CELEX: 62017CJ0244
Žaloba o neplatnosť
Rozhodnutie (EÚ) 2017/477
Pozícia, ktorá sa má v mene Európskej únie prijať v Rade pre spoluprácu zriadenej na základe Dohody o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej v súvislosti s organizáciou práce Rady pre spoluprácu, Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov
Článok 218 ods. 9 ZFEÚ
Rozhodnutie určujúce pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie v orgáne zriadenom medzinárodnou dohodou
Dohoda, ktorej určité ustanovenia možno priradiť k spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politike (SZBP)
Pravidlo hlasovania

Európska komisia sa svojou žalobou domáha zrušenia rozhodnutia Rady (EÚ) 2017/477 z 3. marca 2017 o pozícii, ktorá sa má v mene Európskej únie prijať v Rade pre spoluprácu zriadenej na základe Dohody o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej v súvislosti s organizáciou práce Rady pre spoluprácu, Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov (
Ú. v. EÚ L 73, 2017, s. 15
, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Dohoda o partnerstve a napadnuté rozhodnutie
Rada Európskej únie prijala 26. októbra 2015 rozhodnutie (EÚ) 2016/123 o podpise v mene Európskej únie a predbežnom vykonávaní Dohody o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej (
Ú. v. EÚ L 29, 2016, s. 1
). Toto rozhodnutie bolo prijaté na právnom základe článku 37 a článku 31 ods. 1 ZEÚ, ako aj článku 91, článku 100 ods. 2 a článkov 207 a 209 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 5 a článkom 218 ods. 8 druhým pododsekom ZFEÚ. Dohoda o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej (ďalej len „Dohoda o partnerstve“) bola podpísaná 21. decembra 2015 v Astane (Kazachstan) a jej predbežné vykonávanie, upravené v jej článku 281 ods. 3, začalo 1. mája 2016.
Článok 268 Dohody o partnerstve zriaďuje Radu pre spoluprácu, ktorej pri plnení jej úloh pomáha Výbor pre spoluprácu zriadený článkom 269 tejto dohody. Tento článok vo svojom odseku 6 upravuje, že Rada pre spoluprácu môže rozhodnúť o zriadení špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov, ktoré jej budú môcť pomáhať pri plnení jej úloh, a určuje zloženie a stanovuje úlohy takýchto podvýborov alebo orgánov, ako aj spôsob ich práce.
Navyše článok 268 Dohody o partnerstve vo svojom odseku 7 stanovuje, že Rada pre spoluprácu prijme svoj rokovací poriadok. Rada pre spoluprácu stanoví podľa článku 269 ods. 7 tejto dohody v tomto rokovacom poriadku úlohy a spôsob práce Výboru pre spoluprácu, ako aj každého podvýboru alebo orgánu, ktorý zriadila.
Na účely vykonávania týchto ustanovení prijala Komisia a vysoká predstaviteľka Únie pre zahraničnú a bezpečnostnú politiku 3. februára 2017 spoločný návrh rozhodnutia Rady o pozícii, ktorá sa má v mene Európskej únie prijať v Rade pre spoluprácu zriadenej na základe Dohody o partnerstve, ktorý mal ako procesnoprávny základ článok 218 ods. 9 ZFEÚ v spojení s článkom 37 ZEÚ a ako hmotnoprávny základ články 207 a 209 ZFEÚ.
Dňa 3. marca 2017 prijala Rada napadnuté rozhodnutie a doplnila k navrhovaným právnym základom článok 31 ods. 1 ZEÚ, ako aj článok 91 a článok 100 ods. 2 ZFEÚ. Uvedené rozhodnutie stanovuje:
„Článok 1
1.   Pozícia, ktorá sa má v mene Únie zaujať v Rade pre spoluprácu zriadenej podľa článku 268 ods. 1 Dohody o… partnerstve… je založená na návrhoch rozhodnutí Rady pre spoluprácu pripojených k tomuto rozhodnutiu, pokiaľ ide o:
–
prijatie rokovacieho poriadku Rady pre spoluprácu a rokovacieho poriadku Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov;
–
zriadenie podvýboru pre spravodlivosť, slobodu a bezpečnosť, podvýboru pre energiu, dopravu, životné prostredie a zmenu klímy a podvýboru pre colnú spoluprácu.
2.   Menšie technické opravy k návrhom rozhodnutí Rady pre spoluprácu môžu schváliť zástupcovia Únie v Rade pre spoluprácu bez ďalšieho rozhodnutia Rady.
Článok 2
Rade pre spoluprácu predsedá zo strany Únie vysoký predstaviteľ Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku v súlade so svojimi zodpovednosťami podľa zmlúv a vo svojej funkcii predsedu Rady pre zahraničné veci.
…“
Návrhy účastníkov konania
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie a uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Rada navrhuje žalobu zamietnuť a uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy konania. V prípade zrušenia napadnutého rozhodnutia subsidiárne navrhuje, aby Súdny dvor zachoval jeho účinky.
O žalobe
Argumentácia účastníkov konania
Komisia svojím jediným žalobným dôvodom Rade vytýka, že k právnemu základu napadnutého rozhodnutia pridala článok 31 ods. 1 ZEÚ, ktorý predovšetkým stanovuje, že rozhodnutia podľa kapitoly 2 hlavy V Zmluvy o EÚ obsahujúce osobitné ustanovenia o spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politike (SZBP) sa prijímajú jednomyseľne, pokiaľ nie je v tejto kapitole ustanovené inak.
Na podporu tohto dôvodu Komisia tvrdí, že o rozhodnutí prijatom podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ sa malo hlasovať kvalifikovanou väčšinou v súlade s ustanoveniami článku 218 ods. 8 prvého pododseku a článku 218 ods. 9 ZFEÚ, ako rozhodol Súdny dvor v rozsudku z 18. decembra 2014, Spojené kráľovstvo/Rada (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
, bod
), a to aj v prípade, ak by si jeden alebo viacero jeho hmotnoprávnych základov inak na uzavretie medzinárodnej zmluvy vyžadovali jednomyseľnosť.
Podľa Komisie článok 218 ZFEÚ upravuje, ako uviedol Súdny dvor vo svojom rozsudku z 24. júna 2014, Parlament/Rada (
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, bod
), jednotné konanie a všeobecnú pôsobnosť týkajúcu sa dojednávaní a uzatváraní medzinárodných dohôd, ktoré má Únia právomoc uzavrieť v oblastiach svojej činnosti, vrátane SZBP, čo potvrdil rozsudok zo 14. júna 2016, Parlament/Rada (
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, bod
), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že dohodu, ktorá spadá prevažujúcim spôsobom pod SZBP, treba uzavrieť v súlade s článkom 218 ods. 6 ZFEÚ. Dojednávanie a uzatváranie medzinárodných dohôd, ako aj prijatie pozícií, ktorými sa také dohody vykonávajú, sa spravujú týmto jednotným konaním. Kapitola 2 hlavy V Zmluvy o EÚ nezahŕňa rozhodovací postup uplatniteľný na medzinárodné dohody.
Pravidlá hlasovania pre prijatie akéhokoľvek rozhodnutia Rady prijatého na základe článku 218 ods. 9 ZFEÚ sú stanovené výlučne v článku 218 ods. 8 prvom pododseku ZFEÚ, ktorý predstavuje
lex specialis
upravujúci zjednodušený postup, ktorý má Rada dodržiavať pri určovaní pozícií, ktoré sa majú prijať v orgáne zriadenom dohodou, či už v otázkach spadajúcich pod SZBP, tak aj v otázkach, ktoré do nej nepatria. Podľa Komisie sa preto na prijatie napadnutého rozhodnutia malo uplatniť pravidlo o hlasovaní kvalifikovanou väčšinou, keďže účelom rozhodnutia nie je doplnenie alebo zmena inštitucionálneho rámca Dohody o partnerstve, ale len zabezpečenie účinného vykonávania tejto dohody, takže ho nemožno prirovnať k uzavretiu alebo zmene medzinárodnej dohody.
Komisia navyše poznamenáva, že postoj Rady nie je v súlade s článkom 40 prvým odsekom ZEÚ v tom zmysle, že doplnenie článku 31 ods. 1 ZEÚ vyžaduje pri prijímaní akéhokoľvek rozhodnutia podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ v rámci medzinárodnej dohody, ktorej právny základ zahŕňa ustanovenie patriace do SZBP, jednomyseľnosť bez ohľadu na predmet tohto rozhodnutia. Tento postoj by viedol k uplatneniu postupov týkajúcich sa SZBP na výkon právomocí Únie nielen v oblasti SZBP, ale aj pre uskutočňovanie iných politík Únie.
Rada konštatuje, že rozhodnutie 2016/123, ktoré schválilo podpísanie Dohody o partnerstve a predbežné vykonávanie niektorých jej častí, bolo prijaté na právnom základe článku 37 a článku 31 ods. 1 ZEÚ, ako aj článku 91, článku 100 ods. 2 a článkov 207 a 209 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 5 a článkom 218 ods. 8 druhým pododseku ZFEÚ, čo Komisia nespochybňuje, a že opatrenia upravené v napadnutom rozhodnutí sú zamerané na zabezpečenie dobrého fungovania inštitucionálneho rámca zriadeného Dohodou o partnerstve.
Podľa Rady z ustálenej judikatúry vyplýva, že právomoc Únie dohodnúť medzinárodné záväzky zahŕňa právomoc doplniť tieto záväzky inštitucionálnymi ustanoveniami, ktoré majú pomocný charakter, a spadajú tak pod tú istú právomoc ako hmotnoprávne ustanovenia, ktoré dopĺňajú. Z toho vyplýva, že Únia mohla napadnuté rozhodnutie prijať len na základe ustanovení, ktoré ju oprávňovali na prijatie hmotnoprávnych ustanovení Dohody o partnerstve.
Rada tvrdí, že Komisia navyše vychádza z nesprávneho výkladu judikatúry. Po prvé rozsudok z 24. júna 2014, Parlament/Rada (
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
), skutočne potvrdzuje, že postup prijímania rozhodnutí, ktorými sa určujú pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou, treba považovať za jednotné konanie a so všeobecnou pôsobnosťou uplatniteľnou na všetky oblasti politiky a činnosti Únie. Tento rozsudok však vo svojom bode 53 stanovuje princíp, podľa ktorého tento postup musí zohľadňovať osobitosti stanovené Zmluvami pre každú oblasť činnosti Únie, najmä pokiaľ ide o právomoci inštitúcií. Oblasť SZBP má však procesné a hmotnoprávne osobitosti, a preto sa musia pri uplatňovaní všeobecného postupu upraveného v článku 218 ods. 9 ZFEÚ zohľadniť. Konkrétne sa Rada môže v rámci výkonu svojich právomocí v tejto oblasti uznášať kvalifikovanou väčšinou len v prípadoch uvedených v článku 31 ods. 2 a 3 ZEÚ. Žiadne ustanovenie Zmluvy o FEÚ nemôže zaviesť ďalšiu výnimku, inak by bol porušený článok 40 druhý odsek ZEÚ.
Po druhé rozsudok z 18. decembra 2014, Spojené kráľovstvo/Rada (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
), nemôže slúžiť ako základ pre postoj Komisie, podľa ktorého má byť rozhodnutie Rady podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ prijaté kvalifikovanou väčšinou vo všetkých prípadoch bez ohľadu na oblasť Únie, ktorej sa toto rozhodnutie týka. Taký postoj je v rozpore s ustálenou judikatúrou, podľa ktorej hmotnoprávny základ opatrenia určuje postup, ktorý sa má dodržať pri prijímaní tohto opatrenia. Tento postoj je tiež v rozpore so správnym výkladom tohto rozsudku, ktorý treba chápať v jeho kontexte, keďže vec, ktorá viedla k jeho prijatiu, nesúvisela s výkonom právomocí Únie v oblasti SZBP, a s prihliadnutím na to, že pravidlo hlasovania kvalifikovanou väčšinou stanovené v článku 16 ods. 3 ZEÚ, spomenuté v návrhoch generálneho advokáta, na ktoré uvedený rozsudok odkazuje, sa na SZBP neuplatňuje.
Podľa názoru Rady článok 218 ods. 9 ZFEÚ síce upravuje osobitný a zjednodušený postup pre prijatie pozícií, ktoré sa majú zaujať v rámci orgánu zriadeného dohodou, alebo o pozastavení uplatňovania dohody, neupravuje však všetky aspekty tohto postupu, a to najmä pokiaľ ide o príslušné pravidlo hlasovania. V prípade osobitného postupu pravidlá hlasovania stanovené v článku 218 ods. 8 ZFEÚ, ktoré sa uplatňujú počas celého postupu uzatvárania dohody upravenej ustanoveniami uvedenými v predchádzajúcich odsekoch tohto článku 218, sa nemôžu automaticky na tento osobitný postup vzťahovať. Pravidlo hlasovania upravené v článku 218 ods. 8 prvom pododseku ZFEÚ sa tak na tento osobitný postup uplatní len v rozsahu, v akom odráža pravidlá hlasovania uplatniteľné v oblastiach činnosti Únie na prijatie vnútorných aktov. Navyše, hoci článok 218 ods. 9 ZFEÚ stanovuje zjednodušený postup v porovnaní s prepracovanejším postupom na uzatvorenie dohody, toto zjednodušenie sa týka výlučne obmedzenej účasti Európskeho parlamentu.
Rada napokon spochybňuje tvrdenia, podľa ktorých mala porušiť článok 40 ZEÚ, a predovšetkým tvrdí, že doplnenie článku 31 ods. 1 ZEÚ do právneho základu napadnutého rozhodnutia bolo potrebné na to, aby sa dodržali postupy stanovené Zmluvami na výkon právomocí Únie v oblasti SZBP, že nedošlo k porušeniu právomocí inštitúcií, a že v každom prípade bolo potrebné, aby sa Rada v súlade s článkom 293 ods. 1 ZFEÚ uznášala jednomyseľne.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na účely určenia hlasovacieho pravidla, ktoré sa má uplatniť v prípade, že Rada v súlade s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ prijíma rozhodnutie, ktorým sa určujú pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou, keď má tento orgán prijať akty s právnymi účinkami, treba toto ustanovenie vykladať tak, že sa zohľadní nielen jeho znenie, ale aj jeho ciele a kontext (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2014, Parlament/Rada,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, bod
).
Článok 218 ZFEÚ na účely uspokojenia požiadaviek jasnosti, koherencie a racionalizácie stanovuje jednotné konanie a všeobecnú pôsobnosť týkajúcu sa najmä dojednávaní a uzatváraní medzinárodných dohôd, ktoré má Únia právomoc uzavrieť v oblastiach svojej činnosti, vrátane SZBP, pokiaľ Zmluvy neupravujú osobitné postupy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2014, Parlament/Rada,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, bod
).
Súdny dvor uviedol, že tento postup musí z dôvodu jeho jasne všeobecnej povahy zohľadňovať osobitosti stanovené Zmluvami pre každú oblasť činnosti Únie, najmä pokiaľ ide o právomoci inštitúcií, a že odráža z vonkajšieho hľadiska rozdelenie právomoci medzi inštitúciami uplatniteľné z vnútorného hľadiska, osobitne stanovením symetrie medzi postupom prijímania opatrení Únie z vnútorného hľadiska a postupom prijímania medzinárodných zmlúv na účely zabezpečenia, že vzhľadom na danú oblasť budú mať Parlament a Rada rovnaké právomoci pri dodržaní inštitucionálnej rovnováhy stanovenej v Zmluvách (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2014, Parlament/Rada,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
, body
,
a
).
Tento postup zahŕňa najmä rôzne pravidlá týkajúce sa konkrétne činnosti Únie v oblastiach spadajúcich pod SZBP.
Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o postup dojednávania a uzatvárania medzinárodnej dohody Úniou, samotné ustanovenia článku 218 ZFEÚ zohľadňujú osobitosti každej oblasti činnosti Únie, konkrétne osobitosti stanovené pre SZBP, a v tejto súvislosti odrážajú inštitucionálnu rovnováhu stanovenú pre každú z týchto oblastí v Zmluvách.
Článok 218 ods. 9 ZFEÚ stanovuje zjednodušený postup najmä s cieľom definovať pozície, ktoré sa majú zaujať v mene Únie pri jej účasti na prijímaní aktov v rámci rozhodujúceho orgánu zriadeného dotknutou medzinárodnou dohodou, na ktoré sa vzťahuje uplatňovanie alebo vykonávanie tejto dohody (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2015, Rada/Komisia,
C‑73/14
,
EU:C:2015:663
, bod
).
Ako vyplýva zo spoločného výkladu odsekov 6, 9 a 10 článku 218 ZFEÚ, toto zjednodušenie, ktoré sa vzťahuje len na akty, ktoré nedopĺňajú alebo nemenia inštitucionálny rámec dohody, spočíva výlučne v obmedzení účasti Parlamentu.
Keďže článok 218 ods. 9 ZFEÚ naopak pre Radu nestanovuje žiadne pravidlo hlasovania na prijatie kategórie rozhodnutí, ktoré upravuje, treba uplatniteľné pravidlo hlasovania určiť v každom konkrétnom prípade odkazom na článok 218 ods. 8 ZFEÚ. Pokiaľ tak ide o rozhodnutie, ktorým Rada stanovuje pozíciu, ktorá sa má prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou, Súdny dvor už mal príležitosť rozhodnúť, že v prípade, ak takéto rozhodnutie nezodpovedá žiadnemu z prípadov, v ktorých článok 218 ods. 8 druhý pododsek ZFEÚ vyžaduje jednomyseľné hlasovanie, je v zásade v súlade s ustanoveniami článku 218 ods. 8 prvého pododseku a článku 218 ods. 9 ZFEÚ, aby Rada prijala uvedené rozhodnutie uznášajúc sa kvalifikovanou väčšinou [rozsudok z 25. októbra 2017, Komisia/Rada, (CMR‑15),
C‑687/15
,
EU:C:2017:803
, bod
].
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že určenie pravidla hlasovania uplatniteľného na prijatie takého rozhodnutia odkazom na dva pododseky článku 218 ods. 8 ZFEÚ prispieva, podobne ako bolo uvedené v bode 24 tohto rozsudku, pokiaľ ide o postup pri dojednávaní a uzatváraní dohody, k zabezpečeniu toho, aby jednotný postup uvedený v článku 218 ods. 9 ZFEÚ zohľadnil osobitosti jednotlivých oblastí činnosti Únie.
Osobitne prvý prípad, v ktorom článok 218 ods. 8 druhý pododsek ZFEÚ vyžaduje, aby sa Rada uznášala jednomyseľne, sa týka situácie, keď sa dohoda týka oblasti, v ktorej sa na prijatie aktu Únie vyžaduje jednomyseľnosť, čím stanovuje spojitosť medzi hmotnoprávnym základom rozhodnutia prijatého na základe uvedeného článku a pravidlom hlasovania uplatniteľným pre jeho prijatie. Je to tak v prípade SZBP, keďže článok 31 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ predovšetkým stanovuje, že rozhodnutia podľa hlavy V kapitoly 2 Zmluvy o EÚ sa prijímajú jednomyseľne, pokiaľ nie je v tejto kapitole ustanovené inak.
Takto zabezpečená spojitosť medzi hmotnoprávnym základom rozhodnutí prijatých v rámci postupu stanoveného v článku 218 ods. 9 ZFEÚ a pravidlom hlasovania uplatniteľným pri prijímaní takýchto rozhodnutí navyše prispieva k zachovaniu symetrie medzi postupom týkajúcim sa vnútornej činnosti Únie a postupom týkajúcim sa jej vonkajšej činnosti, pri dodržaní inštitucionálnej rovnováhy stanovenej autormi Zmlúv.
Na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdí Komisia, nevyplýva z bodu 66 rozsudku z 18. decembra 2014, Spojené kráľovstvo/Rada (
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
), že akékoľvek rozhodnutie určujúce pozíciu, ktorá sa má prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou v súlade s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ, musí byť prijaté kvalifikovanou väčšinou za predpokladu, že akt, ktorý má uvedený orgán prijať, nedopĺňa ani nemení inštitucionálny rámec tejto dohody.
Je pravda, že Súdny dvor v tomto rozsudku rozhodol, pokiaľ ide o rozhodnutie spadajúce do oblasti upravenej článkom 48 ZFEÚ a prijaté v rámci dohody o pridružení, ktorého účelom nie je doplniť alebo zmeniť inštitucionálny rámec tejto dohody, ale len zabezpečiť jej vykonávanie, že ho Rada mala prijať v súlade s ustanoveniami článku 218 ods. 8 prvého pododseku a článku 218 ods. 9 ZFEÚ uznášajúc sa kvalifikovanou väčšinou bez súhlasu Parlamentu. Súdny dvor teda v tomto rámci neodkázal na článok 218 ods. 8 druhý pododsek ZFEÚ napriek okolnosti, že druhý prípad, v ktorom toto ustanovenie stanovuje, že Rada sa uznáša jednomyseľne, sa týka práve „dohôd o pridružení“, ktoré má právomoc uzatvárať Únia podľa článku 217 ZFEÚ.
Tento prípad však predstavuje osobitosť, ktorá sa týka tejto špecifickej kategórie medzinárodnej dohody. Rozhodnutie, ktorým sa vykonáva dohoda o pridružení, však vo všeobecnosti nemožno považovať za podobné takejto dohode a teda spadajúce pod uvedenú kategóriu. Totiž len v prípade, ak má rozhodnutie, ktorým sa vykonáva dohoda o pridružení, za cieľ doplniť alebo zmeniť jej inštitucionálny rámec, má uvedené rozhodnutie taký rozsah, že ho treba považovať za rozhodnutie podobné rozhodnutiu o uzatvorení dohody, ktorou sa mení dohoda o pridružení. To odôvodňuje, že takéto rozhodnutie podlieha uplatnením výnimky stanovenej v článku 218 ods. 9
in fine
ZFEÚ rovnakému postupu, akým je postup stanovený pre uzavretie dohody o pridružení, pričom Rada sa uznáša jednomyseľne a vyžaduje sa súhlas Parlamentu v súlade s článkom 218 ods. 6 druhým pododsekom písm. a) bodom i) ZFEÚ.
Prvý prípad, v ktorom sa podľa článku 218 ods. 8 druhého pododseku ZFEÚ vyžaduje jednomyseľnosť, má iný charakter, keďže má spojitosť s oblasťou, ktorej sa prijatý akt týka, a tým aj s jeho obsahom. V tomto prípade okolnosť, že na rozhodnutie vykonávajúce medzinárodnú dohodu Únie prostredníctvom opatrenia, ktoré má prijať rozhodovací orgán zriadený touto dohodou, sa nevzťahuje výnimka stanovená v článku 218 ods. 9
in fine
ZFEÚ, neumožňuje vyvodiť záver, či sa takéto rozhodnutie týka alebo netýka oblasti, pre ktoré sa na prijatie aktu Únie vyžaduje jednomyseľnosť, a musí byť tak s prihliadnutím na prvý prípad uvedený v článku 218 ods. 8 druhom pododseku ZFEÚ prijaté jednomyseľne.
V tomto kontexte s cieľom určiť, či sa rozhodnutie prijaté v rámci vymedzenom v článku 218 ods. 9 ZFEÚ týka takejto oblasti, treba vychádzať z jeho hmotnoprávneho základu.
Podľa ustálenej judikatúry musí byť voľba právneho základu aktu Únie založená na objektívnych prvkoch, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania, medzi ktoré patria predovšetkým cieľ a obsah tohto aktu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 1987, Komisia/Rada,
45/86
,
EU:C:1987:163
, bod
; z 11. júna 1991, Komisia/Rada,
C‑300/89
,
EU:C:1991:244
, bod
; stanovisko 2/00 (Kartagenský protokol o biologickej bezpečnosti) zo 6. decembra 2001,
EU:C:2001:664
, bod
, a rozsudok zo 14. júna 2016, Parlament/Rada,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, bod
].
Ak preskúmanie aktu Únie preukáže, že tento akt sleduje dvojaký cieľ alebo obsahuje dve zložky, a ak jeden z týchto cieľov alebo jednu z týchto zložiek možno označiť za hlavný cieľ alebo hlavnú zložku, zatiaľ čo druhý cieľ alebo druhá zložka má doplňujúcu povahu, musí byť akt založený na jedinom právnom základe, a to na takom, ktorý si vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka. Ak sa naopak výnimočne preukáže, že akt naraz sleduje viacero cieľov alebo obsahuje viac zložiek, ktoré sú nerozlučne spojené, a to bez toho, aby jeden cieľ alebo jedna zložka boli doplňujúcimi oproti ostatným tak, že sa majú uplatniť rôzne ustanovenia Zmlúv, takéto opatrenie sa musí zakladať na rôznych príslušných právnych základoch (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. januára 2006, Komisia/Parlament a Rada,
C‑178/03
,
EU:C:2006:4
, body
a
; z 11. júna 2014, Komisia/Rada,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
, bod
, a zo 14. júna 2016, Parlament/Rada,
C‑263/14
,
EU:C:2016:435
, bod
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tak ako pri rozhodnutí, ktorým Únia uzatvára medzinárodnú dohodu, rozhodnutie, ktorým Rada určuje pozíciu, ktorá sa má prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou na základe článku 218 ods. 9 ZFEÚ a ktoré sa týka výlučne SZBP, treba v zásade prijať jednomyseľne v súlade s článkom 218 ods. 8 druhým pododsekom ZFEÚ. Naopak, ak takéto rozhodnutie obsahuje viacero zložiek alebo sleduje niekoľko cieľov, z ktorých niektoré patria do SZBP, uplatniteľné pravidlo hlasovania pri jeho prijímaní sa musí určiť s prihliadnutím na jeho hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložku. Ak teda hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka rozhodnutia patria do oblasti, pre ktorú sa na prijatie aktu Únie nevyžaduje jednomyseľnosť, uvedené rozhodnutie treba v súlade s článkom 218 ods. 8 prvým pododsekom ZFEÚ prijať kvalifikovanou väčšinou.
Napadnuté rozhodnutie v prejednávanej veci určuje pozíciu, ktorá sa má prijať v mene Únie v rámci Rady pre spoluprácu zriadenej Dohodou o partnerstve, týkajúcu sa na jednej strane rozhodnutia uvedenej Rady o prijatí jej rokovacieho poriadku, ako aj rokovacích poriadkov Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov a na druhej strane rozhodnutia tej istej Rady, ktorým sa zriaďujú tri špecializované podvýbory.
Ako to v podstate uviedla generálna advokátka v bode 54 svojich návrhov, akty, ktorých prijatie je takto upravené, sa vo všeobecnosti týkajú fungovania medzinárodných orgánov zriadených na základe Dohody o partnerstve. Z toho vyplýva, že oblasť, do ktorej patrí napadnuté rozhodnutie, treba posudzovať so zreteľom na Dohodu o partnerstve v jej celom rozsahu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2017, Komisia/Rada (Revidovaná Lisabonská zmluva),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
, bod
, a analogicky stanovisko 2/15 (Dohoda o voľnom obchode so Singapurom) zo 16. mája 2017,
EU:C:2017:376
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
Rada v tejto súvislosti tvrdí, že spojitosti, ktoré predstavuje Dohoda o partnerstve so SZBP, sú dostatočne významné na odôvodnenie toho, že právny základ napadnutého rozhodnutia zahŕňa, rovnako ako rozhodnutie o podpise v mene Únie a o predbežnom vykonávaní samotnej Dohody o partnerstve, článok 37 ZEÚ, podľa ktorého môže Únia uzatvárať dohody s jedným alebo viacerými štátmi, alebo medzinárodnými organizáciami v oblastiach, ktoré patria do SZBP.
V tejto súvislosti treba skutočne uviesť, že Dohoda o partnerstve vykazuje, ako zdôraznila generálna advokátka v bodoch 64 až 68 svojich návrhov, určité spojitosti so SZBP. Článok 6 tejto dohody nachádzajúci sa v jej hlave II s názvom „Politický dialóg; spolupráca v oblasti zahraničnej a bezpečnostnej politiky“ je tak osobitne venovaný tejto politike a prvý odsek tohto článku stanovuje, že zmluvné strany zintenzívnia vzájomný dialóg a spoluprácu v oblasti zahraničnej a bezpečnostnej politiky, pričom budú riešiť najmä otázky predchádzania konfliktom a krízového riadenia, regionálnej stability, nešírenia jadrových zbraní, odzbrojenia a kontroly zbrojenia, fyzickej ochrany jadrových materiálov a jadrových zariadení a kontroly vývozu zbraní a tovaru s dvojakým použitím. Okrem toho články 9 až 12 Dohody o partnerstve definujúce rámec spolupráce medzi stranami v oblasti predchádzania konfliktom a krízového riadenia, regionálnej stability, boja proti šíreniu zbraní hromadného ničenia a boja proti nedovolenému obchodovaniu s ručnými a ľahkými zbraňami možno tiež priradiť k SZBP.
Treba však konštatovať, ako v podstate uviedla generálna advokátka v bode 69 svojich návrhov, že tieto spojitosti medzi Dohodou o partnerstve a SZBP nie sú dostatočné na to, aby sa dospelo k záveru, že právny základ rozhodnutia o jej podpise v mene Európskej únie a o jej predbežnom vykonávaní musí zahŕňať článok 37 ZEÚ.
Na jednej strane totiž väčšina ustanovení tejto dohody, ktorá obsahuje 287 článkov, patrí čiastočne do spoločnej obchodnej politiky Únie a čiastočne do jej politiky rozvojovej spolupráce.
Na druhej strane ustanovenia Dohody o partnerstve, ktoré predstavujú spojitosť so SZBP a sú citované v bode 42 tohto rozsudku, okrem toho, že ich je vzhľadom na všetky ustanovenia tejto Dohody málo, sa obmedzujú len na vyhlásenia zmluvných strán k cieľom, ktoré musí sledovať ich spolupráca, a témy, ktorých sa má týkať, bez toho, aby boli určené konkrétne spôsoby realizácie tejto spolupráce (pozri analogicky rozsudok z 11. júna 2014, Komisia/Rada,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
, bod
).
Uvedené ustanovenia, ktoré sú plne v súlade s cieľom Dohody o partnerstve, uvedeným v jej článku 2 ods. 2, prispieť k medzinárodnému a regionálnemu mieru a stabilite a k hospodárskemu rozvoju, nemajú teda taký rozsah, aby sa bolo možné domnievať, že predstavujú osobitnú časť tejto Dohody, pričom tieto ustanovenia naopak majú doplňujúcu povahu vo vzťahu k dvom zložkám uvedenej dohody, ktorými sú spoločná obchodná politika a rozvojová spolupráca.
S prihliadnutím na všetky tieto úvahy tak nebolo správne, že Rada do právneho základu napadnutého rozhodnutia zahrnula článok 31 ods. 1 ZEÚ a že toto rozhodnutie bolo prijaté na základe pravidla jednomyseľného hlasovania.
Z toho dôvodu treba jedinému žalobnému dôvodu Komisie vyhovieť a napadnuté rozhodnutie zrušiť.
O zachovaní účinkov napadnutého rozhodnutia
Rada navrhla, aby Súdny dvor v prípade zrušenia napadnutého rozhodnutia zachoval jeho účinky. Na podporu tejto žiadosti uvádza, že pozícia Únie určená v tomto rozhodnutí už bola v súlade s ním vyjadrená a vyvolala účinky, keďže rokovacie poriadky Rady pre spoluprácu, Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov, ako aj rozhodnutie o zriadení troch špecializovaných podvýborov boli prijaté a nadobudli účinnosť 28. marca 2017. Podľa jej názoru by bolo neprimerané požadovať prijatie nového rozhodnutia, ktorého obsah by mal zostať nezmenený, keďže rozsudkom Súdneho dvora by bolo možné dosiahnuť rovnaký cieľ.
Podľa znenia článku 264 druhého odseku ZFEÚ môže Súdny dvor, ak to považuje za potrebné, uviesť, ktoré z účinkov aktu vyhláseného za neplatný sa považujú za konečné.
V prejednávanej veci vyplýva zo skutočností, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, že pozícia Únie stanovená napadnutým rozhodnutím bola vyjadrená v Rade pre spoluprácu v marci 2017 a že uvedená Rada prijala akty uvedené v tomto rozhodnutí v priebehu toho istého mesiaca. Zrušenie napadnutého rozhodnutia bez zachovania jeho účinkov by tak mohlo narušiť fungovanie orgánov zriadených na základe Dohody o partnerstve, spochybniť záväzok Únie, pokiaľ ide o právne akty prijaté týmito orgánmi, a brániť tak riadnemu vykonávaniu tejto dohody (pozri analogicky rozsudok z 1. októbra 2009, Komisia/Rada,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
, bod
).
Z dôvodu právnej istoty preto treba zachovať účinky napadnutého rozhodnutia, ktoré sa týmto rozsudkom zrušuje.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Radu na náhradu trov konania a Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Rozhodnutie Rady (EÚ) 2017/477 z 3. marca 2017 o pozícii, ktorá sa má v mene Európskej únie prijať v Rade pre spoluprácu zriadenej na základe Dohody o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej v súvislosti s organizáciou práce Rady pre spoluprácu, Výboru pre spoluprácu, špecializovaných podvýborov alebo akýchkoľvek iných orgánov, sa zrušuje.

2.
Účinky rozhodnutia 2017/477 zostávajú zachované.

3.
Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.