CELEX: 62020CJ0490
Begäran om förhandsavgörande
Unionsmedborgarskap
Artiklarna 20 och 21 FEUF
Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium
Barn fött i den mottagande medlemsstat där föräldrarna uppehåller sig
Födelseattest utfärdad av denna medlemsstat med angivande av två mödrar
En av mödrarnas ursprungsmedlemsstat nekar att utfärda en födelseattest för barnet i avsaknad av information om vem som är barnets biologiska mor
Innehav av en sådan handling är ett villkor för utfärdande av identitetskort eller pass
Den nationella lagstiftningen i denna ursprungsmedlemsstat godtar inte föräldrar av samma kön

Begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  artikel 4.2  FEU,  artiklarna 20  och  21  FEUF  samt  artiklarna 7,  9,  24  och  45  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  (nedan  kallad  stadgan).
Begäran  har  framställts  i  ett  mål mellan  V.M.A.  och  Stolichna  obshtina,  rayon  ”Pancharevo”  (Sofia  kommun,  distriktet  Pancharevo,  Bulgarien)  (nedan  kallad  Sofia  kommun),  angående  kommunens  beslut  att  inte  utfärda  en  födelseattest  för  V.M.A:s  och  dennas  makas  dotter.

Tillämpliga bestämmelser

Internationell
rätt
I  artikel 2  i  konventionen  om  barnets  rättigheter,  som  antogs  av  Förenta  nationernas  generalförsamling  den  20 november 1989  (Förenta  nationernas  fördragssamling, volym 1577, s. 3),  föreskrivs  följande
”1.      Konventionsstaterna  skall  respektera  och  tillförsäkra  varje  barn  inom  deras  jurisdiktion  de  rättigheter  som  anges  i  denna  konvention  utan  åtskillnad  av  något  slag,  oavsett  barnets  eller  dess  föräldrars  eller  vårdnadshavares  ras,  hudfärg,  kön,  språk,  religion,  politiska  eller  annan  åskådning,  nationella,  etniska  eller  sociala  ursprung,  egendom,  handikapp,  börd  eller  ställning  i  övrigt.
2.      Konventionsstaterna  skall  vidta  alla  lämpliga  åtgärder  för  att  säkerställa  att  barnet  skyddas  mot  alla  former  av  diskriminering  eller  bestraffning  på  grund  av  föräldrars,  vårdnadshavares  eller  familjemedlemmars  ställning,  verksamhet,  uttryckta  åsikter  eller  tro.”
I  artikel 7  i  denna  konvention  föreskrivs  följande:
”1.      Barnet  skall  registreras  omedelbart  efter  födelsen  och  skall  ha  rätt  från  födelsen  till  ett  namn,  rätt  att  förvärva  ett  medborgarskap  och,  så  långt  det  är  möjligt,  rätt  att  få  vetskap  om  sina  föräldrar  och  bli  omvårdat  av  dem.
2.      Konventionsstaterna  skall  säkerställa  genomförandet  av  dessa  rättigheter  i  enlighet  med  sin  nationella  lagstiftning  och  sina  åtaganden  enligt  tillämpliga  internationella  instrument  på  detta  område,  särskilt  i  de  fall  då  barnet  annars  skulle  vara  statslöst.”

Unionsrätt

EU-fördraget
I  artikel 4.2  FEU  föreskrivs  följande:
”Unionen  ska  respektera  medlemsstaternas  likhet  inför  fördragen  samt  deras  nationella  identitet,  som  kommer  till  uttryck  i  deras  politiska  och  konstitutionella  grundstrukturer,  inbegripet  det  lokala  och  regionala  självstyret.  Den  ska  respektera  deras  väsentliga  statliga  funktioner,  särskilt  funktioner  vars  syfte  är  att  hävda  deras  territoriella  integritet,  upprätthålla  lag  och  ordning  och  skydda  den  nationella  säkerheten.  I  synnerhet  ska  den  nationella  säkerheten  också  i  fortsättningen  vara  varje  medlemsstats  eget  ansvar.”

EUF-fördraget
I  artikel 20  FEUF  föreskrivs  följande:
”1.      Ett  unionsmedborgarskap  införs  härmed.  Varje  person  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat  ska  vara  unionsmedborgare.  Unionsmedborgarskapet  ska  komplettera  och  inte  ersätta  det  nationella  medborgarskapet.
2.      Unionsmedborgarna  ska  ha  de  rättigheter  och  skyldigheter  som  föreskrivs  i  fördragen.  De  ska  bland  annat  ha
a)      rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier,
…
Dessa  rättigheter  ska  utövas  enligt  de  villkor  och  begränsningar  som  fastställs  i  fördragen  och  genom  de  åtgärder  som  beslutats  med  tillämpning  av  dessa.”
Artikel 21.1  FEUF  har  följande  lydelse:
”Varje  unionsmedborgare  ska  ha  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier,  om  inte  annat  följer  av  de  begränsningar  och  villkor  som  föreskrivs  i  fördragen  och  i  bestämmelserna  om  genomförande  av  fördragen.”

Stadgan
Artikel 7  i  stadgan,  med  rubriken  ”Respekt  för  privatlivet  och  familjelivet”,  har  följande  lydelse:
”Var  och  en  har  rätt  till  respekt  för  sitt  privatliv  och  familjeliv,  sin  bostad  och  sina  kommunikationer.”
I  artikel 9  i  stadgan,  med  rubriken  ”Rätt  att  ingå  äktenskap  och  rätt  att  bilda  familj”,  föreskrivs  följande:
”Rätten  att  ingå  äktenskap  och  rätten  att  bilda  familj  ska  garanteras  enligt  de  nationella  lagar  som  reglerar  utövandet  av  dessa  rättigheter.”
Artikel 24  i  stadgan,  med  rubriken  ”Barnets  rättigheter”,  har  följande  lydelse:
”1.      Barn  har  rätt  till  det  skydd  och  den  omvårdnad  som  behövs  för  deras  välfärd.  De  ska  fritt  kunna  uttrycka  sina  åsikter.  Dessa  åsikter  ska  beaktas  i  frågor  som  rör  barnen  i  förhållande  till  deras  ålder  och  mognad.
2.      Vid  alla  åtgärder  som  rör  barn,  oavsett  om  de  vidtas  av  offentliga  myndigheter  eller  privata  institutioner,  ska  barnets  bästa  komma  i  främsta  rummet.
3.      Varje  barn  har  rätt  att  regelbundet  upprätthålla  ett  personligt  förhållande  till  och  direkta  kontakter  med  båda  föräldrarna,  utom  då  detta  strider  mot  barnets  bästa.”
I  artikel 45  i  stadgan,  med  rubriken  ”Rörelse-  och  uppehållsfrihet”,  föreskrivs  följande:
”1.      Varje  unionsmedborgare  har  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier.
2.      Rörelse-  och  uppehållsfrihet  kan  i  enlighet  med  fördragen  medges  tredjelandsmedborgare  som  är  lagligen  bosatta  inom  en  medlemsstats  territorium.”

Direktiv 2004/38/EG
I  artikel 2,  med  rubriken  ”Definitioner”,  i  Europaparlamentets  och  rådets  direktiv 2004/38/EG  av  den  29 april 2004  om  unionsmedborgares  och  deras  familjemedlemmars  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier  och  om  ändring  av  förordning  (EEG) nr 1612/68  och  om  upphävande  av  direktiven 64/221/EEG,  68/360/EEG,  72/194/EEG,  73/148/EEG,  75/34/EEG,  75/35/EEG,  90/364/EEG,  90/365/EEG  och  93/96/EEG  (EUT L 158,  2004, s. 77,  och  rättelser  i  EUT L 229,  2004, s. 35,  och  EUT L 197,  2005, s. 34),  föreskrivs  följande:
”I  detta  direktiv används  följande  beteckningar  med  de  betydelser  som  här  anges:
1)
unionsmedborgare
:  varje  person  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat.
2)
familjemedlem
:
a)      make  eller  maka,
b)      den  partner  med  vilken  unionsmedborgaren  har  ingått  ett  registrerat  partnerskap  på  grundval  av  lagstiftningen  i  en  medlemsstat,  om  den  mottagande  medlemsstatens  lagstiftning  behandlar  registrerade  partnerskap  som  likvärdiga  med  äktenskap  och  i  enlighet  med  villkoren  i  relevant  lagstiftning  i  den  mottagande  medlemsstaten,
c)      släktingar  i  rakt  nedstigande  led  som  är  under  21  år eller  är  beroende  för  sin  försörjning,  även  till  maken  eller  makan  eller  till  sådan  partner  som  avses  i  b,
d)      de  underhållsberättigade  släktingar  i  rakt  uppstigande  led,  även  till  maken  eller  makan  eller  till  sådan  partner  som  avses  i  b.
3)
mottagande medlemsstat
:  den  medlemsstat  dit  unionsmedborgaren  reser  för  att  utöva  sin  rätt  att  fritt  röra  sig  eller  uppehålla  sig.”
I  artikel 4  i  direktiv 2004/38,  med  rubriken  ”Rätt  till  utresa”,  föreskrivs  följande:
”1.      Utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  bestämmelserna  för  kontroll  av  resehandlingar  vid  de  nationella  gränserna  skall  alla  unionsmedborgare  med  giltigt  identitetskort  eller  pass  och  deras  familjemedlemmar,  som  inte  är  medborgare  i  en  medlemsstat,  och  som  har  giltigt  pass,  ha  rätt  att  lämna  en  medlemsstats  territorium  för  att  resa  till  en  annan  medlemsstat.
…
3.      Medlemsstaterna  skall  i  enlighet  med  sina  lagar  för  sina  egna  medborgares  räkning  utfärda  och  förnya  ett  identitetskort  eller  pass  som  anger  deras  medborgarskap.
4.      Passet  skall  vara  giltigt  åtminstone  i  alla  medlemsstater  och  i  länder  som  innehavaren  måste  fara  igenom  när  denne  reser  mellan  medlemsstaterna.  Om  det  i  en  medlemsstats  lag  saknas  bestämmelser  om  utfärdande  av  identitetskort,  skall  passet  gälla  i  minst  fem  år från  utfärdandet  eller  förnyelsen.”
I  artikel 5  i  nämnda  direktiv,  med  rubriken  ”Rätt  till  inresa”,  föreskrivs  följande:
”1.      Utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  bestämmelserna  för  kontroll  av  resehandlingar  vid  de  nationella  gränserna  skall  medlemsstaterna  tillåta  unionsmedborgare  att  resa  in  på  deras  territorium  med  ett  giltigt  identitetskort  eller  pass  och  tillåta  familjemedlemmar  som  inte  är  medborgare  i  en  medlemsstat  att  resa  in  på  deras  territorium  med  ett  giltigt  pass.
…
4.      Om  en  unionsmedborgare  eller  en  familjemedlem  till  denne,  som  inte  är  medborgare  i  en  medlemsstat,  inte  har  de  resehandlingar  som  krävs  eller,  i  förekommande  fall,  nödvändiga  viseringar,  skall  den  berörda  medlemsstaten,  innan  utvisning  får  komma  i  fråga,  ge  dessa  personer  all  rimlig  möjlighet  att  få  eller  få  tillgång  till  de  nödvändiga  handlingarna  inom  rimlig  tid  eller  få  bekräftat  eller  på  annat  sätt  bevisat  att  de  omfattas  av  rätten  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig.
…”

Bulgarisk
rätt
Artikel 25.1  i  Konstitutsia  na  Republika  Bulgaria  (Republiken  Bulgariens  konstitution),  i  den  lydelse  som  är  tillämplig  i  det  nationella  målet  (nedan  kallad  Bulgariens  konstitution),  har  följande  lydelse:
”En  person  är  bulgarisk  medborgare  om  åtminstone  en  av  föräldrarna  är  bulgarisk  medborgare  eller  om  personen  är  född  i  Bulgarien,  om  vederbörande  inte  förvärvar  ett  annat  medborgarskap  genom  härkomst.  Bulgariskt  medborgarskap  kan  även  förvärvas  genom  naturalisation.”
I  artikel 8  i  Zakon  za  balgarskoto  grazhdanstvo  (lagen  om  bulgariskt  medborgarskap)  av  den  5 november 1998  (DV nr 136  av  den  18 november 1998, s. 1)  föreskrivs  att  ”[e]n  person  är  bulgarisk  medborgare  genom  härkomst  om  åtminstone  en  av  föräldrarna  är  bulgarisk  medborgare.”
I  Semeen  kodeks  (familjelagen)  av  den  12 juni 2009  (DV nr 47  av  den  23 juni 2009, s. 19)  föreskrivs  följande  i  artikel 60,  med  rubriken  ”Moderns  föräldraskap”:
”1)      Moderns  föräldraskap  fastställs  genom  födseln.
2)      Barnets  mor  är  den  kvinna  som  har  fött  barnet,  även  vid  assisterad  befruktning.
…”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
V.M.A.  är  bulgarisk  medborgare  och  K.D.K.  är  medborgare  i  Förenade  kungariket.  K.D.K  är  född  i  Gibraltar  där  de  båda  kvinnorna  ingick  äktenskap år 2018.  Sedan år 2015  är  de  bosatta  i  Spanien.
I december 2019  fick  V.M.A.  och  K.D.K.  en  dotter,  S.D.K.A.,  som  föddes  och  bor  tillsammans  med  sina  båda  föräldrar  i  Spanien.  I  dotterns  födelseattest,  vilken  utfärdades  av  de  spanska  myndigheterna,  anges  V.M.A.  som  ”mor  A”  och  K.D.K.  som  ”mor”  till  barnet.
Den  29 januari 2020  begärde  V.М.А.  att  Sofia  kommun  skulle  utfärda  en  födelseattest  för  S.D.K.A.,  eftersom  en  sådan  handling  krävs  för  att  få  en  bulgarisk  identitetshandling  utfärdad.  Till  stöd  för  sin ansökan  ingav  V.М.А.  en  legaliserad och bestyrkt  översättning  till  bulgariska  av  utdraget  ur  folkbokföringsregistret  i  Barcelona  (Spanien)  avseende  S.D.K.A.:s  födelseattest.
Genom  skrivelse  av  den  7 februari 2020  förelade  Sofia  kommun  V.М.А.  att  inom  sju  dagar  inkomma  med  bevisning  om  föräldraskapet  till  S.D.K.A.,  med  avseende  på  vem  som  är  den  biologiska  modern  till  barnet.  Kommunen  anförde  att  det  formulär  för  födelseattest  som  finns  bland  de  formulär  för  personbevis  som  är  giltiga  enligt  nationell  rätt,  endast  har  en  ruta  för  ”modern”  och  en  annan  för  ”fadern”  och  att  endast  ett  namn  kan  anges  i  var  och  en  av  rutorna.
Den  18 februari 2020  lämnade  V.M.A.  in  svar  till  Sofia  kommun  och  angav  att  hon  enligt  gällande  bulgarisk  lagstiftning  inte  var  skyldig  att  tillhandahålla  den  begärda  informationen.
Genom  beslut  av  den  5 mars 2020  avslog  Sofia  kommun  V.M.A.:s  ansökan  om  att  få  en  födelseattest  utfärdad  för  S.D.K.A.  Sofia  kommun  motiverade  avslagsbeslutet  med  att  det  saknades  uppgifter  om  vem  som  var  det  berörda  barnets  biologiska  mor  och  med  att  det  strider  mot  grunderna  för  rättsordningen  (
ordre  public
)  i  Republiken  Bulgarien,  som  inte  tillåter samkönade äktenskap,  att  i  en  födelseattest  skriva  in  två  föräldrar  av  kvinnligt  kön.
V.M.A.  överklagade  avslagsbeslutet  till  Administrativen  sad  Sofia-grad  (Förvaltningsdomstolen  i  Sofia,  Bulgarien),  som  är  den  hänskjutande  domstolen.
Den  hänskjutande  domstolen  har  angett  att  S.D.K.A.,  enligt  artikel 25.1  i  Bulgariens  konstitution  och  artikel 8  i  den  bulgariska  medborgarskapslagen,  är  bulgarisk  medborgare,  även  om  barnet  ännu  inte  har  någon  födelseattest  som  utfärdats  av  bulgariska  myndigheter.  Att  dessa  myndigheter  nekar  att  utfärda  en  sådan  handling  till  barnet  innebär  nämligen  inte  att  barnet  nekas  bulgariskt  medborgarskap.
Den  hänskjutande  domstolen  hyser  däremot  tvivel  om  huruvida  det  förhållandet  att  de  bulgariska  myndigheterna  nekar  att  registrera  en  bulgarisk  medborgares  födelse,  när  födseln  ägt  rum  i  en  annan  medlemsstat  och  intygats  genom  en  födelseattest  –  utfärdad  av  de  behöriga  myndigheterna  i  den  sistnämnda  medlemsstaten  –  som  anger  två  mödrar,  kränker  de  rättigheter  som  denna  medborgare  har  enligt  artiklarna 20  och  21  FEUF  samt  artiklarna 7,  24  och  45  i  stadgan.  De  bulgariska  myndigheternas  beslut  att  neka  att  utfärda  en  födelseattest  –  även  om  det  inte  har  någon  rättslig  inverkan  på  det  berörda  barnets  bulgariska  medborgarskap  och  därmed  på  barnets  unionsmedborgarskap  –  skulle  nämligen  kunna  göra  det  svårare  att  få  en  bulgarisk  identitetshandling  utfärdad  och  följaktligen  hindra  detta  barn  från  att  utöva  sin  rätt  till  fri  rörlighet  och  därmed  möjligheten  att  fullt  ut  åtnjuta  sina  rättigheter  som  unionsmedborgare.
Eftersom  S.D.K.A.:s  andra  mor,  K.D.K.,  är  medborgare  i  Förenade  kungariket,  frågar  sig  den  hänskjutande  domstolen  dessutom  om  de  rättsliga  följderna  av  avtalet  om  Förenade  konungariket  Storbritannien  och  Nordirlands  utträde  ur  Europeiska  unionen  och  Europeiska  atomenergigemenskapen  (EUT L 29,  2020, s. 7)  (nedan  kallat  utträdesavtalet),  och  särskilt  den  omständigheten  att  barnet  inte  längre  kan  komma  i  åtnjutande  av  ställningen  som  unionsmedborgare  på  grundval  av  K.D.K.:s  nationalitet,  är  relevanta  för  bedömningen  av  denna  fråga.
Administrativen  sad  Sofia-grad  (Förvaltningsdomstolen  i  Sofia)  vill  dessutom  få  klarhet  i  huruvida  de  bulgariska  myndigheternas  eventuella  skyldighet,  när  de  utfärdar  en  födelseattest,  att  i  denna  handling  ange  två  mödrar  som  det  berörda  barnets  föräldrar  kan  inverka  menligt  på  grunderna  för  rättsordningen  (
ordre  public
)  och  den  nationella  identiteten  i  Republiken  Bulgarien,  eftersom  denna  medlemsstat  inte  har  förutsett  någon  möjlighet  att  i  en  födelseattest  ange  två  föräldrar  av  samma  kön  för  barnet.  Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  de  bestämmelser  som  reglerar  föräldraskapet  till  barnet  är  av  grundläggande  betydelse  i  den  bulgariska  konstitutionella  traditionen  samt  i  den  bulgariska  doktrinen  om  familjerätt  och  arvsrätt.  Detta  gäller  både  ur  en  rent  juridisk  synpunkt  som  ur  en  värderingssynpunkt,  med  beaktande  av  hur  samhället  i  Bulgarien  ser  ut  i  dag.
Administrativen  sad  Sofia-grad  (Förvaltningsdomstolen  i  Sofia)  anser  att  det  är  nödvändigt  att  hitta  en  balans  mellan,  å  ena  sidan,  Republiken  Bulgariens  konstitutionella  och  nationella  identitet  och,  å  andra  sidan,  barnets  intressen,  särskilt  barnets  rätt  till  privatliv  och  fri  rörlighet.
Den  hänskjutande  domstolen  frågar  sig  om  en  sådan  balans  i  förevarande  fall  skulle  kunna  uppnås  med  tillämpning  av  proportionalitetsprincipen.  Den  frågar  sig  i  synnerhet  huruvida  det  skulle  kunna  utgöra  en  lämplig  avvägning  mellan  dessa  olika  legitima  intressen  att  under  rubriken  ”Moder”  skriva  in  namnet  på  en  av  de  båda  mödrar  som  anges  i  den  födelseattest  som  upprättats  av  de  spanska  myndigheterna,  vilken  antingen  kan  vara  barnets  biologiska  mor  eller  den  som  har  blivit  mor  på  annat  sätt,  exempelvis  genom  adoption,  utan  att  fylla  i  något  under  rubriken  ”Fader”.  Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  en  sådan  lösning,  även  om  den  skulle  kunna  ge  upphov  till  vissa  svårigheter  på  grund  av  eventuella  skillnader  mellan  den  födelseattest  som  upprättats  av  de  bulgariska  myndigheterna  och  den  födelseattest  som  upprättats  av  de  spanska  myndigheterna,  skulle  göra  det  möjligt  för  de  bulgariska  myndigheterna  att  utfärda  en  födelseattest  och  därmed  undanröja  eller  åtminstone  mildra  eventuella  hinder  för  den  fria  rörligheten  för  det  berörda  barnet.  Den  hänskjutande  domstolen  undrar  emellertid  om  denna  lösning  är  förenlig  med  barnets  rätt  till  privat-  och  familjeliv,  vilken  stadfästs  i  artikel 7  i  stadgan.
För  det  fall  EU-domstolen  skulle  finna  att  unionsrätten  kräver  att  det  berörda  barnets  båda  mödrar  ska  anges  i  den  födelseattest  som  upprättas  av  de  bulgariska  myndigheterna,  undrar  den  hänskjutande  domstolen  slutligen  hur  detta  krav  ska  genomföras,  med  hänsyn  till  att  den  inte  kan  byta  ut  det  formulär  för  födelseattest  som  ingår  bland  de  formulär  för  personbevis  som  är  giltiga  enligt  nationell  rätt.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Administrativen  sad  Sofia-grad  (Förvaltningsdomstolen  i  Sofia)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  frågor  till  EU-domstolen:
”1)      Ska  artiklarna 20  och  21  FEUF  samt  artiklarna 7,  24  och  45  i  stadgan  tolkas  så,  att  bulgariska  administrativa  myndigheter,  som  har  mottagit  en  ansökan  om  utfärdande  av  en  födelseattest  som  intygar  att  ett  barn  med  bulgariskt  medborgarskap  fötts  i  en  annan  medlemsstat  i  [unionen]  ingiven  tillsammans  med  en  födelseattest  som  upprättats  av  spanska  myndigheter,  i  vilken  två  kvinnliga  personer  anges  som  mödrar,  utan  närmare  precisering  av  om  den  ena  och  i  så  fall  vem  av  dem  som  är  barnets  biologiska  mor,  inte  får  avslå  denna  ansökan  med  motiveringen  att  sökanden  vägrar  att  uppge  vem  som  är  barnets  biologiska  mor?
2)      Ska  artikel 4.2  FEU  och  artikel 9  i  stadgan  tolkas  så,  att  respekten  för  unionsmedlemsstaternas  nationella  och  konstitutionella  identitet  innebär  att  medlemsstaterna  har  ett  stort  utrymme  för  skönsmässig  bedömning  med  avseende  på  reglerna  för  fastställande  av  föräldraskap?  Närmare  bestämt:
Ska  artikel 4.2  FEU  tolkas  så,  att  medlemsstaterna  har  rätt  att  begära  uppgifter  om  vilka  som  är  barnets  biologiska  föräldrar?
Ska  artikel 4.2  FEU,  jämförd  med  artiklarna 7  och  24.2  i  stadgan,  tolkas  så,  att  det  är  nödvändigt  att  göra  en  intresseavvägning  mellan,  å  ena  sidan,  en  medlemsstats  nationella  och  konstitutionella  identitet  och,  å  andra  sidan,  barnets  bästa,  med  beaktande  av  att  det  för  närvarande  varken  ur  värderingssynpunkt  eller  ur  juridisk  synpunkt  finns  någon  enighet  i  frågan  om  det  är  möjligt  att  i  en  födelseattest,  som  föräldrar,  registrera  personer  av  samma  kön,  utan  närmare  precisering  av  om  någon  av  dem  och  i  så  fall  vem  som  är  barnets  biologiska  förälder?  För  det  fall  denna  fråga  besvaras  jakande,  hur  kan  denna  intresseavvägning  genomföras  rent  konkret?
3)      Påverkas  svaret  på  den  första  frågan  av  de  rättsliga  följderna  av  [utträdesavtalet],  då  den  ena  av  de  båda  mödrar  som  anges  i  den  födelseattest  som  utfärdats  i  en  annan  medlemsstat  är  medborgare  i  Förenade  kungariket,  medan  den  andra  modern  är  medborgare  i  en  unionsmedlemsstat,  om  man  särskilt  beaktar  att  det  förhållandet  att  de  bulgariska  myndigheterna  nekar  att  utfärda  en  födelseattest  för  barnet  utgör  ett  hinder  för  att  en  unionsmedlemsstat  ska  kunna  utfärda  en  identitetshandling  för  barnet  och  därmed  även  försvårar  barnets  oinskränkta  utövande  av  sina  rättigheter  i  egenskap  av  unionsmedborgare?
4)      För  det  fall  den  första  frågan  besvaras  jakande:  Innebär  unionsrätten,  och  i  synnerhet  effektivitetsprincipen,  att  de  behöriga  nationella  myndigheterna  är  skyldiga  att  avvika  från  det  formulär  för  utfärdande  av  födelseattester  som  [ingår  bland  de  formulär  för  personbevis  som]  är  giltiga  enligt  nationell  rätt?”

Förfarandet vid domstolen
I  sin  begäran  om  förhandsavgörande  har  den  hänskjutande  domstolen  begärt  att  målet  ska  handläggas  skyndsamt  i  enlighet  med  artikel 105  i  domstolens  rättegångsregler.  Den  hänskjutande  domstolen  har  bland  annat  gjort  gällande  att  de  bulgariska  myndigheternas  beslut  att  neka  att  utfärda  en  födelseattest  för  S.D.K.A.,  som  är  bulgarisk  medborgare,  medför  att  det  är  mycket  svårt  för  detta  barn  att  erhålla  en  bulgarisk  identitetshandling  och  därmed  att  utöva  sin  rätt  enligt  artikel 21  FEUF  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier.
Det  föreskrivs  i  artikel 105.1  i  rättegångsreglerna  att  domstolens  ordförande,  på  ansökan  av  den  hänskjutande  domstolen  eller  i  undantagsfall  på  eget  initiativ,  efter  att  ha  hört  referenten  och  generaladvokaten,  får  besluta  att  ett  mål om  förhandsavgörande  ska  handläggas  skyndsamt,  när  målet  är  av  sådan  beskaffenhet  att  det  måste  avgöras  utan  dröjsmål.
Domstolens  ordförande  beslutade  den  19 oktober 2020,  efter  att  ha  hört  referenten  och  generaladvokaten,  att  bifalla  den  ovan  i punkt 33  nämnda  begäran  om  skyndsam  handläggning.  Detta  beslut  motiverades  med  att  S.D.K.A.,  som  är  ett  litet  barn,  för  närvarande  saknar  pass  samtidigt  som  hon  är  bosatt  i  en  medlemsstat  där  hon  inte  är  medborgare.  Eftersom  de  frågor  som  ställts  syftar  till  att  få  klarhet  i  huruvida  de  bulgariska  myndigheterna  är  skyldiga  att  utfärda  en  födelseattest  för  detta  barn  och  eftersom  det  framgår  av  begäran  om  förhandsavgörande  att  en  sådan  handling  krävs  enligt  nationell  rätt  för  att  kunna  erhålla  ett  bulgariskt  pass,  kan  ett  svar  från  EU-domstolen  som  lämnas  med  kort  tidsfrist  bidra  till  att  barnet  snabbare  förfogar  över  ett  pass  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  beslut  av  domstolens  ordförande  av  den  3 juli 2015,  Gogova,  C‑215/15,  ej  publicerat,  EU:C:2015:466, punkterna 12–14).

Prövning av tolkningsfrågorna
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  frågorna,  vilka  ska  prövas  tillsammans,  för  att  få  klarhet  i  huruvida  unionsrätten  innebär  en  skyldighet  för  en  medlemsstat  att  utfärda  en  födelseattest  –  i  syfte  att  kunna  erhålla  en  identitetshandling  enligt  lagstiftningen  i  den  medlemsstaten  –  för  ett  barn  som  är  medborgare  i  den  medlemsstaten  och  vars  födelse  i  en  annan  medlemsstat  intygas  genom  en  födelseattest  som  upprättats  av  myndigheterna  i  denna  andra  medlemsstat  i  enlighet  med  dess  nationella  lagstiftning,  i  vilken  det  som  mödrar  till  detta  barn  anges  en  medborgare  i  den  förstnämnda  medlemsstaten  och  hennes  maka,  utan  att  det  anges  vem  av  dessa  två  kvinnor  som  fött  barnet.  Om  svaret  på  den  frågan  är  jakande  vill  den  hänskjutande  domstolen  få  klarhet  i  huruvida  unionsrätten  kräver  att  en  sådan  handling,  i  likhet  med  den  handling  som  upprättats  av  myndigheterna  i  den  medlemsstat  där  barnet  föddes,  ska  innehålla  uppgift  om  båda  dessa  kvinnors  namn  i  deras  egenskap  av  mödrar.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  även  få  klarhet  i  huruvida  den  omständigheten  att  den  andra  modern  till  det  berörda  barnet  är  medborgare  i  Förenade  kungariket,  som  numera  inte  längre  är  en  medlemsstat,  har  någon  betydelse  för  svaret  på  denna  fråga.
Det  ska  inledningsvis  påpekas  dels  att  varje  medlemsstat  enligt  internationell  rätt  är  behörig  att  fastställa  förutsättningarna  för  förvärv  och  förlust  av  medborgarskap,  dels  att  de  aktuella  nationella  bestämmelserna  ska  vara  förenliga  med  unionsrätten,  när  det  är  fråga  om  situationer  som  omfattas  av  unionsrätten  (dom  av  den  2 mars 2010,  Rottmann,  C‑135/08,  EU:C:2010:104, punkterna 39  och  41,  och  dom  av  den  12 mars 2019,  Tjebbes m.fl.,  C‑221/17,  EU:C:2019:189, punkt 30).
Enligt  vad  som  fastställts  av  den  hänskjutande  domstolen,  som  är  ensam  behörig  i  detta  avseende,  har  S.D.K.A.,  redan  genom  sin  födelse,  bulgariskt  medborgarskap  enligt  artikel 25.1  i  Bulgariens  konstitution.
Enligt artikel 20.1 FEUF ska varje person som är medborgare i en medlemsstat vara unionsmedborgare. Av detta följer att S.D.K.A., i egenskap av bulgarisk medborgare, åtnjuter ställning som unionsmedborgare.
Såsom  domstolen  vid  flera  tillfällen  har  påpekat  är  ställningen  som  unionsmedborgare  avsedd  att  vara  den  grundläggande  ställningen  för  medlemsstaternas  medborgare  (dom  av  den  20 september 2001,  Grzelczyk,  C‑184/99,  EU:C:2001:458, punkt 31,  och  dom  av  den  15 juli 2021,  A  (Offentlig  hälso-  och  sjukvård),  C‑535/19,  EU:C:2021:595, punkt 41).
Såsom  följer  av  domstolens  praxis  kan  en  medborgare  i  en  medlemsstat  som  i  sin  egenskap  av  unionsmedborgare  har  utövat  sin  rätt  att  röra  sig  fritt  och  uppehålla  sig  i  en  annan  medlemsstat  än  sin  ursprungsmedlemsstat  göra  gällande  de  rättigheter  som  sammanhänger  med  unionsmedborgarskapet,  bland  annat  dem  som  föreskrivs  i  artikel 21.1  FEUF,  i  förekommande  fall  även  gentemot  den  egna  ursprungsmedlemsstaten  (dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl., C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkt 31  och  där  angiven  rättspraxis).  Även  unionsmedborgare  som  är  födda  i  den  medlemsstat  i  vilken  föräldrarna  mottagits  och  som  aldrig  har  utnyttjat  rätten  till  fri  rörlighet  kan  åberopa  denna  bestämmelse  och  de  bestämmelser  som  antagits  för  dess  genomförande  (dom  av  den  2 oktober 2019,  Bajratari,  C‑93/18,  EU:C:2019:809, punkt 26  och  där  angiven  rättspraxis).
Enligt  artikel 21.1  FEUF  ska  varje  unionsmedborgare  ha  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier,  om  inte  annat  följer  av  de  begränsningar  och  villkor  som  föreskrivs  i  fördragen  och  i  bestämmelserna  om  genomförande  av  fördragen.  För  att  medborgarna  ska  kunna  utöva  denna  rätt  föreskrivs  i  artikel 4.3  i  direktiv 2004/38  att  medlemsstaterna,  i  enlighet  med  sina  lagar,  ska  utfärda  ett  identitetskort  eller  pass  som  anger  deras  medborgarskap.
Eftersom  S.D.K.A.  är  en  bulgarisk  medborgare  är  de  bulgariska  myndigheterna  således  skyldiga  att  utfärda  ett  identitetskort  eller  pass  som  anger  hennes  medborgarskap  samt  hennes  efternamn,  såsom  det  framgår  av  den  födelseattest  som  upprättats  av  de  spanska  myndigheterna.  Domstolen  har  nämligen  redan  haft  tillfälle  att  konstatera  att  artikel 21  FEUF  utgör  hinder  för  att  myndigheterna  i  en  medlemsstat  med  tillämpning  av  sin  nationella  rätt  beslutar  att  inte  erkänna  ett  barns  efternamn,  såsom  detta  har  fastställts  och  registrerats  i  en  annan  medlemsstat  där  detta  barn  är  fött  och  bosatt  sedan  födseln  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  14 oktober 2008,  Grunkin och Paul,  C‑353/06,  EU:C:2008:559, punkt 39).
Det  ska  vidare  preciseras  att  de  bulgariska  myndigheterna  enligt  artikel 4.3  i  direktiv 2004/38  är  skyldiga  att  utfärda  ett  identitetskort  eller  pass  till  S.D.K.A.,  oberoende  av  om  det  upprättas  en  ny  födelseattest  för  barnet.  I  den  mån  det  enligt  bulgarisk  rätt  krävs  att  en  bulgarisk  födelseattest  upprättas  innan  ett  bulgariskt  identitetskort  eller  pass  kan  utfärdas,  kan  denna  medlemsstat  således  inte  åberopa  sin  nationella  rätt  för  att  neka  att  utfärda  ett  sådant  identitetskort  eller  ett  sådant  pass  för  S.D.K.A.
En  sådan  handling,  ensam  eller  tillsammans  med  andra  handlingar,  i  förekommande  fall  en  handling  som  utfärdats  av  det  berörda  barnets  mottagande  medlemsstat,  ska  ge  ett  barn,  som  befinner  sig  i  samma  situation  som  S.D.K.A.,  möjlighet  att  utöva  sin  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier,  vilken  garanteras  i  artikel 21.1  FEUF.  Barnet  ska  kunna  utöva  denna  rätt  tillsammans  med  var  och  en  av  sina  två  mödrar,  vars  ställning  som  förälder  till  barnet  har  fastställts  av  den  mottagande  medlemsstaten  i  samband  med  en  vistelse  i  överensstämmelse  med  föreskrifterna  i  direktiv 2004/38.
Domstolen  erinrar  om  att  de  rättigheter  som  medlemsstaternas  medborgare  ges  i  artikel 21.1  FEUF  inbegriper  en  rätt  till  ett  normalt  familjeliv,  tillsammans  med  sina  familjemedlemmar,  i  såväl  den  mottagande  medlemsstaten  som  i  den  medlemsstat  där  de  är  medborgare,  när  de  återvänder  dit  (dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkt 32  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  är  i  det  nationella  målet  ostridigt  att  de  spanska  myndigheterna  lagligt  fastställt  att  det  finns  ett  föräldra-barnförhållande,  biologiskt  eller  rättsligt,  mellan  S.D.K.A.  och  hennes  två  föräldrar,  V.M.A.  och  K.D.K  och  att  dessa  myndigheter  har  intygat  detta  i  den  födelseattest  som  utfärdats  för  de  sistnämndas  barn.  V.M.A.  och  K.D.K.  ska  således,  med  tillämpning  av  artikel 21  FEUF  och  direktiv 2004/38,  i  egenskap  av  föräldrar  till  en  underårig  unionsmedborgare  som  de  har  den  faktiska  vårdnaden  om,  av  alla  medlemsstater  tillerkännas  en  rätt  att  följa  med  detta  barn  när  det  utövar  sin  rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier  (se,  analogt,  dom  av  den  13 september 2016,  Rendón  Marín,  C‑165/14,  EU:C:2016:675, punkterna 50–52  och  där  angiven  rättspraxis).
Följaktligen  är  de  bulgariska  myndigheterna,  i  likhet  med  myndigheterna  i  alla  andra  medlemsstater,  skyldiga  att  erkänna  detta  föräldra-barnförhållande,  för  att  möjliggöra  för  S.D.K.A.  –  i  och  med  att  hon  enligt  den  hänskjutande  domstolen  har  förvärvat  bulgariskt  medborgarskap  –  att  utan  hinder  utöva  sin  rätt  enligt  artikel 21.1  FEUF  att,  tillsammans  med  var  och  en  av  sina  föräldrar,  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier.
För  att  det  verkligen  ska  vara  möjligt  för  S.D.K.A.  att  utöva  sin  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier  med  var  och  en  av  sina  båda  föräldrar  är  det  dessutom  nödvändigt  att  V.M.A.  och  K.D.K.  har  möjlighet  att  förfoga  över  en  handling  i  vilken  de  anges  vara  personer  som  har  rätt  att  resa  med  barnet.  I  förevarande  fall  är  det  myndigheterna  i  den  mottagande  medlemsstaten  som  är  bäst  lämpade  att  upprätta  en  sådan  handling,  som  kan  bestå  av  födelseattesten.  De  andra  medlemsstaterna  är  skyldiga  att  erkänna  detta  dokument.
Såsom  den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  föreskrivs  förvisso  i  artikel 9  i  stadgan  att  rätten  att  ingå  äktenskap  och  rätten  att  bilda  familj  ska  garanteras  enligt  de  nationella  lagar  som  reglerar  utövandet  av  dessa  rättigheter.
På  unionsrättens  nuvarande  stadium  omfattas  reglerna  om  personers  rättsliga  status,  vilka  inbegriper  bestämmelserna  om  äktenskap  och  föräldraskap,  av  medlemsstaternas  befogenheter,  och  dessa  befogenheter  får  inte  inskränkas  av  unionsrätten.  Medlemsstaterna  är  därmed  fria  att  i  sin  nationella  rätt  själva  bestämma  om  personer  av  samma  kön  ska  kunna  ingå  äktenskap  och  bli  föräldrar.  Vid  utövandet  av  denna  befogenhet  är  varje  medlemsstat  emellertid  skyldig  att  iaktta  unionsrätten  och  i  synnerhet  bestämmelserna  i  EUF-fördraget  om  varje  unionsmedborgares  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier  och  i  detta  syfte  erkänna  den  rättsliga  status  som  personer  som  är  bosatta  i  en  annan  medlemsstat  har  i  enlighet  med  den  medlemsstatens  lagstiftning  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16, EU:C:2018:385, punkterna 36–38  och  där  angiven  rättspraxis).
I  detta  sammanhang  vill  den  hänskjutande  domstolen  få  klarhet  i  huruvida  artikel 4.2  FEU  kan  motivera  att  de  bulgariska  myndigheterna  nekar  att  utfärda  en  födelseattest  för  S.D.K.A  och  därmed  ett  identitetskort  eller  pass  för  detta  barn.  Den  hänskjutande  domstolen  har  bland  annat  uppgett  att  en  eventuell  skyldighet  för  dessa  myndigheter  att  upprätta  en  födelseattest,  i  vilken  två  kvinnor  anges  såsom  barnets  föräldrar,  skulle  kunna  kränka  grunderna  för  rättsordningen  (
ordre  public
)  och  den  nationella  identiteten  i  Republiken  Bulgarien,  eftersom  Bulgariens  konstitution  och  den  bulgariska  familjerätten  inte  innehåller  bestämmelser  om  att  två  personer  av  samma  kön  kan  vara  föräldrar.
Det  ska  även  erinras  om  att  unionen  enligt  artikel 4.2  FEU  ska  respektera  medlemsstaternas  nationella  identitet,  som  kommer  till  uttryck  i  deras  politiska  och  konstitutionella  grundstrukturer.
Domstolen  har  vid  upprepade  tillfällen  slagit  fast  att  begreppet  ”grunderna  för  rättsordningen”  (
ordre  public
)  ska  tolkas  restriktivt,  när  det  används  för  att  motivera  ett  undantag  från  en  grundläggande  frihet,  varför  dess  räckvidd  inte  kan  bestämmas  ensidigt  av  varje  medlemsstat  utan  kontroll  från  unionsinstitutionernas  sida.  Således  kan  undantaget  avseende  grunderna  för  rättsordningen  enbart åberopas  med  framgång  då  det  föreligger  ett  verkligt  och  tillräckligt  allvarligt  hot  som  påverkar  ett  grundläggande  samhällsintresse  (dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkt 44  och  där  angiven  rättspraxis).
En  skyldighet  för  en  medlemsstat  dels  att  utfärda  ett  identitetskort  eller  pass  till  ett  barn  som  är  medborgare  i  denna  medlemsstat,  när  barnet  är  fött  i  en  annan  medlemsstat  och  två  personer  av  samma  kön  anges  som  föräldrar  i  den  födelseattest  som  utfärdats  av  myndigheterna  i  denna  andra  medlemsstat,  dels  att  erkänna  det  föräldra-barnförhållande  som  finns  mellan  detta  barn  och  var  och  en  av  dessa  båda  personer  i  samband  med  barnets  utövande  av  sina  rättigheter  enligt  artikel 21  FEUF  och  de  sekundärrättsakter  som  hänför  sig  till  denna,  medför  –  såsom  generaladvokaten  har  påpekat  i punkterna 150  och  151  i  sitt  förslag  till  avgörande  –  inte  någon  kränkning  av  den  berörda  medlemsstatens  nationella  identitet  och  utgör  inte  heller  något  hot  mot  grunderna  för  rättsordningen  (
ordre  public
)  i  denna  medlemsstat.
En  sådan  skyldighet  innebär  nämligen  inte  att  den  medlemsstat  där  barnet  är  medborgare  i  sin  nationella  rätt  måste  föreskriva  att  två  personer  av  samma  kön  kan  vara  föräldrar  eller  att  den,  för  andra  ändamål  än  utövandet  av  de  rättigheter  som  barnet  har  enligt  unionsrätten,  måste  erkänna  föräldra-barnförhållandet  mellan  detta  barn  och  de  personer  som  anges  som  barnets  föräldrar  i  den  födelseattest  som  myndigheterna  i  den  mottagande  medlemsstaten  har  upprättat  (se,  analogt,  dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkterna 45  och  46).
Vidare  ska  det  tilläggas  att  en  nationell  bestämmelse  som  kan  hindra  personer  från  att  utöva  sin  fria  rörlighet  endast  kan  anses  motiverad  om  den  är  förenlig  med  de  grundläggande  rättigheter  som  garanteras  i  stadgan  och  vars  efterlevnad  domstolen  säkerställer  (dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkt 47).
I  den  situation  som  är  aktuell  i  det  nationella  målet  är  två  rättigheter  grundläggande,  nämligen  rätten  till  respekt  för  privatlivet  och  familjelivet,  som  garanteras  i  artikel 7  i  stadgan,  samt  barnets  rättigheter,  som  garanteras  i  artikel 24  i  stadgan,  bland  annat  rätten  att  barnets  bästa  ska  komma  i  främsta  rummet  vid  alla  åtgärder  som  rör  barn  och  rätten  att  regelbundet  upprätthålla  ett  personligt  förhållande  till  och  direkta  kontakter  med  båda  sina  föräldrar.
Såsom  följer  av  förklaringarna  avseende  stadgan  om  de  grundläggande  rättigheterna  (EUT C 303,  2007, s. 17)  ska  de  rättigheter  som  föreskrivs  i  artikel 7  i  nämnda  stadga  –  i  enlighet  med  artikel 52.3  i  stadgan  –  ha  samma  innebörd  och  räckvidd  som  de  rättigheter  som  garanteras  i  artikel 8  i  Europeiska  konventionen  om  skydd  för  de  mänskliga  rättigheterna  och  de  grundläggande  friheterna,  som  undertecknades  i  Rom  den  4 november 1950.
Det  framgår  av  praxis  från  Europeiska  domstolen  för  de  mänskliga  rättigheterna  att  förekomsten  av  ett  ”familjeliv”  är  en  bevisfråga  som  är  beroende  av  att  det  i  praktiken  förekommer  nära  personliga  band  och  att  möjligheten  för  en  förälder  och  dennes  barn  att  vara  tillsammans  utgör  en  grundläggande  del  av  familjelivet  (Europadomstolen,  12 juli 2001,  K.  och  T.  mot  Finland,  CE:ECHR:2001:0712JUD  002570294, §§  150  och  151).  Det  följer  vidare  –  såsom  EU-domstolen  har  haft  möjlighet  att  konstatera  –  av  denna  rättspraxis  att  ett  homosexuellt  pars  relation  kan  omfattas  av  begreppen  ”privatliv”  och  ”familjeliv”  på  samma  sätt  som  relationen  mellan  två  personer  av  motsatt  kön  som  befinner  sig  i  samma  situation  (dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkt 50  och  där  angiven  rättspraxis).
Såsom  generaladvokaten  har  påpekat  i punkt 153  i  sitt  förslag  till  avgörande  skyddas  således  det  berörda  barnets  förhållande  till  var  och  en  av  de  två  personer  som  barnet  faktiskt  lever  ett  familjeliv  tillsammans  med  i  den  mottagande  medlemsstaten  och  som  anges  som  barnets  föräldrar  i  den  födelseattest  som  upprättats  av  myndigheterna  i  denna  stat  av  artikel 7  i  stadgan.
Såsom  det  erinrats  om  i punkt 59  ovan  ska  dessutom  rätten  till  respekt  för  familjelivet,  sådan  den  uttrycks  i  artikel 7  i  stadgan,  tolkas  mot  bakgrund  av  skyldigheten  att  beakta  barnets  bästa,  vilken  framgår  av  artikel 24.2  i  stadgan.  Eftersom  artikel 24  i  stadgan,  såsom  det  erinras  om  i  förklaringarna  avseende  stadgan  om  de  grundläggande  rättigheterna,  utgör  en  införlivning  i  unionsrätten  av  barnets  huvudsakliga  rättigheter  enligt  konventionen  om  barnets  rättigheter,  vilken  har  ratificerats  av  samtliga  medlemsstater,  ska  vid  tolkningen  av  denna  artikel vederbörlig  hänsyn  tas  till  bestämmelserna  i  denna  konvention  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  14 februari 2008, Dynamic Medien,  C‑244/06,  EU:C:2008:85, punkt 39,  och  dom  av  den  11 mars 2021, État belge (Återvändande av en underårigs förälder),  C‑112/20,  EU:C:2021:197, punkt 37).
I  artikel 2  i  denna  konvention  fastställs  principen  om  icke-diskriminering  för  barnet.  Enligt  denna  princip  ska  barnet  tillförsäkras  de  rättigheter  som  anges  i  konventionen,  däribland  rätten  enligt  artikel 7  i  konventionen  att  registreras  omedelbart  efter  födelsen,  ha  ett  namn,  förvärva  ett  medborgarskap,  utan  diskriminering  av  något  slag  i  detta  hänseende,  inte  heller  diskriminering  på  grund  av  föräldrarnas  sexuella  läggning.
Under  dessa  omständigheter  skulle  det  strida  mot  de  grundläggande  rättigheter  som  garanteras  enligt  artiklarna 7  och  24  i  stadgan  att  frånta  barnet  dess  förhållande  till  en  av  sina  föräldrar  i  samband  med  att  det  utövar  sin  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier  eller  att  göra  det  i  praktiken  omöjligt  eller  orimligt  svårt  för  barnet  att  utöva  denna  rättighet  på  grund  av  att  föräldrarna  är  av  samma  kön.
Slutligen  saknar  den  omständigheten  att  en  av  det  berörda  barnets  föräldrar  är  medborgare  i  Förenade  kungariket,  som  numera  inte  längre  är  en  medlemsstat,  betydelse  i  detta  avseende.
För  det  fall  S.D.K.A.  efter  kontroll  inte  skulle  anses  vara  bulgarisk  medborgare,  erinrar  domstolen  om  att  K.D.K.  och  S.D.K.A.,  oavsett  deras  nationalitet  och  oberoende  av  huruvida  de  själva  är  unionsmedborgare,  av  samtliga  medlemsstater  ska  betraktas  som  maka  respektive  en  släkting  i  rakt  nedstigande  led,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2.2 a  och  c  i  direktiv 2004/38,  och  följaktligen  som  familjemedlemmar  till  V.M.A.  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018,  Coman  m.fl.,  C‑673/16,  EU:C:2018:385, punkterna 36  och  51).
Ett  underårigt  barn  vars  ställning  som  unionsmedborgare  inte  har  fastställts  och  vars  födelseattest,  som  utfärdats  av  de  behöriga  myndigheterna  i  en  medlemsstat,  anger  två  personer  av  samma  kön  som  föräldrar,  varav  den  ena  är  unionsmedborgare,  ska  nämligen  av  samtliga  medlemsstater  anses  vara  en  släkting  i  rakt  nedstigande  led  till  denna  unionsmedborgare,  i  den  mening  som  avses  i  direktiv 2004/38,  vid  utövandet  av  de  rättigheter  som  tillförsäkras  enligt  artikel 21.1  FEUF  och  de  sekundärrättsakter  som  hänför  sig  till  denna  bestämmelse.
Av  dessa  överväganden  följer  att  de  frågor  som  ställts  ska  besvaras  på  följande  sätt.  Artikel 4.2  FEU,  artiklarna 20  och  21  FEUF  samt  artiklarna 7,  24  och  45  i  stadgan,  jämförda  med  artikel 4.3  i  direktiv 2004/38,  ska  tolkas  så,  att  den  medlemsstat  i  vilken  ett  underårigt  barn  är  medborgare  –  när  barnet  är  unionsmedborgare  och  det  i  barnets  födelseattest  utfärdad  av  de  behöriga  myndigheterna  i  den  mottagande  medlemsstaten  anges  två  personer  av  samma  kön  som  föräldrar  –  är  skyldig  dels  att  utfärda  ett  identitetskort  eller  ett  pass  till  barnet,  utan  att  kräva  att  myndigheterna  i  den  medlemsstaten  först  upprättar  en  födelseattest,  dels  –  i  likhet  med  alla  andra  medlemsstater  –  att  erkänna  den  handling  som  utfärdats  i  den  mottagande  medlemsstaten  och  som  gör  det  möjligt  för  detta  barn  att,  tillsammans  med  var  och  en  av  dessa  två  personer,  utöva  sin  rätt  att  fritt  röra  sig  och  uppehålla  sig  inom  medlemsstaternas  territorier.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  det  nationella  målet  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (stora  avdelningen)  följande:
Artikel 4.2 FEU, artiklarna 20 och 21 FEUF samt artiklarna 7, 24 och 45 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, jämförda med artikel 4.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG, ska tolkas så, att den medlemsstat i vilken ett underårigt barn är medborgare – när barnet är unionsmedborgare och det i barnets födelseattest utfärdad av de behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten anges två personer av samma kön som föräldrar – är skyldig dels att utfärda ett identitetskort eller ett pass till barnet, utan att kräva att myndigheterna i den medlemsstaten först upprättar en födelseattest, dels – i likhet med alla andra medlemsstater – att erkänna den handling som utfärdats i den mottagande medlemsstaten och som gör det möjligt för detta barn att, tillsammans med var och en av dessa två personer, utöva sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  bulgariska.