CELEX: 62019CJ0819
Ennakkoratkaisupyyntö
EY 81, EY 84 ja EY 85 artikla
ETA-sopimuksen 53 artikla
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Yritysten käyttäytyminen Euroopan talousalueen (ETA) ja kolmansien maiden välisen lentoliikenteen alalla EY 84 ja EY 85 artiklan voimassa ollessa
Vahingonkorvauskanne
Kansallisten tuomioistuinten toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 81, EY 84 ja EY 85 artiklan, Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
; jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan ja [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 6 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asioissa, jossa ovat vastakkain yhtäältä Stichting Cartel Compensation (jäljempänä SCC) ja Equilib Netherlands BV (jäljempänä Equilib) sekä toisaalta pääasioiden vastaajina Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, SAS AB ja SAS Cargo Group A/S ja jossa on kyse EY 81 artiklan rikkomisesta, johon näiden lentoyhtiöiden väitetään syyllistyneen, aiheutuneen vahingon korvaamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetukset N:o 17 ja N:o 141
Neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 85] ja [EY 86] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus), joka on annettu 6.2.1962 (
EYVL 1962, 13, s. 204
), 5 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”[EY 81] artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset, päätökset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat olemassa tämän asetuksen tullessa voimaan ja joiden osalta osapuolet hakevat [EY 81] artiklan 3 kohdan soveltamista, on ilmoitettava komissiolle 1 päivään elokuuta 1962 mennessä.”
Kyseisen asetuksen 6 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Kun komissio tekee päätöksen [EY 81] artiklan 3 kohdan nojalla, sen on päätöksessä ilmoitettava päätöksen voimaantulopäivä. Voimaantulopäivä ei saa olla ilmoituspäivää aikaisempi.
2.   Mitä 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetään, ei koske – – niitä 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia, päätöksiä ja yhdenmukaistettuja menettelytapoja, jotka on ilmoitettu 5 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa.”
Liikenteen jättämisestä neuvoston asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle 26.11.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 141 (
EYVL 1962, 124, s. 2751
), sellaisena kuin se on muutettuna 14.12.1967 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1002/67/ETY (
EYVL 1967, 306, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 141), 1 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Asetusta N:o 17 ei sovelleta liikenteen alaa koskeviin sopimuksiin, päätöksiin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tarkoituksena tai seurauksena on kuljetusmaksujen ja ‑ehtojen vahvistaminen, kuljetuspalvelujen tarjonnan rajoittaminen tai valvonta taikka kuljetusmarkkinoiden jakaminen, eikä sitä sovelleta myöskään [EY] 86 artiklassa tarkoitettuun määräävään asemaan kuljetusmarkkinoilla.”
Kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Tämän asetuksen 1 artiklan säännökset ovat voimassa rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteen osalta 30 päivään kesäkuuta 1968 asti.”
Asetukset (ETY) N:o 3975/87 ja N:o 3976/87
Menettelystä kilpailusääntöjen soveltamiseksi ilmakuljetusalan yrityksiin 14.12.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3975/87 (
EYVL 1987, L 374, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 23.7.1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2410/92 (
EYVL 1992, L 240, s. 18
) (jäljempänä asetus N:o 3975/87) (suomenkielistä toisintoa ei ole saatavissa), 1 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa vahvistetaan menettely [EY 81] ja [EY 82] artiklan soveltamiseksi lentoliikenteeseen.
2.   Tämä asetus koskee ainoastaan [Euroopan unionin] lentoasemien välistä lentoliikennettä.”
[EY 81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyihin sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin ilmakuljetusten alalla 14.12.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3976/98 (
EYVL 1987, L 374, s. 9
), sellaisena kuin se on muutettuna 23.7.1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2411/92 (
EYVL 1992, L 240, s. 19
) (jäljempänä asetus N:o 3976) (suomenkielistä toisintoa ei ole saatavissa), 1 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan [unionin] lentoasemien väliseen lentoliikenteeseen.”
Asetus N:o 1/2003
Asetuksen N:o 1/2003 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kansallisilla tuomioistuimilla on toimivalta soveltaa [EY 81] ja [EY 82] artiklaa.”
Kyseisen asetuksen 16 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun kansalliset tuomioistuimet antavat ratkaisuja [EY 81] tai [EY 82] artiklan nojalla sopimuksista, päätöksistä tai menettelytavoista, joista komissio on jo tehnyt päätöksen, ne eivät voi tehdä päätöksiä, jotka olisivat ristiriidassa komission tekemän päätöksen kanssa. Niiden on myös vältettävä tekemästä päätöksiä, jotka olisivat ristiriidassa päätöksen kanssa, jota komissio harkitsee jo käynnistämässään menettelyssä. – –”
Mainitun asetuksen 32 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen”, säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta ei sovelleta:
– –
c)
yhteisön lentoasemien ja kolmansien maiden väliseen lentoliikenteeseen.”
Saman asetuksen 43 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kumotaan asetus N:o 17 lukuun ottamatta 8 artiklan 3 kohtaa, jota sovelletaan edelleen päätöksiin, jotka tehdään [EY] 81 artiklan 3 kohdan nojalla ennen tämän asetuksen soveltamispäivää, kyseisten päätösten voimassaolon päättymispäivään.
2.   Kumotaan asetus N:o 141.”
Asetuksen N:o 1/2003 45 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan [unionin] virallisessa lehdessä.
Sitä sovelletaan 1 päivästä toukokuuta 2004.”
Asetus (EY) N:o 411/2004
Asetuksen (ETY) N:o 3975/87 kumoamisesta ja asetuksen (ETY) N:o 3976/87 ja asetuksen (EY) N:o 1/2003 muuttamisesta [unionin] ja kolmansien maiden välisen lentoliikenteen osalta 26.2.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 411/2004 (
EUVL 2004, L 68, s. 1
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kumotaan [asetus N:o 3975/87] lukuun ottamatta 6 artiklan 3 kohtaa, jota sovelletaan jatkossakin [EY] 81 artiklan 3 kohdan nojalla ennen asetuksen (EY) N:o 1/2003 soveltamisen alkamispäivää tehtyihin päätöksiin kyseisten päätösten voimassaolon päättymiseen saakka.”
Asetuksen N:o 411/2004 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Poistetaan [asetuksen N:o 3976/87] 1 artiklasta sanat ’[unionin] lentoasemien väliseen’.”
Asetuksen N:o 411/2004 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Poistetaan [asetuksen N:o 1/2003] 32 artiklan c alakohta.”
Asetuksen N:o 411/2004 4 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus tulee voimaan kolmantena päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
Sitä sovelletaan 1 päivästä toukokuuta 2004.”
Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimus lentoliikenteestä
Luxemburgissa 21.6.1999 allekirjoitetun, lentoliikenteestä tehdyn Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksen, joka on hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta seitsemän sopimuksen tekemisestä Sveitsin valaliiton kanssa 4.4.2002 tehdyllä neuvoston ja, tiede- ja teknologiayhteistyötä koskevan sopimuksen osalta, komission päätöksellä 2002/309/EY, Euratom (
EYVL 2002, L 114, s. 1
), 1 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tätä tarkoitusta varten sovelletaan tässä sopimuksessa vahvistettuja määräyksiä sekä liitteessä luetelluissa asetuksissa ja direktiiveissä annettuja säännöksiä jäljempänä esitetyin edellytyksin. – –”
Kyseisen sopimuksen liitteessä määrättiin seuraavaa:
”Tätä sopimusta sovellettaessa
–
aina kun tässä liitteessä mainituissa säädöksissä viitataan [unionin] jäsenvaltioihin, tai niissä vaaditaan yhteyttä näihin valtioihin, viittausten katsotaan koskevan myös Sveitsiä tai yhteyttä Sveitsiin koskevaa vaatimusta,
– –
2. Kilpailusäännöt
Seuraavissa säädöksissä olevat viittaukset [EY] 81 ja [EY] 82 artiklaan katsotaan viittauksiksi tämän sopimuksen 8 ja 9 artiklaan.
– –
3975/87
Neuvoston asetus, annettu 14 päivänä joulukuuta 1987, menettelystä sovellettaessa kilpailusääntöjä lentoliikenteen alalla toimiviin yrityksiin; asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 1284/91 ja asetuksella (ETY) N:o 2410/92 (ks. jäljempänä)
(1–7 artikla, 8 artiklan 1–2 kohta, 9–11 artikla, 12 artiklan 1–2 kohta ja 4–5 kohta, 13 artiklan 1–2 kohta, 14–19 artikla)
– –
3976/87
Neuvoston asetus, annettu 14 päivänä joulukuuta 1987, [EY] 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyjen sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin lentoliikenteen alalla; asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2344/90 ja asetuksella (ETY) N:o 2411/92 (ks. jäljempänä)
(1–5 artikla ja 7 artikla)
– –”
Lentoliikenteestä tehdyn Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksen 36 artiklan 1 kohdan ja ilmoituksen, joka koskee Sveitsin kanssa seuraavilla aloilla tehtävien seitsemän sopimuksen voimaan tuloa: henkilöiden vapaa liikkuvuus, lento- ja maantieliikenne, julkiset hankinnat, tieteellinen ja teknologinen yhteistyö, vaatimustenmukaisuuden arvioinnin vastavuoroinen tunnustaminen sekä maataloustuotteiden kauppa (
EYVL 2002, L 114, s. 480
), nojalla kyseinen sopimus tuli voimaan 1.6.2002.
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Euroopan komissio totesi [SEUT] 101 artiklan, ETA-sopimuksen 53 artiklan ja Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan mukaisesta menettelystä 9.11.2010 tehdyssä päätöksessä K(2010) 7694 lopullinen (asia COMP/39258 – Lentorahti) (jäljempänä vuoden 2010 päätös), että 21 lentoliikenteen alan oikeushenkilöä olivat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja/tai ETA-sopimuksen 53 artiklaa ja lentoliikenteestä tehdyn Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksen 8 artiklaa yhteensovittamalla lentorahtipalveluja koskevat hinnoittelupolitiikkansa polttoainelisän, turvalisän ja näistä lisistä maksettavien provisioiden osalta, ja määräsi kyseisille oikeushenkilöille sakkoja niiden omaksumasta käyttäytymisestä
–
7.12.1999 ja 14.2.2006 välisten ajanjaksojen aikana lentorahtipalvelujen osalta Euroopan talousalueella (ETA) sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä
–
1.5.2004 ja 14.2.2006 välisten ajanjaksojen aikana lentorahtipalvelujen osalta unionissa sijaitsevien lentoasemien ja ETA:n ulkopuolella sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä, koska komissio katsoi, että ennen 1.5.2004 asetuksessa N:o 3975/87 ei annettu sille toimivaltaa soveltaa EY 81 artiklaa näiden palvelujen osalta
–
19.5.2005 ja 14.2.2006 välisten ajanjaksojen aikana lentorahtipalvelujen osalta sellaisissa maissa, jotka ovat ETA-sopimuksen sopimuspuolia mutta eivät jäsenvaltioita, ja kolmansissa maissa sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä, koska komissio katsoi, että ennen 19.5.2005 asetusta N:o 1/2003 ei voitu vielä soveltaa ETA-sopimuksen täytäntöönpanossa näiden palvelujen osalta
–
1.6.2002 ja 14.2.2006 välisten ajanjaksojen aikana lentorahtipalvelujen osalta unionin lentoasemien ja Sveitsissä sijaitsevien lentokenttien välisillä reiteillä, koska komissio katsoi, että ennen 1.6.2002 asetusta N:o 3975/87 ei ollut vielä sisällytetty Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimukseen lentoliikenteestä.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 16.12.2015 antamillaan tuomioilla vuoden 2010 päätöksen menettelyvirheen vuoksi siltä osin kuin kyseinen päätös koski tiettyjä oikeushenkilöitä, joille oli määrätty sakko.
Komissio aloitti menettelyn uudelleen ja määräsi [SEUT] 101 artiklan, ETA-sopimuksen 53 artiklan ja Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia AT.39258 – Lentorahti) 17.3.2017 annetulla päätöksellä (jäljempänä vuoden 2017 päätös) 19:lle tämän tuomion 21 kohdassa mainituista 21 oikeushenkilöstä, joihin pääasioiden vastaajat kuuluvat, sakkoja.
SCC ja Equilib, jotka ovat Alankomaihin sijoittautuneita oikeushenkilöitä ja jotka on perustettu korvauksen saamiseksi tuomioistuinteitse kilpailuoikeuden rikkomisista aiheutuneista vahingoista, nostivat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kanteita, joissa vaadittiin lähinnä, että kyseinen tuomioistuin yhtäältä toteaa, että pääasioiden vastaajat, jotka ovat vuosina 1999–2006 yhteensovittaneet lentorahtipalveluja koskevat hinnoittelupolitiikkansa, ovat toimineet lainvastaisesti näitä palveluja ostaneisiin tavaroiden lähettäjiin nähden, ja toisaalta velvoittaa nämä lentoyhtiöt korvaamaan yhteisvastuullisesti koko sen vahingon korkoineen, jota näille lähettäjille on aiheutunut kyseisen käyttäytymisen vuoksi; mainitut lähettäjät olivat näet siirtäneet tähän vahinkoon liittyvät korvaussaatavansa SCC:lle ja Equilibille.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lähinnä, että pääasioissa tulee esiin erityisesti kysymys siitä, onko ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella toimivalta soveltaa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa pääasioiden vastaajien omaksumaan käyttäytymiseen ennen 1.5.2004 unionissa sijaitsevien lentoasemien ja ETA:n ulkopuolella sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä, ennen 19.5.2005 sellaisissa maissa, jotka ovat ETA-sopimuksen sopimuspuolia mutta eivät jäsenvaltioita, ja kolmansissa maissa sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä, ja ennen 1.6.2002 unionin lentoasemien ja Sveitsissä sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä.
SCC ja Equilib väittävät ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ensisijaisesti, että kyseisellä tuomioistuimella on toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa tähän käyttäytymiseen sillä perusteella, että kyseisellä määräyksellä on ollut koko kartellin ajan välitön horisontaalinen oikeusvaikutus. SCC ja Equilib väittävät toissijaisesti, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on joka tapauksessa saanut asetuksen N:o 1/2003 6 artiklan nojalla kyseisen asetuksen voimaantuloajankohtana toimivallan soveltaa EY 81 artiklaa taannehtivasti pääasioissa kyseessä olevaan käyttäytymiseen.
Pääasioiden vastaajat kiistävät pääosin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimivallan ja väittävät, ettei EY 81 artiklalla ollut välitöntä oikeusvaikutusta niiden ajanjaksojen aikana, jolloin pääasioissa kyseessä oleva riidanalainen käyttäytyminen oli omaksuttu, ja että EY 84 ja EY 85 artiklassa tarkoitettua komission tai kansallisen kilpailuviranomaisen ennalta tekemää päätöstä tästä käyttäytymisestä ei ole olemassa nyt käsiteltävässä asiassa. Ne katsovat, että se, että EY 81 artiklalla katsotaan olevan taannehtiva vaikutus, olisi vastoin oikeusvarmuuden periaatetta eikä se voi perustua asetuksen N:o 1/2003 sanamuotoon, tavoitteeseen tai rakenteeseen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 81 artiklan 1 kohdassa ja EY 82 artiklassa määrätyillä kielloilla voi jo luonteensa puolesta olla välittömiä oikeusvaikutuksia yksityisten välisissä suhteissa ja että näillä määräyksillä perustetaan näin ollen yksityisille suoraan oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojattava siitä riippumatta, panevatko jäsenvaltioiden viranomaiset tai komissio nämä määräykset täytäntöön.
Kansallisten tuomioistuinten toimivaltaa soveltaa EY 81 artiklan 1 kohtaa ja EY 82 artiklaa yksityisten välisessä oikeusriidassa perustuu siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan näiden määräysten välittömään oikeusvaikutukseen. Tämä toimivalta ei riipu kilpailusääntöjen hallinnollisesta täytäntöönpanosta, sellaisena kuin siitä määrätään EY 84 ja EY 85 artiklassa, eikä sen edellytyksenä ole kansallisten kilpailuviranomaisten tai komission ennalta tekemä päätös kyseessä olevasta sopimuksesta tai menettelytavasta.
Kansallisten tuomioistuinten toimivaltaa soveltaa EY 81 artiklaa on rajoitettu ainoastaan tilanteissa, joissa on vielä mahdollista myöntää EY 81 artiklan 3 kohtaan perustuva poikkeuslupa. Tämä rajoitus on tarpeen sen vaaran vuoksi, joka oikeusvarmuudelle voi aiheutua sellaisesta kansallisen tuomioistuimen ratkaisusta, jolla todetaan pätemättömäksi sopimus, josta voitaisiin tämän jälkeen tehdä viimeksi mainitun määräyksen nojalla hallintopäätös, jossa todettaisiin, ettei EY 81 artiklan 1 kohtaa voitu soveltaa kyseiseen sopimukseen.
Tästä seuraa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan, että kansallinen tuomioistuin voi tutkia ja sen on tutkittava sopimukset tai menettelytavat EY 81 artiklan valossa silloin, kun kyse ei ole enää EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta. Nyt esillä olevassa asiassa tilanne on kuitenkin tällainen. On näet selvää, että pääasioiden vastaajat eivät ole kartellin keston aikana pyytäneet kansallisilta kilpailuviranomaisilta tai komissiolta EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamista ja että nämä yhtiöt eivät enää voi niin tehdä, koska asetuksessa N:o 1/2003 ei säädetä tästä mahdollisuudesta. Tämän käyttäytymisen osalta ei siis ole enää olemassa vaaraa siitä, että kansallisen tuomioistuimen ratkaisu olisi ristiriidassa hallintopäätöksen kanssa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, että sillä on toimivalta antaa jälkeen päin ratkaisu pääasioissa kyseessä olevasta käyttäytymisestä. Sen mielestä näet päinvastaisesta päätelmästä seuraisi, ettei mikään viranomainen voisi arvioida EY 81 artiklan soveltamista tähän käyttäytymiseen, millä palkittaisiin samankaltaisen käyttäytymisen ”paljastumatta jääminen”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Englannin ja Walesin alioikeus, Chancery-osasto, Yhdistynyt kuningaskunta) on 4.10.2017 antamassaan päätöksessä ((2017) EWHC 2420 (Ch)), jonka Court of Appeal (England and Wales) (Englannin ja Walesin ylioikeus, Yhdistynyt kuningaskunta) on vahvistanut, lausunut pääasioissa kyseessä olevasta kartellista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevasta kanteesta ja katsonut, että koska kansalliset toimivaltaiset viranomaiset tai komissio eivät ole antaneet päätöstä, jolla rikkominen todetaan, sillä ei ollut toimivaltaa lausua kanteesta pääasioissa kyseessä olevan käyttäytymisen osalta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon tavoite varmistaa unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen, tässä tilanteessa on tarpeen esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö.
Näissä olosuhteissa rechtbank Amsterdam (Amsterdamin alioikeus, Alankomaat) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko kansallisella tuomioistuimella vahinkoa kärsineiden osapuolten (tässä tapauksessa rahtaajien, lentorahtipalvelujen vastaanottajien) ja lentoliikenteen harjoittajien välisessä oikeusriidassa SEUT 101 artiklan tai ainakin ETA-sopimuksen 53 artiklan välittömän oikeusvaikutuksen vuoksi taikka asetuksen N:o 1/2003 6 artiklan (tai sen välittömän oikeusvaikutuksen) perusteella toimivalta soveltaa täysimääräisesti SEUT 101 artiklaa tai ainakin ETA-sopimuksen 53 artiklaa lentoliikenteen harjoittajien sopimuksiin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka koskevat rahtipalveluja lennoilla, jotka suoritettiin ennen 1.5.2004 unionin alueella sijaitsevien lentoasemien ja ETA:n ulkopuolella sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä tai ennen 19.5.2005 Islannin, Liechtensteinin, Norjan ja ETA:n ulkopuolella sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä tai ennen 1.6.2002 unionin alueella sijaitsevien lentoasemien ja Sveitsissä sijaitsevien lentoasemien välisillä reiteillä, myös sen ajanjakson osalta, jolloin sovellettiin SEUT 104 ja SEUT 105 artiklan mukaista siirtymäkauden järjestelmää, vai onko kyseinen järjestelmä esteenä sille?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään lähinnä, onko EY 81, EY 84 ja EY 85 artiklaa sekä ETA-sopimuksen 53 artiklaa tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella on yksityisoikeudellisessa riita-asiassa, joka koskee vahingonkorvauskannetta, joka on saatettu sen käsiteltäväksi asetuksen N:o 1/2003 voimaantulon jälkeen, toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa tai ETA-sopimuksen 53 artiklaa yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja muun kolmannen maan kuin Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.5.2004, yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.6.2002 ja yritysten käyttäytymiseen ETA-maan, joka ei ole jäsenvaltio, ja kolmannen maan välisen lentoliikenteen alalla ennen 19.5.2005, vaikka jäsenvaltioiden viranomaiset tai komissio eivät ole tehneet kyseisestä käyttäytymisestä mitään päätöstä EY 84 tai EY 85 artiklan nojalla.
Tältä osin on ensinnäkin todettava EY:n perustamissopimuksen määräysten tulkinnasta, että ETY:n perustamissopimuksen 87 artiklan (josta on tullut EY 83 artiklan 1 kohta) mukaan neuvosto antaa komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan aiheelliset asetukset tai direktiivit EY 81 ja EY 82 artiklassa tarkoitettujen periaatteiden soveltamiseksi.
Tämän toimivallan nojalla neuvosto on ensinnäkin antanut asetuksen N:o 17 ja tämän jälkeen antamalla asetuksen N:o 141 jättänyt kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle kilpailunrajoitukset, jotka vaikuttavat suoraan kuljetuspalvelujen markkinoihin (ks. vastaavasti tuomio 24.10.2002, Aéroports de Paris v. komissio,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
,
kohta ja tuomio 1.2.2018, Deutsche Bahn ym. v. komissio,
C‑264/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:60
,
–
kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että vaikka neuvosto on asetukset N:o 3975/87 ja N:o 3976/87 antamalla säätänyt menettelystä ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan (joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla) soveltamiseksi suoraan lentoliikennepalvelujen tarjoamista koskevaan toimintaan, näitä asetuksia sovelletaan kuitenkin ainoastaan unionin lentoasemien väliseen lentoliikenteeseen (ks. vastaavasti tuomio 11.4.1989, Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
,
kohta).
Lopuksi on todettava, että neuvosto on antanut yhtäältä asetuksen N:o 1/2003, jonka 43 artiklalla, kun sitä luetaan yhdessä sen 45 artiklan kanssa, on 1.5.2004 alkaen kumottu osittain asetus N:o 17 ja kokonaan asetus N:o 141, ja toisaalta asetuksen N:o 411/2004, jonka 1 artiklalla, kun sitä luetaan yhdessä sen 4 artiklan kanssa, on tästä samasta ajankohdasta alkaen kumottu osittain asetus N:o 3975/87 ja jonka 2 ja 3 artiklalla, kun niitä luetaan yhdessä sen 4 artiklan kanssa, asetuksen N:o 3976/87 ja asetuksen (EY) N:o 1/2003 soveltamisala on ulotettu koskemaan myös unionin lentoasemien ja kolmansien maiden lentoasemien välistä lentoliikennettä mainitusta ajankohdasta alkaen.
Tästä seuraa, että EY 83 artiklan 1 kohdan nojalla annetut säännökset ovat tulleet voimaan sellaisten kilpailurajoitusten osalta, jotka vaikuttavat suoraan unionin lentoasemien ja kolmansien maiden lentoasemien välisten lehtoliikennepalvelujen markkinoihin, vasta 1.5.2004.
Koska tällaisia säännöksiä ei ollut annettu, näihin palveluihin sovellettiin siis ennen kyseistä ajankohtaa pelkästään EY 84 ja EY 85 artiklassa määrättyjen kilpailusääntöjen täytäntöönpanojärjestelmiä (ks. vastaavasti tuomio 30.4.1986, Asjes ym.,
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
,
kohta ja tuomio 11.4.1989, Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
,
kohta).
Siltä osin kuin pääasioissa kyseessä oleva käyttäytyminen, joka on omaksuttu vuoden 1999 ja 1.5.2004 välisenä aikana, koski tässä tapauksessa suoraan unionin ja kolmansien maiden lentoasemien välisiä lentoliikennepalveluja ja oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava, tämä käyttäytyminen ei kuulunut EY 83 artiklan nojalla annettujen säännösten vaan pelkästään EY 84 ja EY 85 artiklassa määrättyjen kilpailusääntöjen täytäntöönpanojärjestelmien soveltamisalaan.
Sama pätee pääasioissa kyseessä olevaan käyttäytymiseen, joka on omaksuttu vuoden 1999 ja lentoliikenteestä tehdyn Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksen voimaantulopäivän eli 1.6.2002 välisenä aikana, siltä osin kuin se koski suoraan unionin ja Sveitsin lentoasemien välisiä lentoliikennepalveluja ja oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava. Kuten kyseisen sopimuksen 1 artiklan 2 kohdasta ja sen liitteestä, kun niitä luetaan yhdessä, ilmenee, Sveitsin alueella sijaitsevien lentoasemien katsottiin olevan asetuksen N:o 3975/87 1 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 3976/87 1 artiklassa tarkoitettuja ”unionin lentoasemia” eikä enää kolmansien maiden lentoasemia vasta sen jälkeen, kun kyseinen sopimus tuli voimaan edellä mainittuna päivänä.
Pääasioiden vastaajat ovat väittäneet sekä unionin tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa että istunnossa lähinnä, että lentoliikenteen ala on jäänyt edelleen EY 81 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle siihen asti, kunnes asetus N:o 1/2003 tuli voimaan 1.5.2004. Nämä asianosaiset ja komissio ovat myös väittäneet, että EY 84 ja EY 85 artiklan voimassa ollessa EY 81 artiklan 1 kohdalla ei missään tapauksessa ollut välitöntä oikeusvaikutusta, koska kansalliset tuomioistuimet eivät voineet soveltaa viimeksi mainittua määräystä siitä syystä, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset tai komissio eivät olleet tehneet päätöstä, jossa todetaan kyseisen määräyksen rikkominen. Kun asetuksen N:o 1/2003 6 artiklassa säädetään, että kansalliset tuomioistuimet voivat vastedes soveltaa täysimääräisesti EY 81 ja EY 82 artiklaa, sillä on niiden mukaan otettu käyttöön uusi aineellisoikeudellinen järjestelmä, jota ei voida soveltaa taannehtivasti pääasioissa kyseessä olevan kaltaiseen käyttäytymiseen, joka on omaksuttu ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa EY 84 ja EY 85 artiklan voimassa ollessa.
Tältä osin on muistutettava ensinnäkin, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että lentoliikenteeseen on sovellettu samalla tavoin kuin muihinkin liikennemuotoihin perussopimusten yleisiä sääntöjä, mukaan lukien kilpailusäännöt, heti kyseisten sääntöjen voimaantulosta lähtien (ks. vastaavasti tuomio 30.4.1986, Asjes ym.,
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 72–77 kohdassa todennut, neuvosto ei myöskään ole käyttänyt EY 83 artiklan 2 kohdan c alakohtaan perustuvaa toimivaltaansa rajoittaakseen EY 81 artiklan aineellista soveltamisalaa lentoliikenteen alalla.
Toiseksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeudella perustetaan yksityisille velvoitteiden lisäksi oikeuksia, joista tulee osa heidän oikeudellista asemaansa. Nämä oikeudet voivat syntyä siten, että ne nimenomaisesti annetaan perussopimuksissa, mutta myös siten, että ne johtuvat perussopimuksissa yksityisille, jäsenvaltioille ja unionin toimielimille asetetuista, tarkasti määritellyistä velvoitteista (tuomio 20.9.2001, Courage ja Crehan,
C-453/99
,
EU:C:2001:465
,
kohta ja tuomio 6.6.2013, Donau Chemie ym.,
C-536/11
,
EU:C:2013:366
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä jo todennut, että EY 81 artiklan 1 kohta tuottaa välittömiä oikeusvaikutuksia yksityisten välisissä suhteissa ja sillä perustetaan yksityisten hyväksi oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojeltava (ks. vastaavasti tuomio 12.12.2019, Otis Gesellschaft ym.,
C-435/18
,
EU:C:2019:1069
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 6.10.2021, Sumal,
C-882/19
,
EU:C:2021:800
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jokaisella on näet oikeus vedota tuomioistuimessa EY 81 artiklan rikkomiseen ja näin ollen siihen, että kyseissä määräyksessä kielletty kartelli tai menettelytapa on EY 81 artiklan 2 kohdan mukaan mitätön (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2006, Manfredi ym.,
C-295/04–C-298/04
,
EU:C:2006:461
,
kohta), ja vaatia aiheutuneen vahingon korvaamista, jos kyseisen vahingon ja kyseisen kartellin tai menettelytavan välillä on syy-yhteys (tuomio 12.12.2019, Otis Gesellschaft ym.,
C-435/18
,
EU:C:2019:1069
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on todennut lisäksi erityisesti unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen perustuvista vahingonkorvauskanteista, jotka on nostettu kansallisissa tuomioistuimissa, että kyseisillä kanteilla varmistetaan EY 81 artiklan täysi tehokkuus ja erityisesti tämän määräyksen 1 kohdassa esitetyn kiellon tehokas vaikutus ja parannetaan siten unionin kilpailusääntöjen toimivuutta, koska ne ovat omiaan vähentämään sellaisten usein peiteltyjen sopimusten tai menettelytapojen houkuttelevuutta, jotka voivat rajoittaa tai vääristää kilpailua (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2019, Skanska Industrial Solutions ym.,
C-724/17
,
EU:C:2019:204
,
,
ja
kohta; tuomio 12.12.2019, Otis Gesellschaft ym.,
C-435/18
,
EU:C:2019:1069
,
,
ja
kohta sekä tuomio 6.10.2021, Sumal,
C-882/19
,
EU:C:2021:800
,
ja
kohta).
Kansallisilla tuomioistuimilla on siten toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa muun muassa yksityisoikeudellisissa riita-asioissa, koska tämä toimivalta perustuu kyseisen artiklan välittömään oikeusvaikutukseen (ks. vastaavasti tuomio 30.1.1974, BRT ja Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs,
127/73
,
EU:C:1974:6
,
kohta).
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, kansallisten tuomioistuinten, joiden tehtävänä on toimivaltansa rajoissa soveltaa unionin oikeussääntöjä, on näet varmistettava, että nämä oikeussäännöt saavat täysimääräisesti aikaan vaikutuksensa, ja suojeltava niitä oikeuksia, joita niissä annetaan yksityisille (tuomio 6.6.2013, Donau Chemie ym.,
C-536/11
,
EU:C:2013:366
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin oikeuden säännösten ja määräysten välittömään oikeusvaikutukseen perustuvan yksityisten oikeussuojan varmistaminen kuuluu kansallisille tuomioistuimille (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
,
kohta).
Kolmanneksi on korostettava, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 43 ja 44 kohdassa todennut – tämän tuomion 51 kohdassa mainittuun kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan ei vaikuta EY 84 ja EY 85 artiklan soveltaminen, koska kummassakaan näistä määräyksistä, joissa on kyse siitä, miten jäsenvaltioiden viranomaiset ja komissio panevat unionin kilpailusäännöt hallinnollisesti täytäntöön, ei rajoita sitä, että kansalliset tuomioistuimet soveltavat EY 81 artiklaa etenkin yksityisoikeudellisissa riita-asioissa.
Tämän tuomion 45–53 kohdissa esitetyistä seikoista seuraa, ettei voida katsoa, että kun asetuksen N:o 1/2003 6 artiklassa säädetään, että kansallisilla tuomioistuimilla on toimivalta soveltaa EY 81 ja EY 82 artiklaa, siinä on otettu käyttöön uusi aineellisoikeudellinen järjestelmä, jota sovelletaan sellaisiin talouden aloihin, joilla ei ollut ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa annettu EY 83 artiklaan perustuvia säännöksiä. Mainitussa 6 artiklassa näet vain muistutetaan siitä toimivallasta, joka näillä tuomioistuimilla on EY 81 ja EY 82 kohdan välittömän oikeusvaikutuksen nojalla.
On kuitenkin täsmennettävä, että kansallisille tuomioistuimille näin annetun toimivallan käyttöä voi rajoittaa muun muassa oikeusvarmuuden periaate ja erityisesti tarve välttää se, että kyseiset tuomioistuimet ja yksiköt, joiden tehtävänä on unionin kilpailusääntöjen hallinnollinen täytäntöönpano, tekevät keskenään ristiriitaisia päätöksiä, sekä tarve säilyttää kyseisten sääntöjen ja etenkin EY 81 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta vastaavien unionin toimielinten päätöksenteko- tai lainsäädäntövalta ja varmistaa niiden toteuttamien toimien sitova vaikutus.
Unionin tuomioistuin on katsonut tällaisten seikkojen nojalla muun muassa, että kansallisten tuomioistuinten on ottaessaan kantaa sopimuksiin tai menettelytapoihin, joista komissio voi vielä tehdä päätöksen, vältettävä sellaisten päätösten tekemistä, jotka saattavat olla ristiriidassa sellaisten päätösten kanssa, joita komissio harkitsee tekevänsä EY 81 artiklan 1 kohdan, EY 82 artiklan ja EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta (ks. vastaavasti tuomio 28.2.1991, Delimitis,
C-234/89
,
EU:C:1991:91
,
kohta ja tuomio 14.12.2000, Masterfoods ja HB,
C-344/98
,
EU:C:2000:689
,
kohta), ja että kun ne ottavat kantaa sopimuksiin tai menettelytapoihin, joista komissio on jo tehnyt päätöksen, ne eivät sitä suuremmalla syyllä voi tehdä komission päätöksen kanssa ristiriidassa olevia päätöksiä (tuomio 14.12.2000, Masterfoods ja HB,
C-344/98
,
EU:C:2000:689
,
kohta).
Tämä oikeuskäytäntö on lisäksi nykyään kodifioitu asetuksen N:o 1/2003 16 artiklan 1 kohtaan (ks. vastaavasti tuomio 6.11.2012, Otis ym.,
C-199/11
,
EU:C:2012:684
50 kohta ja tuomio 9.12.2020, Groupe Canal + v. komissio,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
,
kohta).
Koska komissio on kuitenkin pääsin katsonut sekä vuoden 2010 päätöksessään että vuoden 2017 päätöksessään, ettei sillä ollut toimivaltaa soveltaa EY 81 artiklan 1 kohtaa pääasioissa kyseessä olevaan käyttäytymiseen, pääasioiden vastaajat eivät voi vedota sellaisen vaaran olemassaoloon, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tekisi nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 1/2003 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla päätöksen, joka olisi ristiriidassa komission tekemän päätöksen tai sellaisen päätöksen kanssa, jota komissio harkitsee jo käynnistämässään menettelyssä.
Unionin tuomioistuin on myös tämän tuomion 55 kohdassa mainittujen seikkojen perusteella rajoittanut kansallisten tuomioistuinten mahdollisuutta todeta EY 81 artiklan 2 kohdan nojalla, että tietyt sopimukset ja päätökset ovat mitättömiä, tilanteessa, jossa nämä sopimukset ja päätökset olivat olemassa ennen EY 83 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen säännösten voimaantuloa, jonka jälkeen näitä säännöksiä on alettu soveltaa niihin.
On näet katsottu, että sopimukset, jotka oli tehty jo ennen asetuksen N:o 17 voimaantuloa ja jotka oli ilmoitettu komissiolle kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti, olivat toistaiseksi päteviä, mikä merkitsi sitä, että tilanteessa, jossa komissio tai jäsenvaltioiden viranomaiset eivät olleet tehneet päätöstä kyseisen asetuksen säännösten nojalla, kansalliset tuomioistuimet eivät voineet todeta kyseisiä sopimuksia EY 81 artiklan 2 kohdan nojalla mitättömiksi (ks. vastaavasti tuomio 6.4.1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, s. 105; tuomio 6.2.1973, Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
,
ja
kohta; tuomio 10.7.1980, Lancôme ja Cosparfrance Nederland,
99/79
,
EU:C:1980:193
,
kohta ja tuomio 28.2.1991, Delimitis,
C-234/89
,
EU:C:1991:91
,
kohta).
On korostettava, että se, että sopimukset ovat tällä tavalla toistaiseksi päteviä, oli tarpeen sen vuoksi, että asetuksen N:o 17 5 artiklan 1 kohdassa ja 6 artiklan 2 kohdassa, kun niitä luettiin yhdessä, säädettiin komission mahdollisuudesta todeta taannehtivasti ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 3 kohta) nojalla, ettei ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) sovelleta mainittuihin sopimuksiin, ja että olisi ollut vastoin oikeusvarmuuden yleistä periaatetta katsoa, että nämä samat sopimuksen ovat mitättömiä, ennen kuin olisi ollut mahdollista tietää, sovelletaanko niihin ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa (ks. vastaavasti tuomio 6.4.1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, s. 104).
Tämän tuomion 55 kohdassa mainittujen kaltaisten seikkojen johdosta nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kuitenkaan välttämätöntä rajoittaa tämän tuomion 60 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä vastaavalla tavalla kansallisten tuomioistuinten mahdollisuutta soveltaa EY 81 artiklaa pääasioissa kyseessä olevan kaltaiseen yritysten käyttäytymiseen, joka on omaksuttu ennen asetuksen N:o 1/2003 voimaantuloa EY 84 ja EY 85 artiklan voimassa ollessa, jollei sovellettavista vanhentumissäännöistä mahdollisesti muuta johdu.
Asetukseen N:o 1/2003, joka on tullut sovellettavaksi alalla, jolla pääasioissa kyseessä oleva käyttäytyminen on omaksuttu, ei näet sisälly säännöstä, joka mahdollistaisi ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa olemassa olleiden sopimusten tai menettelytapojen taannehtivan hyväksymisen. Kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi, että komissiolle muun muassa asetuksen N:o 17 nojalla tehdyt ilmoitukset sopimuksista ovat vanhentuneet 1.5.2004 lukien. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasioiden vastaajat eivät joka tapauksessa olleet tehneet ilmoitusta pääasioissa kyseessä olevasta käyttäytymisestä.
Tämän tuomion 55 kohdassa mainittujen seikkojen perusteella unionin tuomioistuin on lisäksi rajoittanut kansallisten tuomioistuinten mahdollisuutta todeta tietyt sopimukset pätemättömiksi ennen niiden EY 83 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen säännösten voimaantuloa, joita niihin oli tarkoitus alkaa soveltamaan. Näin ollen 30.4.1986 annetussa tuomiossa Asjes ym. (
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
,
kohta) ja 11.4.1989 annetussa tuomiossa Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
,
kohta), joihin pääasioiden vastaajat ja komissio vetoavat, on todettu pääosin, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun säännöstön voimaantuloon saakka kansalliset tuomioistuimet eivät voineet todeta omasta aloitteestaan, että jokin sopimus tai menettelytapa oli ristiriidassa EY 81 artiklan 1 kohdan kanssa, ja ne saattoivat todeta EY 81 artiklan 2 kohdan nojalla mitättömiksi vain sellaiset sopimukset ja menettelytavat, joiden osalta jäsenvaltioiden viranomaiset olivat EY 84 artiklan perusteella katsoneet, että ne kuuluivat EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan eivätkä voineet olla EY 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun poikkeusluvan kohteena, tai joiden osalta komissio oli todennut rikkomisen EY 85 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
On kuitenkin niin, että 11.4.1989 annetun tuomion Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
) 20 ja 32 kohdasta ilmenee, että tämän rajoituksen, joka koskee kansallisten tuomioistuinten mahdollisuutta soveltaa EY 81 artiklaa, ainoana perusteena oli tarve säilyttää toimielinten valtuudet; toimielimillä oli näet tarkoitus todeta olevan sellaisten soveltamissääntöjen nojalla, jotka aiottiin antaa EY 83 artiklan nojalla, toimivalta toteuttaa kilpailupolitiikkaa myöntämällä tai epäämällä poikkeuslupia EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla. Koska unionin lainsäätäjä ei ollut kyseisen tuomion antamisajankohtana vielä käyttänyt sillä EY 83 ja EY 85 artiklan 3 kohdan nojalla olevaa toimivaltaa unionin ja kolmansien maiden lentoasemien välisten lentoliikennepalvelujen osalta, sellaisen asetuksella N:o 17 käyttöön otettua järjestelmää muistuttavan järjestelmän käyttöön ottamista ei voitu sulkea pois, jonka nojalla todetaan taannehtivasti, että tiettyihin sopimuksiin ei EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla sovelleta EY 81 artiklan 1 kohtaa.
Toisin kuin tämän tuomion 64 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä, joka koskee kansallisten tuomioistuinten mahdollisuutta todeta tietyt sopimukset pätemättömiksi ennen niiden EY 83 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen säännösten voimaantuloa, joita oli tarkoitus alkaa soveltamaan niihin, pääasioiden oikeudenkäynneissä on tarkoitus tutkia – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – asetuksen N:o 1/2003 voimaantulon jälkeen, onko ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa ja EY 84 ja EY 85 artiklan voimassa ollessa omaksuttu käyttäytyminen yhteensoveltuvaa EY 81 artiklan 1 kohdan kanssa. Kansallisessa tuomioistuimessa nostettujen kanteiden nostamisajankohtana unionin lainsäätäjä oli siten kyseisen asetuksen ja asetuksen N:o 411/2004 antamalla jo käyttänyt tämän tuomion 65 kohdassa mainittua toimivaltaansa unionin ja kolmansien maiden lentoasemien välisten lentoliikennepalvelujen osalta, joten ei voi olla perusteltua rajoittaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mahdollisuutta soveltaa EY 81 artiklan 1 kohtaa pääasioissa kyseessä olevaan käyttäytymiseen.
Näin ollen se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuoma seikka, että tästä käyttäytymisestä ei ole tehty mitään päätöstä EY 84 tai EY 85 artiklan nojalla, ei estä sitä, että kyseinen tuomioistuin voi soveltaa EY 81 artiklaa mainittuun käyttäytymiseen sen arvioimiseksi, onko EY 81 artiklaa rikottu, ja tarvittaessa määrätä siitä aiheutuneen vahingon korvaamisesta.
Toiseksi on huomautettava ETA-sopimuksen 53 artiklan tulkinnasta, että kyseisessä artiklassa kielletään samaa sanamuotoa käyttäen kuin EY 81 artiklassa sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka voivat vaikuttaa kyseisen sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua ETA:ssa tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy ETA:ssa.
Lisäksi on korostettava, että ETA-sopimus on erottamaton osa unionin oikeutta (ks. vastaavasti tuomio 2.4.2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
kohta).
ETA-sopimuksessa vahvistetaan uudelleen unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) valtioiden väliseen läheisyyteen, pitkäaikaisiin yhteisiin arvoihin ja eurooppalaiseksi samastumiseen perustuva erityissuhde. Yksi ETA-sopimuksen päätavoitteista, jona on unionin alueella toteutettujen sisämarkkinoiden laajentaminen koskemaan myös EFTA-valtioita, on ymmärrettävä juuri tämän erityissuhteen valossa. Tämän vuoksi useilla kyseisen sopimuksen määräyksillä pyritään takaamaan sen tulkinnan mahdollisimman suuri yhtenäisyys koko Euroopan talousalueella. Unionin tuomioistuimen asiana on tässä yhteydessä valvoa, että EUT-sopimuksen kanssa keskeisiltä osin identtisiä ETA-sopimuksen sääntöjä tulkitaan jäsenvaltioissa yhtenäisesti (ks. vastaavasti tuomio 2.4.2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että koska ETA-sopimuksen 53 artikla on keskeisiltä osin identtinen EY 81 artiklan kanssa, sitä on tulkittava samalla tavoin kuin EY 81 artiklaa.
Asetusta N:o 1/2003 ja asetusta N:o 411/2004 alettiin lisäksi soveltamaan ETA-sopimuksen yhteydessä sen jälkeen, kun ETA-sopimuksen liitteen XIV (Kilpailu), pöytäkirjan 21 (yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta) ja pöytäkirjan 23 (valvontaviranomaisten välisestä yhteistyöstä) muuttamisesta 24.9.2004 tehty ETA:n sekakomitean päätös N:o 130/2004 (
EYVL 2005, L 64, s. 57
) ja ETA-sopimuksen liitteen XIII (Liikenne) ja pöytäkirjan 21 (Yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta) muuttamisesta 11.3.2005 tehty ETA:n sekakomitean päätös N:o 40/2005 (
EYVL 2005, L 198, s. 38
) tulivat voimaan 19.5.2005.
Siltä osin kuin pääasioissa kyseessä oleva käyttäytyminen on omiaan vaikuttamaan ETA-sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, tämän tuomion 47–67 kohdassa esitetyt seikat soveltuvat näin ollen mutatis mutandis kyseisen sopimuksen 53 artiklan tulkintaan pääasioissa.
Kuten Norjan hallitus ja EFTAn valvontaviranomainen ovat pääosin huomauttaneet ja kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa todennut, tätä päätelmää ei tässä yhteydessä voida kyseenalaistaa sillä, ettei ETA-sopimuksessa ole EY 84 artiklaa vastaavaa määräystä, koska – kuten tämän tuomion 53 kohdassa on täsmennetty – kyseinen määräys ei vaikuta toimivaltaan, joka kansallisilla tuomioistuimilla on EY 81 artiklan välittömän oikeusvaikutuksen nojalla.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että EY 81, EY 84 ja EY 85 artiklaa sekä ETA-sopimuksen 53 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella on yksityisoikeudellisessa riita-asiassa, joka koskee vahingonkorvauskannetta, joka on saatettu sen käsiteltäväksi asetuksen N:o 1/2003 voimaantulon jälkeen, toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa tai ETA-sopimuksen 53 artiklaa yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja muun kolmannen maan kuin Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.5.2004, yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.6.2002 ja yritysten käyttäytymiseen ETA-maan, joka ei ole jäsenvaltio, ja kolmannen maan välisen lentoliikenteen alalla ennen 19.5.2005, vaikka tästä käyttäytymisestä ei ole tehty mitään päätöstä EY 84 tai EY 85 artiklan nojalla, kunhan mainittu käyttäytyminen oli omiaan vaikuttamaan kulloisestakin määräyksestä riippuen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai ETA-sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

EY 81, EY 84 ja EY 85 artiklaa sekä Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella on yksityisoikeudellisessa riita-asiassa, joka koskee vahingonkorvauskannetta, joka on saatettu sen käsiteltäväksi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 voimaantulon jälkeen, toimivalta soveltaa EY 81 artiklaa tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklaa yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja muun kolmannen maan kuin Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.5.2004, yritysten käyttäytymiseen jäsenvaltion ja Sveitsin välisen lentoliikenteen alalla ennen 1.6.2002 ja yritysten käyttäytymiseen Euroopan talousalueen maan, joka ei ole jäsenvaltio, ja kolmannen maan välisen lentoliikenteen alalla ennen 19.5.2005, vaikka tästä käyttäytymisestä ei ole tehty mitään päätöstä EY 84 tai EY 85 artiklan nojalla, kunhan mainittu käyttäytyminen oli omiaan vaikuttamaan kulloisestakin määräyksestä riippuen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolten väliseen kauppaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.