatti bírságok kiszabása terén megilleti. Következésképpen, bár nem zárható ki, hogy a Bizottság figyelembe veszi a harmadik államok hatóságai által korábban kiszabott bírságokat, erre mindenesetre nem köteles. Ugyanis a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követendő elrettentési cél arra irányul, hogy biztosítsa, hogy a vállalkozások a belső piacon végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák az EUM‑Szerződésben meghatározott versenyszabályokat. Ebből az következik, hogy az említett szabályok megsértése miatt kiszabandó bírságok elrettentő erejének értékelése során a Bizottság nem köteles figyelembe venni a vállalkozással szemben valamely harmadik állam versenyszabályainak megsértése miatt esetlegesen kiszabott szankciókat (lásd: 2006. június 29‑iSGL Carbon kontra Bizottság ítélet,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
,
36.
és
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen a felperesnek az arányosság elvének megsértésére vonatkozó állítását el kell utasítani.
A fenti megfontolások összessége alapján a jelen jogalap első részét el kell utasítani.
2)

Az arra vonatkozó második részről, hogy nem vették figyelembe a felperest érintő enyhítő körülményeket
[omissis]
i)

Az arra vonatkozó első kifogásról, hogy a bírság összege nem tükrözi megfelelően, hogy a felperes nem vett részt az MK‑találkozókon
A felperes lényegében azt állítja, hogy a számára az MK‑találkozókon való részvételének hiánya miatt nyújtott csökkentés összege nem tartja tiszteletben az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Előzetesen, a megtámadott határozat (1023) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság enyhítő körülmények címén a felperes esetében a kiszabott bírság alapösszegét 3%‑kal csökkentette azzal az indokkal, hogy az MK‑találkozókon való részvétele nem nyert bizonyítást, és semmi nem bizonyítja, hogy azokról tudomása lett volna.
Először is a felperes azt állítja, hogy a neki azzal az indokkal adott csökkentés, hogy nem vett részt az MK‑találkozókon, e találkozóknak a jogsértés minősítésében játszott jelentőségére tekintettel elégtelen volt.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a bírság alapösszegének enyhítő körülmények címén való csökkentése szükségszerűen az adott ügy körülményeitől függ, amelyből következően a Bizottság akár úgy is dönthet, hogy a valamely jogellenes megállapodásban részt vevő vállalkozásra nem alkalmazható ez a csökkentés. Ha ugyanis a Bizottság olyan vállalkozást részesít az enyhítő körülményekkel járó jogkövetkezményekben, amely olyan nyilvánvalóan jogellenes megállapodásban vesz részt, amelynek jogellenességéről tudott, vagy amelyről tudnia kellett, hogy jogsértésnek minősül, ez nem járhat azzal a következménnyel, hogy a kiszabott bírságot megfossza az elrettentő hatásától, továbbá veszélyeztesse az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülését (lásd: 2012. február 2‑iDenki Kagaku Kogyo és Denka Chemicals kontra Bizottság ítélet,
T‑83/08
, nem tették közzé,
EU:T:2012:48
,
237.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Bár a 2006. évi iránymutatás 29. pontjában szereplő felsorolásban említett körülmények kétségtelenül azon körülmények közé tartoznak, amelyeket a Bizottság adott esetben figyelembe vehet, nem köteles e címen automatikusan tovább csökkenteni a bírságot, amint valamely vállalkozás e körülmények valamelyikének fennállására vonatkozó bizonyítékot terjeszt elő, mivel a bírság enyhítő körülmények alapján való esetleges csökkentésének megfelelő jellegét az összes releváns körülmény figyelembevételével, átfogóan kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2012. február 2‑iDenki Kagaku Kogyo és Denka Chemicals kontra Bizottság ítélet,
T‑83/08
, nem tették közzé,
EU:T:2012:48
,
240.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig amint fentebb kiemelésre került, először is a felperes a jogsértési időszak majdnem teljes egésze alatt, vagyis a kartell tizennégy éves időtartamából közel tizenkét évig vett részt a kartellben. Másodszor, attól függetlenül, hogy nem vett részt az MK‑találkozókon, a felperes 52 többoldalú találkozón vett részt, amelyek között szerepelt számos ECC‑, ATC‑ és CUP‑találkozó, valamint hat kétoldalú vagy háromoldalú kapcsolatfelvétel. Harmadszor, a felperes nem vitatta, hogy a CUP‑találkozók kiegészítették az MK‑találkozókat, és hogy a kartell résztvevői a CUP‑találkozókat az utóbbiakkal párhuzamosan tartott „hivatalos találkozóknak” tekintették, mivel e találkozókat általában egy héttel az MK‑találkozókat követően szervezték meg, és azok résztvevőinek többsége ezeken is részt vett. Negyedszer, valamennyi versenyellenes információcsere ugyanazon átfogó tervbe illeszkedett, és egységes gazdasági céljuk volt. A megtámadott határozatból egyébként nem következik, hogy az MK‑találkozók a többi találkozóhoz képest különös jelentőséggel bírtak volna.
Egyébiránt, ami a más ügyekben nyújtott csökkentéseket illeti, a fenti 505. és 506. pontban a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem szolgálhat a versenyügyekben kiszabott bírságok jogi háttereként.
E megfontolások fényében meg kell állapítani, hogy annak ellenére, hogy nem vett részt az MK‑találkozókon, a felperes nem állíthatja megalapozottan, hogy a kartellben való részvétele korlátozott volt, és hogy olyan károssági fokot mutatott, amely a bírság jelentősebb csökkentését indokolta volna. Ebből következik, hogy a Bizottság nem sértette meg az arányosság elvét. A felperes állítását tehát el kell utasítani.
Másodszor a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság ugyanazt a csökkentést alkalmazta vele szemben, mint amelyben a kartell azon résztvevői részesültek, amelyek nem vettek részt a CUP‑találkozókon, miközben nem voltak összehasonlítható helyzetben, tekintettel az MK‑találkozóknak a CUP‑találkozókhoz képest a jogsértés minősítésében játszott jelentőségére.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód elve, amely az uniós jog általános elve, amelyet az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikke rögzít, megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható (lásd: 2014. február 27‑iInnoLux kontra Bizottság ítélet,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
77.
és
78.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A bírság összegének megállapítása tekintetében ezen elvvel ellentétes az, ha a Bizottság – eltérő számítási módszerek alkalmazásával – az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével ellentétes megállapodásban vagy összehangolt magatartásban részt vevő vállalkozások között hátrányos megkülönböztetést alkalmaz (lásd: 2014. február 27‑iInnoLux kontra Bizottság ítélet,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
,
79.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig először is a Törvényszék a fenti 529. pontban rámutatott, hogy az MK‑találkozók a többi találkozóhoz képest nem bírtak különös jelentőséggel. Másodszor, a megtámadott határozat (1022) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy tekintette, hogy a Sanyo, a NEC Tokin és a Matsuo a CUP‑találkozók kivételével az egységes és folyamatos jogsértés egészéért felel, mivel az e találkozókon való részvételüket nem bizonyították, és semmi nem bizonyítja, hogy azokról tudomásuk lett volna.
Ebből következik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy e vállalkozások a felpereshez hasonlóan az egységes és folyamatos jogsértés egészéért felelősek a találkozók azon csoportjának kivételével, amelyek tekintetében a részvételüket nem bizonyították.
E körülmények között a Bizottság azzal, hogy valamennyi vállalkozás esetében ugyanazt a csökkentést alkalmazta, tiszteletben tartotta az egyenlő bánásmód elvét, amely megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérően, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt.
Ebből következik, hogy a Bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét. A felperes állítását tehát el kell utasítani.
A fentiek összességéből az következik, hogy a jelen kifogást el kell utasítani.
[omissis]
2.

A bírság összegének csökkentésére vonatkozó kérelmekről
Második kereseti kérelmével a felperes mindenesetre azt kéri, hogy a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolja annak érdekében, hogy a saját értékelésével helyettesítse a Bizottságnak a bírság összegére vonatkozó értékelését, és következésképpen csökkentse a vele szemben kiszabott bírság összegét.
Előzetesen rá kell mutatni, hogy a jelen kereseti kérelem alátámasztása céljából a felperes a bírság összegének meghatározása során elkövetett nyilvánvaló hibákra alapított negyedik jogalap megalapozása érdekében előadott érvelésre hivatkozik.
Emlékeztetni kell arra, hogy EUMSZ 261. cikkel összhangban az uniós bíróság számára az 1/2003 rendelet 31. cikkében biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör felhatalmazza a bíróságot arra, hogy a szankció jogszerűségének egyszerű vizsgálatán túl e szankció összegének meghatározása tekintetében a Bizottság – az ezen összeget eredetileg meghatározó jogi aktus kibocsátója – értékelését a saját értékelésével helyettesítse. Következésképpen az uniós bíróság még megsemmisítés hiányában is megváltoztathatja a megtámadott jogi aktust annak érdekében, hogy törölje, csökkentse vagy növelje a kiszabott bírságot, e hatáskört pedig az összes ténybeli körülmény figyelembevételével gyakorolja (lásd: 2018. július 25‑iOrange Polska kontra Bizottság ítélet,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
,
106.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az Alapjogi Charta 47. cikke értelmében vett korlátlan felülvizsgálat követelményeinek a bírság tekintetében történő teljesítéséhez az uniós bíróság az EUMSZ 261. és EUMSZ 263. cikkben foglalt hatásköreinek gyakorlása során köteles megvizsgálni minden, annak bizonyítására irányuló jogi, illetve ténybeli kifogást, hogy a bírság összege nem felel meg a jogsértés súlyának és időtartamának (lásd: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
,
180.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Hangsúlyozni kell azonban, hogy a korlátlan felülvizsgálati jogkör gyakorlása nem egyezik meg a hivatalból való felülvizsgálattal, és emlékeztetni kell arra, hogy az uniós bíróságok előtti eljárás kontradiktórius. Az eljárásgátló jogalapok kivételével, amelyeket a bíróságnak hivatalból kell megvizsgálnia – mint például a megtámadott határozat indokolásának hiányát –, a felperesnek kell felhoznia a megtámadott határozattal szembeni jogalapokat, és neki kell bizonyítékokat előterjesztenie e jogalapok alátámasztása érdekében (lásd: 2016. június 9‑iRepsol Lubricantes y Especialidades és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
,
85.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során a Törvényszéket nem köti a 2006. évi iránymutatás, amely nem korlátozza a bírság uniós bíróság általi értékelését. Ugyanis, noha a Bizottság a saját maga számára előírt szabályok, úgymint a 2006. évi iránymutatás alkalmazása során köteles tiszteletben tartani a bizalomvédelem elvét, ezen elv nem kötheti ugyanolyan értelemben az uniós bíróságokat, amennyiben ez utóbbiak korlátlan felülvizsgálati jogkörükben eljárva nem kívánják a bírságok valamely konkrét számítási módszerét alkalmazni, hanem esetenként megvizsgálják az eléjük tárt helyzeteket, figyelembe véve e helyzetek valamennyi ténybeli és jogi körülményét (lásd: 2014. május 14‑iDonau Chemie kontra Bizottság ítélet,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
59.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban az is következik, hogy a korlátlan felülvizsgálati jogkör gyakorlása a bírságok összegének meghatározása során nem okozhat hátrányos megkülönböztetést azok között a vállalkozások között, amelyek részt vettek az uniós jog versenyszabályaival ellentétes megállapodásban. Ha a Törvényszék e vállalkozások valamelyike esetében kimondottan el kíván térni a Bizottság által követett számítási módszertől, amelyet nem kérdőjelezett meg, a Törvényszéknek az ítéletében magyarázatot kell adnia az eltérésre (lásd: 2014. május 14‑iDonau Chemie kontra Bizottság ítélet,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
60.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Törvényszék tehát jogosult arra, hogy a bírság összegét a 2006. évi iránymutatás alkalmazásából eredő mértéknél alacsonyabb szinten állapítsa meg, ha az előtte folyamatban lévő ügy körülményei ezt indokolják. Szükséges azonban még, hogy a felperes olyan releváns okokra hivatkozzék, amelyek indokolják e csökkentést, és azokat bizonyítékokkal támassza alá (lásd: 2014. május 14‑iDonau Chemie kontra Bizottság ítélet,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
,
310.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E megfontolások fényében kell megvizsgálni, hogy a felperes által hivatkozott körülmények még a Bizottság téves jogalkalmazása vagy mérlegelési hibája hiányában is indokolhatják‑e a megtámadott határozatban vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentését.
Elsősorban az eladások értékének kiszámítását illetően mindenekelőtt a negyedik jogalap első része első kifogásának vizsgálata keretében megállapítást nyert, hogy az érintett termékeknek a kartellben való részvétel utolsó évében történt eladásai teljes értékének a bírság kiszámításának alapjaként való figyelembevétele alkalmas volt arra, hogy pontosan kimutassa a jogsértés érintett piacra gyakorolt hatásának mértékét, valamint a kartell résztvevőinek tevékenysége vonatkozásában fennálló gazdasági jelentőségét.
Egyébiránt rá kell mutatni, hogy a felperes által e tekintetben előadott érvelés nem kellően pontos ahhoz, hogy lehetővé tegye a Törvényszék számára annak megértését, hogy a felperes milyen módon határozza meg az általa alapul vett számítási alapot és alternatív számítási módokat. A felperes ugyanis egy független iroda által készített tanulmányban szereplő információk alapján úgy véli, hogy a bírság összegét csökkenteni kell annak érdekében, hogy annak mértékét 25 és 40 millió euró között állapítsák meg. Ezenkívül a javasolt számítási alap és számítási módszerek nem szolgálnak semmilyen információval arra vonatkozóan, hogy mennyiben tükröznék a jogsértés érintett piacra gyakorolt hatását, valamint a felperes tevékenységei szempontjából fennálló gazdasági jelentőségét, és biztosítanák egyébként a kartell résztvevői közötti egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartását.
Továbbá a második jogalap első része első kifogásának vizsgálata során megállapítást nyert, hogy a felperes olyan egységes és folyamatos jogsértésben vett részt, amely nem korlátozódott az alumínium‑ és tantál‑elektrolitkondenzátorok valamely konkrét típusára, hanem azok széles körére kiterjedt, és nem korlátozódott bizonyos ügyfelekre sem.
Végül, amint az a fenti 482. pontban megállapítást nyert, a felperes által hivatkozott, az eladásainak szerkezetére vonatkozó belső sajátosságok kizárólag a felperes kereskedelmi stratégiájába tartoztak, és önmagukban nem jelentettek olyan sajátosságokat, amelyek igazolnák az eladások értékének meghatározása során eltérő számítási módszer alkalmazását.
Másodsorban, ami a Bizottság által alkalmazott súlyossági együttható csökkentését illeti, amelyre a felperes a negyedik jogalap első részének második kifogása keretében hivatkozott, először is mindjárt az elején rá kell mutatni, hogy a felperes nem fejtette ki sem azokat a sajátosságokat, amelyek igazolnák a Bizottság által megállapított százalékos arány csökkentését, sem pedig azt, hogy ezen együtthatót milyen százalékban kellene meghatározni. Másodszor, a fenti 502. pontban kiemelésre került, hogy a szóban forgó jogsértés jellegénél fogva az egyik legsúlyosabb versenykorlátozásnak minősül. Harmadszor, a fenti 367. pontban megállapítást nyert, hogy a felperes a jogsértési időszak majdnem teljes egésze alatt, vagyis a kartell tizennégy éves időtartamából közel tizenkét évig vett részt a kartellben. Negyedszer, a második jogalap első része második kifogásának vizsgálatából kitűnik, hogy a jogsértés az EGT egészére kiterjedt. Ötödször, noha a Bizottság által más határozatokban alkalmazott együtthatóra való hivatkozásokkal a felperes a jelen ügyben az esetleges hátrányos megkülönböztetést kívánta bizonyítani, e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszéket nem köti a Bizottság határozathozatali gyakorlata (lásd analógia útján: 2017. október 26‑iMarine Harvest kontra Bizottság ítélet,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
78.
pont).
Harmadsorban, ami a Bizottság által megállapított kiegészítő összeg csökkentését illeti, amely a negyedik jogalap első része harmadik kifogásának tárgyát képezi, először is a fenti 519. pontban megállapítást nyert, hogy az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő jellegét nem lehet a vállalkozással szemben harmadik államok versenyszabályainak megsértése miatt esetlegesen kiszabott szankciók alapján meghatározni. Másodszor, a Bizottság a jelen ügyben az eladások értékének 16%‑át kitevő kiegészítő összeget, vagyis egy olyan százalékot állapított meg, amely közel áll a 2006. évi iránymutatás 25. pontjának megfelelően megállapítható legalacsonyabb arányhoz.
Negyedsorban, ami a vele szemben kiszabott bírság enyhítő körülmények miatti jelentősebb csökkentését illeti, a fenti 531. pontban megállapítást nyert, hogy annak ellenére, hogy nem vett részt az MK‑találkozókon, a felperes nem megalapozottan állította, hogy a kartellben való részvétele korlátozott volt, és hogy az olyan kisebb károssági fokot mutatott, amely igazolta volna e csökkentést. A fenti 536. pontban továbbá kiemelésre került, hogy a Bizottság az összes olyan vállalkozás tekintetében hasonló csökkentést alkalmazott, amelyek felelősségét – azon találkozók kivételével, amelyek tekintetében a részvételüket nem bizonyították – a jogsértés egészéért állapították meg.
Ötödsorban, a fenti 546. pontban megállapítást nyert, hogy a felperesnek tudnia kellett magatartásának kifogásolható jellegéről, és ennélfogva nem állíthatta, hogy legfeljebb gondatlanságból elkövetett jogsértésért vonható felelősségre.
Hatodsorban, a fenti 564. pontban megállapítást nyert, hogy a felperes nem megalapozottan hivatkozott enyhítő körülményként az általa a piacon tanúsított versenymagatartásra. Különösen, az ügy iratainak egyetlen eleme sem bizonyítja, hogy a felperes a kartell többi résztvevőjétől eltérően járt el, és megzavarta volna a kartell működését.
A fentiek összességéből az következik, hogy a felperes által a vele szemben kiszabott bírság csökkentésének alátámasztása érdekében hivatkozott egyik ténybeli és jogi körülmény sem igazolja – különösen az arányosság elvére és az egyenlő bánásmód elvére tekintettel – a Bizottság által elfogadottól eltérő olyan számítási módszer elfogadását, amely ilyen csökkentéshez vezethetne. Következésképpen nem indokolt az, hogy a Törvényszék a jelen ügyben gyakorolja korlátlan felülvizsgálati jogkörét.
Ebből következik, hogy a felperesnek a bírság összegének csökkentésére irányuló kérelmeit, következésképpen pedig a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített kilencedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Nichicon Corporation viseli saját költségeit, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Kihirdetve Luxembourgban, a 2021. szeptember 29‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.