CELEX: 62021CJ0477
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu
Työajan järjestäminen
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta
Direktiivi 2003/88/EY
3 ja 5 artikla
Päivittäinen ja viikoittainen lepoaika
Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään vähintään 42 tunnin viikoittaisesta lepoajasta
Velvollisuus antaa päivittäinen lepoaika
Lepoajan antamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY (EUVL 2003, L 299, s. 9) 3 ja 5 artiklan tulkintaa yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 31 artiklan 2 kohdan kanssa.
Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa asianosaisina ovat IH ja hänen työnantajansa MÁV-START Vasúti Személyszállító Zrt. (jäljempänä MÁV-START) ja joka koskee päivittäisten lepoaikojen antamista viikoittaisten lepoaikojen antamisen yhteydessä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivin 2003/88 1 artiklan 1 kohdan mukaan tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Päivittäinen lepoaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään 11 tunnin yhtäjaksoisen lepoajan jokaista 24 tunnin jaksoa kohden.”
Direktiivin 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Viikoittainen lepoaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden vähintään kahdenkymmenenneljän tunnin keskeytymättömän lepoajan, johon lisätään 3 artiklassa tarkoitettu yhdentoista tunnin päivittäinen lepoaika.
Jos asialliset, tekniset tai työn järjestämiseen liittyvät olosuhteet niin edellyttävät, voidaan soveltaa kahdenkymmenenneljän tunnin vähimmäislepoaikaa.”
Sen 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Suotuisammat määräykset”, säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen soveltaa tai ottaa käyttöön lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia, eikä oikeuteen edistää tai sallia sellaisten työehtosopimusten tai työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten soveltamista, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia.”

Unkarin oikeus

Työoikeudellisten säädösten koonnos
Työoikeudellisten säädösten koonnoksesta annetun vuoden 2012 lain nro I (munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény;
Magyar Közlöny
2012/2, jäljempänä työkoodeksi) 104 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Työpäivän päättymisen ja seuraavan työpäivän alkamisen välillä on oltava vähintään 11 tunnin yhtäjaksoinen lepoaika (jäljempänä ’päivittäinen lepoaika’).”
Sen 105 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Viikossa on annettava kaksi vapaapäivää (viikoittaiset vapaapäivät). Viikoittaiset vapaapäivät voidaan sijoittaa viikolle myös epäsäännöllisesti.”
Lain 106 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Työntekijälle voidaan viikoittaisten vapaapäivien asemesta antaa vähintään 48 tunnin mittainen keskeytymätön viikoittainen lepoaika.
– –
3.      Epäsäännöllistä työaikaa noudatettaessa työntekijälle voidaan edellä 1 momentissa tarkoitetun viikoittaisen lepoajan asemesta antaa, tämän rajoittamatta 2 momentin soveltamista mutatis mutandis, sellainen vähintään 40 tunnin keskeytymätön viikoittainen lepoaika, johon sisältyy yksi kalenteripäivä. Työntekijälle on annettava keskimäärin vähintään 48 tunnin viikoittainen lepoaika, ja viitekautena käytetään tällöin työajan suunnittelukehystä tai laskentakautta.”

Rautatieliikenteestä vuonna 2005 annettu laki nro CLXXXIII
Rautatieliikenteestä vuonna 2005 annetun lain nro CLXXXIII (a vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. törvény; Magyar Közlöny 2005/172) 68/A §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 1–3 momentissa säädetystä poiketen 68/B §:n 1 momentin säännöksiä – – sovelletaan myös niihin raideliikenteen kulkuneuvojen kuljettajiin, joita ei pidetä yhteentoimivia rajatylittäviä palveluja suorittavina, liikkuvassa työssä olevina rautatietyöntekijöinä.”
Lain 68/B §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Yhteentoimivia rajatylittäviä palveluja suorittavien, liikkuvassa työssä olevien työntekijöiden osalta työntekijän kotonaan viettämän päivittäisen lepoajan on kunkin 24 tunnin jakson aikana oltava yhtäjaksoisesti vähintään 12 tuntia.”

Työehtosopimus
MÁV-STARTin ja ammattiliittojen välisen työehtosopimuksen (jäljempänä työehtosopimus) 46 artiklan 1 kohdan mukaan veturinkuljettajilla on oikeus 12 tunnin mittaiseen päivittäiseen lepoaikaan (päivittäinen lepoaika kotona), joka katsotaan alkavaksi kotiin saapumisesta ja joka päättyy, kun työntekijä lähtee kotoa töihin (työmatka-aika).
Työehtosopimuksen 47 artiklan 1 kohdan mukaan veturinkuljettajilla on oikeus kahteen viikoittaisen vapaapäivään siten, että kahden työvuoron välille jää vähintään 48 tunnin keskeytymätön lepoaika.
Sen 47 artiklan 4 kohdassa määrätään, että työkoodeksin 106 §:n nojalla veturinkuljettajille voidaan 1 kohdassa tarkoitettujen vapaapäivien asemesta antaa vähintään 42 tunnin keskeytymätön lepoaika viikossa. Tässä tapauksessa työntekijälle on annettava keskimäärin vähintään 48 tuntia viikoittaista lepoaikaa työajan suunnittelukehyksen mukaisella viitekaudella.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
IH työskentelee MÁV-START:n palveluksessa veturinkuljettajana. Hänen työpaikkansa on MÁV-STARTin Miskolcissa (Unkari) sijaitseva toimipaikka. IH työskentelee yksinomaan Unkarissa.
IH:on sovelletaan työehtosopimusta. Hänen työtehtävänsä järjestetään sellaisen kuukausittain vahvistettavan työajan suunnittelukehyksen mukaisesti, johon ei sisälly viikoittaisia vapaapäiviä vaan viikoittainen lepoaika, jonka työnantaja antaa viikoittain määräytyvän viitekauden perusteella.
MÁV-START antoi IH:lle työehtosopimuksen mukaisesti kahden työskentelyjakson välillä kotona pidettävän 12 tunnin mittaisen päivittäisen lepoajan, johon lisättiin vakioituna työmatka-aikana kaksi kertaa 30 minuuttia.
Lisäksi MÁV-START myönsi hänelle kerran viikossa vähintään 48 tunnin yhtäjaksoisen viikoittaisen lepoajan. Tilanteissa, joissa tällaista lepoaikaa ei voitu tietyllä viikolla antaa, MÁV-START antoi IH:lle vähintään 42 tunnin keskeytymättömän lepoajan, niin, että hän sai vähintään 48 tunnin mittaisen viikoittaisen lepoajan kuukausittaisen työajan suunnittelukehyksen mukaisella viitekaudella.
Tämän viikoittaisen lepoajan yhteydessä tai tilanteissa, joissa IH otti vuosilomaa, hänelle ei kuitenkaan myönnetty päivittäistä lepoaikaa eikä työmatka-aikaa.
IH nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Miskolci Törvényszékissä (Miskolcin alioikeus, Unkari) kanteen vaatien suoritusta maksamatta jääneestä palkasta vetoamalla siihen, että hänellä oli oikeus päivittäiseen lepoaikaan välittömästi ennen viikoittaisia lepoaikoja tai vuosilomaa tai välittömästi niiden jälkeen.
MÁV-START on ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esittänyt, että päivittäinen lepoaika on annettava kahden toisiaan 24 tunnin sisällä seuraavan työskentelyjakson välille eikä silloin, kun uutta työskentelyjaksoa ei ole vahvistettu, kuten silloin, kun työntekijälle on myönnetty viikoittainen lepoaika tai vuosiloma. MÁV-STARTin mukaan tämä on perusteltua päivittäisen lepoajan tarkoituksen eli sen vuoksi, että työntekijä kykenee palautumaan kahden työskentelyjakson välillä. Lisäksi kunkin seitsemän päivän mittaisen jakson aikana on voitava antaa pidempi viikoittainen lepoaika, joka korvaa päivittäisen lepoajan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että työehtosopimuksella on direktiiviin 2003/88 ja työkoodeksiin perustuvien valtuuksien nojalla poikettu työntekijöiden kannalta suotuisasti päivittäistä ja viikoittaista lepoaikaa koskevista säännöistä.
Päivittäinen lepoaika on näet pituudeltaan 12 tuntia, mikä ylittää direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädetyn vaatimuksen 11 tunnin mittaisesta vähimmäislepoajasta, minkä lisäksi työntekijä voi vakioitujen työmatka-aikojen ansiosta pitää tämän lepoajan kokonaan kotonaan.
Viikoittaisen lepoajan osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2003/88 5 artiklan unkarinkielinen versio poikkeaa hieman sen englannin-, saksan- ja ranskankielisistä versioista muun muassa siten, että unkarinkielisessä versiossa määritellään kyseisessä 5 artiklassa tarkoitettu viikoittaisen lepoajan käsite siten, että työntekijälle on annettava jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden vähintään 24 tunnin keskeytymätön lepoaika ”ja tämän lisäksi” (”továbbá”) direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu 11 tunnin päivittäinen lepoaika. Englannin-, saksan- ja ranskankielisissä versioissa on sen sijaan käytetty ilmaisuja ”plus”, ”zuzüglich” ja ”s’ajoutent” ilmaisun ”ja tämän lisäksi” sijasta.
Miskolci Törvényszék pohtii tästä syystä, onko mainittua ”viikoittaisen lepoajan” käsitettä tulkittava joko siten, että 24 tunnin keskeytymättömän vähimmäislepojakson jälkeen on vielä annettava vähintään 11 tunnin päivittäinen lepoaika, tai – kuten se on taipuvainen katsomaan – siten, että 24 tunnin lepojakso ja 11 tunnin lepojakso lasketaan yhteen niin, että ne muodostavat yhdessä viikoittaisen vähimmäislepojakson, jolloin työntekijän on kaiken kaikkiaan saatava yhtäjaksoinen 35 tunnin viikoittainen vähimmäislepoaika.
Se toteaa tässä yhteydessä, että Unkarin lainsäädännössä viikoittaisen lepoajan pituudeksi on säädetty 48 tuntia vähimmäislepoajan ollessa 42 tuntia viikossa, ja että käsitteeseen ”viikoittainen lepoaika”, sellaisena kuin sitä käytetään työkoodeksissa ja työehtosopimuksessa, ei sisälly viittausta päivittäiseen lepoaikaan eikä sen pituuteen.
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko päivittäinen lepoaika annettava kyseisenä päivänä suoritetun työn päättymisen ja seuraavana päivänä suoritettavan työn alkamisen välillä (tai samana päivänä työvuoron päättymisen ja seuraavan työvuoron alkamisen välillä) vai yleisemmin työpäivän päättymisen ja seuraavan työpäivän alkamisen välillä, vaikka tämä seuraava työpäivä alkaisikin vasta useita päiviä myöhemmin.
Miskolci Törvényszék on tämän vuoksi päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin [2003/88] 5 artiklaa tulkittava yhdessä [Euroopan unionin] perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu päivittäinen lepoaika on osa viikoittaista lepoaikaa?
2)       – – [O]nko direktiivin [2003/88] 5 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että siinä vahvistetaan – direktiivin tarkoituksen mukaisesti – vain viikoittainen vähimmäislepoaika eli se, että viikoittaisen lepoajan on oltava yhtäjaksoisesti vähintään 35 tuntia, ellei sellaisia asiallisia, teknisiä tai työn järjestämiseen liittyviä olosuhteita ole, jotka estäisivät tämän?
3)      Onko direktiivin [2003/88] 5 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että kun jäsenvaltion lainsäädännössä ja sovellettavassa työehtosopimuksessa taataan vähintään 42 tunnin mittainen yhtäjaksoinen viikoittainen lepoaika, kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä ja sovellettavassa työehtosopimuksessa taattu 12 tunnin päivittäinen lepoaika on tällöinkin voitava pitää viikoittaista lepoaikaa edeltävän työpäivän päättymisen jälkeen, ellei sellaisia asiallisia, teknisiä tai työn järjestämiseen liittyviä olosuhteita ole, jotka estäisivät tämän?
4)      Onko direktiivin [2003/88] 3 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 luvun kanssa siten, että työntekijällä on oikeus kultakin 24 tunnin jaksolta myönnettävään vähimmäislepoaikaan siinäkin tapauksessa, että hänen ei tarvitse, olipa syy tähän mikä tahansa, työskennellä tätä seuraavien 24 tunnin aikana?
5)      Jos neljänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiivin [2003/88] 3 ja 5 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että päivittäinen lepoaika on voitava pitää ennen viikoittaista lepoaikaa? ”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen ja toinen kysymys, jotka on käsiteltävä yhdessä, koskevat asiallisesti sitä, onko direktiivin 2003/88 5 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että direktiivin 3 artiklassa säädetty päivittäinen lepoaika on osa 5 artiklassa tarkoitettua viikoittaista lepoaikaa vai vahvistetaanko viimeksi mainitussa artiklassa vain mainitun viikoittaisen lepoajan vähimmäispituus.
Aluksi on muistutettava, että kun direktiivissä 2003/88 vahvistetaan jokaisen työntekijän oikeus päivittäisiin ja viikoittaisiin lepoaikoihin, siinä täsmennetään Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti vahvistettua perusoikeutta, minkä vuoksi sitä on tulkittava tämän 31 artiklan 2 kohdan valossa. Tästä seuraa erityisesti, että direktiivin 2003/88 säännöksiä ei voida tulkita suppeasti työntekijällä tämän direktiivin perusteella olevien oikeuksien kustannuksella (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Varallaolojakso syrjäisellä paikalla), C-344/19, EU:C:2021:182, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esitettyihin kysymyksiin vastaaminen edellyttää siis direktiivin 2003/88 sellaista tulkintaa, jossa otetaan huomioon, kuinka tärkeä on työntekijän perusoikeus päivittäisiin ja viikoittaisiin lepoaikoihin (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO, C-55/18, EU:C:2019:402, 33 kohta).
On myös muistettava, että direktiivin 2003/88 tarkoituksena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset, joilla parannetaan työntekijöiden elin- ja työoloja lähentämällä muun muassa työajan pituutta koskevia kansallisia säännöksiä. Tällä unionin tasolla tapahtuvan työajan järjestämistä koskevan lainsäädännön yhdenmukaistamisella pyritään takaamaan työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parempi suojelu turvaamalla työntekijöille – muun muassa vuorokautiset ja viikoittaiset – vähimmäislepoajat (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2020, Fetico ym., C-588/18, EU:C:2020:420, 26 ja 27 kohta oikeustapausviittauksineen).
Jäsenvaltiot ovat näin direktiivin 2003/88 3 ja 5 artiklan säännösten mukaan velvollisia toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet, joilla taataan jokaiselle työntekijälle vähintään 11 tunnin yhtäjaksoinen lepoaika jokaista 24 tunnin jaksoa kohden ja jokaista seitsemän päivän jaksoa kohden vähintään 24 tunnin keskeytymätön lepojakso, johon yhdistetään 3 artiklassa tarkoitettu 11 tunnin vuorokautinen lepojakso (tuomio 14.5.2019, CCOO, C-55/18, EU:C:2019:402, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Taatakseen direktiivin 2003/88 täyden tehokkuuden, on siis tärkeää, että jäsenvaltiot takaavat näiden vähimmäislepoaikojen noudattamisen (tuomio 14.5.2019, CCOO, C-55/18, EU:C:2019:402, 40 kohta).
Kun otetaan huomioon direktiivin 2003/88 varsinainen päämäärä eli se, että työntekijöiden elin- ja työoloja suojellaan tehokkaasti ja että heidän turvallisuuttaan ja terveyttään suojellaan paremmin, jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että näiden oikeuksien tehokas vaikutus taataan täysimääräisesti turvaamalla työntekijöille tosiasiallisesti direktiivissä säädetyt päivittäiset ja viikoittaiset vähimmäislepoajat.  Tästä seuraa, että ne yksityiskohtaiset säännöt, jotka jäsenvaltiot määrittelevät noudattaakseen direktiivissä 2003/88 asetettuja vaatimuksia, eivät voi olla sellaisia, että niillä tehtäisiin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 3 ja 5 kohdassa vahvistetut oikeudet aineellisesti sisällöttömiksi (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2019, CCOO, C-55/18, EU:C:2019:402, 42 ja 43 kohta).
Tässä yhteydessä on muistettava myös, että työntekijä on työsuhteen heikompi osapuoli, minkä vuoksi on tarpeen estää se, että työnantajalla on mahdollisuus rajoittaa hänen oikeuksiaan (tuomio 14.5.2019, CCOO, C-55/18, EU:C:2019:402, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kysymystä siitä, kuuluuko direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädetty päivittäinen lepoaika sen 5 artiklassa tarkoitettuun viikoittaiseen lepoaikaan, on tarkasteltava näiden näkökohtien kannalta.
Tämän osalta on ensimmäiseksi todettava, että oikeudesta päivittäiseen ja viikoittaiseen lepoaikaan säädetään direktiivissä kahdessa eri säännöksessä, sen 3 ja 5 artiklassa. Tämä osoittaa, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 49–51 kohdassa todennut, että kyseessä on kaksi itsenäistä oikeutta, joilla on omat erilliset tavoitteet, eli päivittäisen lepoajan tarkoituksena on antaa työntekijälle mahdollisuus olla pois työympäristöstään tietyn tuntimäärän ajan, jonka on oltava sekä yhtäjaksoinen että seurattava välittömästi työskentelyjaksoa, ja viikoittaisen lepoajan tarkoituksena on antaa työntekijälle mahdollisuus lepoon kullakin seitsemän päivän jaksolla.
Työntekijöille on siis taattava, että he voivat tosiasiallisesti käyttää näitä oikeuksia.
Toiseksi on muistettava, että – kuten edellä 35 kohdassa lainatusta unionin oikeuskäytännöstä ilmenee, ne yksityiskohtaiset säännöt, jotka jäsenvaltiot määrittelevät noudattaakseen direktiivissä 2003/88 asetettuja vaatimuksia, eivät voi olla sellaisia, että niillä tehtäisiin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 3 ja 5 kohdassa vahvistetut oikeudet aineellisesti sisällöttömiksi. Tässä yhteydessä on todettava, että tulkinta, jonka mukaan päivittäinen lepoaika olisi osa viikoittaista lepoaikaa, merkitsisi sitä, että direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu oikeus päivittäiseen lepoaikaan tulisi aineellisesti sisällöttömäksi siten, että näin työntekijältä vietäisiin tosiasiallinen mahdollisuus pitää tässä säännöksessä säädetty päivittäinen lepoaika silloin, kun hän käyttää oikeuttaan viikoittaiseen lepoaikaansa.
Todettakoon tämän osalta, että direktiivin 2003/88 5 artiklan ensimmäisessä kohdassa ei vain vahvisteta yleisellä tasolla oikeutta viikoittaiseen vähimmäislepoaikaan vaan täsmennetään, että tähän jaksoon lisätään päivittäisenä lepoaikana tunnustettava jakso, ja korostetaan näin näiden kahden oikeuden itsenäistä luonnetta. Tämä vahvistaa sen, että oikeuteen viikoittaiseen lepoaikaan ei ole tarkoitettu tilanteen niin vaatiessa sisällytettävän jaksoa, joka vastaa oikeutta päivittäiseen lepoaikaan, vaan se on tunnustettava tämän oikeuden lisäksi.
Lisäksi on tärkeää, että direktiivillä 2003/88 työntekijöille myönnettyjen oikeuksien tehokas vaikutus taataan täysimääräisesti, mikä merkitsee väistämättä jäsenvaltioille velvoitetta taata kyseisellä direktiivillä säädettyjen kaikkien vähimmäisvaatimusten noudattaminen (tuomio 11.4.2019, Syndicat des cadres de la sécurité intérieure, C-254/18, EU:C:2019:318, 33 kohta).
Tästä seuraa, että direktiivin 2003/88 3 artiklassa säädettyä päivittäistä lepoaikaa ei lisätä kyseisen direktiivin 5 artiklassa tarkoitettuun 24 tunnin lepoaikaan, jotta näistä muodostuisi yhdessä vähintään 35 tunnin mittainen viikoittainen lepoaika, vaan tässä säännöksessä säädettyyn itsenäiseen ja erilliseen vähintään 24 tunnin mittaiseen viikoittaiseen lepoaikaan.
Edellä tarkasteltujen näkökohtien perusteella direktiivin 2003/88 5 artiklaa on tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu päivittäinen lepoaika ei ole osa sen 5 artiklassa tarkoitettua viikoittaista lepoaikaa vaan se lisätään tähän.

Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kolmas kysymys koskee asiallisesti sitä, onko direktiivin 2003/88 3 ja 5 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että kun kansallisessa lainsäädännössä säädetään 35 tunnin yhtäjaksoista lepoaikaa pidemmästä viikoittaisesta lepoajasta, työntekijälle on tämän lepoajan lisäksi annettava päivittäinen lepoaika sellaisena, kuin se on taattu direktiivin 3 artiklassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa pyynnössään yhtäältä, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä käytetään käsitettä viikoittainen lepoaika, joka on siinä vahvistettu lähtökohtaisesti 48 tunniksi ja joka ei voi jäädä alle 42 tunnin, ja toisaalta, ettei tässä lainsäädännössä ole viitattu päivittäiseen lepoaikaan eikä sen pituuteen. Tämä viikoittainen lepoaika ylittää kuitenkin ne 35 tuntia, jotka saadaan kun direktiivin 2003/88 5 artiklassa tarkoitettuun viikoittaiseen 24 tunnin vähimmäislepoaikaan lisätään direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu 11 tunnin vähimmäislepoaika.
Tämän osalta on korostettava, että direktiivin 2003/88 5 artiklassa ei ole minkäänlaista viittausta jäsenvaltioiden kansalliseen oikeuteen. Siinä käytetyt ilmaisut on ymmärrettävä unionin oikeuden itsenäisiksi käsitteiksi, ja niitä on tulkittava yhtenäisesti unionin alueella jäsenvaltioissa käytetyistä määritelmistä riippumatta (ks. vastaavasti tuomio 9.11.2017, Maio Marques da Rosa, C-306/16, EU:C:2017:844, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädetty viikoittaisen lepoajan käsite ei vaikuta direktiivin 2003/88 5 artiklan tulkintaan.
Tämän täsmennyksen jälkeen on mainittava siitä, että kyseisessä säännöksessä säädetty keskeytymätön viikoittainen vähimmäislepoaika on 24 tuntia. Direktiivin 15 artiklassa annetaan kuitenkin jäsenvaltioille mahdollisuus soveltavaa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka ovat työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelun kannalta suotuisampia, tai edistää sellaisten työehtosopimusten tai työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten soveltamista, jotka ovat tämän suojelun kannalta suotuisampia  tai sallia tällaisten sopimusten soveltaminen. Kyseiselle työntekijälle myönnettiinkin näin pääasiassa sovellettavan työehtosopimuksen mukaisesti vähintään 42 tunnin viikoittainen lepoaika. Myönnettyjä viikoittaisia lepoaikoja, jotka ylittävät direktiivin 2003/88 5 artiklassa vaaditun vähimmäislepoajan, ei tällaisissa tilanteissa säännellä kyseisellä direktiivillä vaan kansallisella lainsäädännöllä (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2019, TSN ja AKT, C-609/17 ja C-610/17, EU:C:2019:981, 34 ja 35 kohta).
Se, että viikoittaisen lepoajan osalta on otettu käyttöön edullisempia säännöksiä kuin ne, joilla direktiivissä 2003/88 asetetaan sitä koskeva vähimmäisvaatimus, ei kuitenkaan voi estää työntekijää saamasta muita hänelle tässä direktiivissä myönnettyjä oikeuksia, kuten erityisesti tässä tapauksessa oikeutta päivittäiseen lepoaikaan.
Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on todettu, se, että jäsenvaltio käyttää tällaisia sille kuuluvia toimivaltuuksia, ei voi kuitenkaan vaikuttaa siten, että direktiivillä työntekijöille taattu vähimmäissuoja heikentyisi eikä siis siten, että direktiivin 3 artiklassa säädetyn päivittäistä vähimmäislepoaikaa koskevan oikeuden tosiasiallinen käyttäminen vaikeutuisi (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2020, Fetico ym., C-588/18, EU:C:2020:420, 32 kohta).
Jotta työntekijöille voidaan taata perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 2003/88 3 artiklassa vahvistettu tosiasiallinen oikeus päivittäiseen lepoaikaan, se on annettava riippumatta sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä säädetyn viikoittaisen lepoajan pituudesta.
Kolmanteen kysymykseen on edellä todetun perusteella vastattava, että direktiivin 2003/88 3 ja 5 artiklaa on tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että kun kansallisessa lainsäädännössä säädetään 35 tunnin yhtäjaksoista lepoaikaa pidemmästä viikoittaisesta lepoajasta, työntekijälle on tämän lepoajan lisäksi annettava päivittäinen lepoaika sellaisena, kuin se on taattu direktiivin 3 artiklassa.

Neljäs ja viides kysymys
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljäs ja viides kysymys, jotka on käsiteltävä yhdessä, koskevat asiallisesti sitä, onko direktiivin 2003/88 3 artiklaa tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että kun työntekijälle annetaan viikoittainen lepoaika, hänellä on myös oikeus pitää päivittäinen lepoaika ennen tämän viikoittaisen lepoajan alkamista.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että käsiteltävässä asiassa MÁV-START antoi päivittäisen lepoajan vain, jos uusi työskentelyjakso oli vahvistettu alkavaksi 24 tunnin kuluessa tietyn työskentelyjakson päättymisestä. MÁV-START katsoo, ettei sillä ollut enää velvollisuutta antaa päivittäistä lepoaikaa, jos uutta työskentelyjaksoa ei ollut vahvistettu alkavaksi esimerkiksi, kun viikoittainen lepoaika tai vuosiloma oli annettu.
Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan työntekijällä on voidakseen todellisuudessa levätä oltava mahdollisuus olla poissa työympäristöstään tietyn määrän tunteja, joiden on oltava paitsi peräkkäisiä myös seurattava välittömästi työskentelyjaksoa, jotta asianomainen voi rentoutua ja toipua työtehtävien aiheuttamasta rasituksesta (tuomio 14.10.2010, Union syndicale Solidaires Isère, C-428/09, EU:C:2010:612, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että työskentelyjakson jälkeen työntekijän on voitava pitää päivittäinen lepoaika välittömästi riippumatta siitä, seuraako tätä lepoaikaa työskentelyjakso vai ei. Lisäksi silloin, kun päivittäinen lepoaika ja viikoittainen lepoaika annetaan niin, että ne seuraavat välittömästi toisiaan, viikoittainen lepoaika voi alkaa vasta, kun työntekijä on saanut päivittäisen lepoajan.
Neljänteen ja viidenteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2003/88 3 artiklaa on tulkittava yhdessä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa siten, että kun työntekijälle annetaan viikoittainen lepoaika, hänellä on myös oikeus pitää päivittäinen lepoaika ennen tämän viikoittaisen lepoajan alkamista.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 5 artiklaa on tulkittava yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa
siten, että
direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu päivittäinen lepoaika ei ole osa sen 5 artiklassa tarkoitettua viikoittaista lepoaikaa vaan se lisätään tähän.
2)
Direktiivin 2003/88 5 artiklaa on tulkittava yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa
siten, että
kun kansallisessa lainsäädännössä säädetään 35 tunnin yhtäjaksoista lepoaikaa pidemmästä viikoittaisesta lepoajasta, työntekijälle on tämän lepoajan lisäksi annettava päivittäinen lepoaika sellaisena, kuin se on taattu direktiivin 3 artiklassa.
3)
Direktiivin 2003/88 5 artiklaa on tulkittava yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa
siten, että
kun työntekijälle annetaan viikoittainen lepoaika, hänellä on myös oikeus pitää päivittäinen lepoaika ennen tämän viikoittaisen lepoajan alkamista.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: unkari.