CELEX: 62014TJ0343
EU-tavaramerkki
Mitättömyysmenettely
Euroopan unionin tavaramerkiksi rekisteröity sanamerkki CIPRIANI
Vilpillisen mielen puuttuminen
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta
Oikeutta tunnetun henkilön nimeen ei ole loukattu
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohta

Asian tausta
Kantaja Arrigo Ciprianin isä Giuseppe Cipriani perusti kolmannen osapuolen kanssa vuonna 1956 Hotel Cipriani SpA:n, joka on väliintulijana olevan Hotel Cipriani Srl:n oikeudellinen edeltäjä. Cipriani-niminen hotelli avattiin vuoden 1958 maaliskuussa.
Väliintulijan oikeudellisen edeltäjän osakkeet, jotka olivat sen perustamiseen osallistuneen kolmannen osapuolen omistuksessa, siirrettiin vuonna 1966 Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd:lle.
Giuseppe Cipriani ja Stondon, Ondale and Patmore Company tekivät vuonna 1967 sopimuksen kaikkien väliintulijan oikeudellisen edeltäjän osakkeiden, jotka olivat ensin mainitun omistuksessa, siirtämisestä viimeksi mainitulle (jäljempänä vuoden 1967 sopimus). Sopimuksessa myös sallittiin tälle oikeudelliselle edeltäjälle nimen Cipriani käyttäminen tietyin edellytyksin.
Väliintulijan oikeudellinen edeltäjä teki 12.12.1969 hakemuksen sanamerkin CIPRIANI rekisteröimiseksi italialaiseksi tavaramerkiksi, joka rekisteröitiin 9.12.1971 numerolla 254410 muun muassa seuraavaa kuvausta vastaavia palveluita varten: ”Hotellit, ravintolat, baarit, kahvila-ravintolat, snackbaarit ja ruokapaikat”.
Väliintulijan oikeudellinen edeltäjä teki 1.4.1996 EU-tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
) perusteella, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna (asetus korvattiin Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
)).
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki CIPRIANI.
Tavarat ja palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 16, 35 ja 42, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta:
—
luokka 16: ”Painotuotteet, pahvi, pahvitavarat, liput, sanomalehdet, kausijulkaisut, esitteet, kirjat, paperikauppatavarat, kirjoitustarvikkeet, osoitekirjat, päiväkirjat, henkilökohtaiset muistiot, valokuvat, julisteet, pelikortit, onnittelukortit, postikortit, kartat, kuvat”
—
luokka 35: ”Mainonta, mainokset, suhdetoiminta; markkinointi ja myynninedistämispalvelut; hotellinjohto”
—
luokka 42: ”Hotellit, hotellivaraukset, ravintolat, kahvila-ravintolat, yleiset ruokapaikat, baarit, pitopalvelu; juomien ja ruokien toimittaminen välitöntä kulutusta varten”.
EU-tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 3.11.1997 ilmestyneessä Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 26/1997. Hakemuksen kohteena ollut tavaramerkki rekisteröitiin 9.7.1998 numerolla 115824.
Väliintulija rekisteröitiin EUIPO:hon vuonna 2006 riidanalaisen tavaramerkin haltijaksi.
Kantaja teki 31.7.2009 EUIPO:lle vaatimuksen riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamisesta kaikkien tavaroiden ja palveluiden osalta, joille se on rekisteröity. Kyseisen vaatimuksen tueksi esitetyt mitättömyysperusteet ovat ne, joista säädetään ensinnäkin asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa siltä osin kuin EU-tavaramerkki rekisteröitiin väitetysti vilpillisessä mielessä ja toiseksi asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, luettuna yhdessä Italian teollisoikeuslain (Codice della Proprietà Industriale, jäljempänä CPI) 8 §:n 3 momentin kanssa, siltä osin kuin mainitulla tavaramerkillä väitetysti loukattiin tunnetun henkilön nimeä eli nimeä Cipriani, jonka tunnettuus liittyy läheisesti kantajan henkilöön kulttuurihenkilönä, jonka ravintolatoiminta on maailmanlaajuisesti tunnettua.
Mitättömyysosasto hylkäsi mitättömyysvaatimuksen 29.11.2011 tekemällään päätöksellä. Ensimmäiseksi se katsoi, että asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvaa mitättömyysvaatimusta ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska kansallinen tuomioistuin, joka on toimivaltainen EU-tavaramerkkejä koskevissa asioissa, oli jo lausunut samasta kysymyksestä lopullisesti. Toiseksi se katsoi, että luokkaan 42 kuuluvien hotelli- ja ravintolapalveluiden sekä niihin liittyvien palveluiden osalta kantaja oli riidanalaisen tavaramerkin käytöstä tietoisena sallinut sen yli viiden vuoden ajan CPI:n 28 §:ssä tarkoitetulla tavalla. Se päätteli tästä, että mainittujen palveluiden osalta mitättömyysvaatimus oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se perustui saman asetuksen 53 artiklan 2 kohdan a alakohtaan. Kolmanneksi mitättömyysosasto hylkäsi mitättömyysvaatimuksen luokkaan 16 kuuluvien tavaroiden ja luokkaan 35 kuuluvien palveluiden osalta, siltä osin kuin vaatimus perustui tämän asetuksen 53 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa, koska kantajan oikeutta nimeen ei ollut loukattu.
Kantaja valitti mitättömyysosaston päätöksestä 27.1.2012 EUIPO:hon asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla.
EUIPO:n neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen 14.3.2014 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Ensimmäiseksi valituslautakunta katsoi asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvasta mitättömyysvaatimuksesta, ettei vilpillistä mieltä ollut. Tältä osin se katsoi, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä ja sen jälkeen väliintulija itse ”johtivat [Hotel Cipriania]” 1960-luvulta asti ja että tämä viimeksi mainittu oli 9.12.1971 numerolla 254410 Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen luokkiin 29, 30, 32, 33 ja 42 kuuluvia tavaroita ja palveluita varten rekisteröidyn italialaisen sanamerkin CIPRIANI haltija. Valituslautakunta totesi, ettei kantaja ollut riitauttanut tätä tavaramerkkiä. Näin ollen EU-tavaramerkin rekisteröinnin hakeminen sellaista toimintaa varten, jota oli harjoitettu useiden vuosien ajan täysin laillisesti, ei merkinnyt sen mukaan missään tapauksessa vilpillistä toimintaa. Lisäksi se täsmensi, että High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionin (alioikeus (Englanti ja Wales), Chancery-osasto, Yhdistynyt kuningaskunta) 9.12.2008 antama tuomio (jäljempänä vuoden 2008 tuomio) perustui kattaviin, selkeisiin ja vakuuttaviin perusteluihin, ja että se viittasi tähän kansalliseen ratkaisuun vaikkei se ollut sitova.
Toiseksi valituslautakunta hylkäsi mitättömyysvaatimuksen siltä osin kuin se perustui asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa. Ensimmäiseksi se katsoi, että kantajan esittämät todisteet olivat vain asiakirjoja, joissa häneen viitattiin yhteen liitetyllä etunimellä ja sukunimellä eli nimellä Arrigo Cipriani, ja että sukunimi Cipriani ei yksin riittänyt yksilöimään henkilöä, joihin näissä todisteissa viitattiin. Valituslautakunta katsoi tämän perusteella, ettei riidanalaisella tavaramerkillä loukattu kantajan nimeä, koska kantaja saattoi vedota vain siihen, että nimi Arrigo Cipriani oli tunnettu. Toiseksi se katsoi, että CPI:n 8 §:n 3 momentilla pyrittiin estämään, että kolmannet käyttävät yleisesti tunnetun henkilön nimeä väärin, ja että tätä säännöstä ei voitu soveltaa silloin kun samanniminen henkilö oli hakenut tavaramerkin rekisteröintiä. Koska käsiteltävässä asiassa väliintulijan oikeudellinen edeltäjä oli Giuseppe Ciprianin eli kantajan isän laillinen oikeudenhaltija, ei kyseessä ollut CPI:n 8 §:n 3 momentissa tarkoitettu tilanne. Kolmanneksi kantaja ei osoittanut, säänneltiinkö Italian oikeudessa tapausta, jossa kahdella henkilöllä on sama sukunimi ja tapausta, jossa nimestä, johon oli vedottu, oli tullut tunnettu sen jälkeen, kun riidanalaista merkkiä oli ryhdytty käyttämään kaupankäynnissä, ja jos säänneltiin, millä tavoin.
Viimeiseksi valituslautakunta katsoi, ettei näin ollen ollut aiheellista tarkastella, oliko kantaja hyväksynyt sen, että väliintulija käytti riidanalaista tavaramerkkiä, tai oliko hänen mitättömyysvaatimuksensa jätettävä tutkimatta siltä osin kuin väliintulijan väitettyä vilpillistä mieltä koskevasta kysymyksestä oli tullut lainvoimainen sen vuoksi, että se ratkaistiin vuoden 2008 tuomiossa.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
julistaa riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi kaikkien tavaroiden ja palveluiden osalta, joita varten ne on rekisteröity
—
toissijaisesti julistaa riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi kaikkien muiden tavaroiden ja palveluiden paitsi ”hotellipalveluiden” ja ”hotellivarauspalveluiden” osalta, tai
—
vielä toissijaisemmin julistaa riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi sellaisten palveluiden osalta kuten ”ravintolat, kahvila-ravintolat, yleiset ruokapaikat, baarit, pitopalvelu, juomien ja ruokien toimittaminen välitöntä kulutusta varten”, tai
—
vielä toissijaisemmin palauttaa asian EUIPO:hon, jotta tämä viimeksi mainittu julistaa riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi
—
määrää kaikki hänelle tässä menettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut korvattaviksi kokonaisuudessaan.
EUIPO ja väliintulija vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan a alakohdan, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa, rikkomiseen ja toinen saman asetuksen 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ensin on syytä tutkia toinen kanneperuste.
Toinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista
Kantaja katsoo, että riidanalainen päätös on virheellinen siltä osin kuin valituslautakunta katsoi, ettei riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintiä koskevaa hakemusta jätetty asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetussa vilpillisessä mielessä.
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
On muistutettava, että EU-tavaramerkkijärjestelmä perustuu asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohtaan kirjatulle periaatteelle, jonka mukaan yksinoikeus myönnetään ensimmäiselle hakijalle. Tämän periaatteen mukaisesti tavaramerkki voidaan rekisteröidä EU-tavaramerkiksi vain siinä tapauksessa, että tätä ei estä aikaisempi tavaramerkki, joka voi olla muun muassa EU-tavaramerkki, jäsenvaltiossa tai Beneluxin teollisoikeuksien virastossa rekisteröity tavaramerkki, tavaramerkki, jonka kansainvälinen rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa, tai tavaramerkki, joka on rekisteröity Euroopan unionissa voimassa olevien kansainvälisten järjestelyjen mukaisesti. Sitä vastoin – tämän rajoittamatta asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan mahdollista soveltamista – ainoastaan se, että kolmas osapuoli käyttää rekisteröimätöntä tavaramerkkiä, ei ole esteenä saman tai samankaltaisen tavaramerkin rekisteröimiselle yhteisön tavaramerkiksi samoja tai samankaltaisia tuotteita tai palveluita varten (ks. tuomio 11.7.2013, SA.PAR. v. SMHV – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 28.1.2016, Gugler France v. SMHV – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, ei julkaistu,
EU:T:2016:44
,
kohta).
Tämän periaatteen soveltamiseen vaikuttaa erityisesti asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta, jonka mukaan EU-tavaramerkki julistetaan mitättömäksi EUIPO:lle tehdyn vaatimuksen tai loukkauskanteeseen kohdistuvan vastakanteen perusteella, jos hakija on jättänyt tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen vilpillisessä mielessä. Tähän perusteeseen vetoavan hakijan, joka vaatii tavaramerkin julistamista mitättömäksi, on näytettävä toteen ne olosuhteet, joiden perusteella voidaan päätellä, että EU-tavaramerkin haltija jätti kyseisen tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen vilpillisessä mielessä (ks. tuomio 26.2.2015, Pangyrus v. SMHV – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:115
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua vilpittömän mielen käsitettä ei ole määritelty, rajattu tai edes kuvailtu millään tavoin unionin lainsäädännössä (tuomio 1.2.2012, Carrols v. SMHV – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
kohta).
On todettava, että 11.6.2009 annetussa tuomiossa Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) unionin tuomioistuin esitti useita täsmennyksiä siitä, miten vilpillisen mielen käsitettä, sellaisena kuin siitä on säädetty asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, on tulkittava.
Unionin tuomioistuimen mukaan arvioitaessa sitä, onko hakija vilpillisessä mielessä asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on otettava huomioon kaikki kyseiseen tapaukseen liittyvät merkitykselliset tekijät, jotka olivat olemassa jätettäessä hakemus merkin rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi, ja etenkin ensinnäkin se, että hakija tietää tai hänen pitäisi tietää, että kolmas käyttää vähintään yhdessä jäsenvaltiossa samalle tai samankaltaiselle tavaralle samaa merkkiä tai samankaltaista merkkiä, joka on sekoitettavissa merkkiin, jonka rekisteröimistä haetaan, toiseksi hakijan aikomus estää tätä kolmatta jatkamasta tällaisen merkin käyttöä, ja kolmanneksi sen oikeudellisen suojan aste, joka kolmannen merkillä ja rekisteröitäväksi haetulla merkillä on (tuomio 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen 11.6.2009 antamassaan tuomiossa Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
kohta) käyttämästä muotoilusta käy kuitenkin ilmi, että kohdassa luetellut tekijät ovat vain esimerkkejä sellaisista seikoista, jotka voidaan ottaa huomioon, kun arvioidaan tavaramerkin hakijan mahdollista vilpillistä mieltä hakemusta jätettäessä (ks. tuomio 26.2.2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:115
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on todettava, että asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisessa kokonaisvaltaisessa arvioinnissa voidaan ottaa huomioon myös riidanalaisen merkin alkuperä ja käyttö sen luomisesta alkaen sekä kaupallinen logiikka, johon sisältyy hakemus tämän merkin rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi sekä kyseistä rekisteröintihakemusta koskevien tapahtumien aikajärjestys (ks. tuomio 26.2.2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:115
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 11.7.2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
,
kohta).
Se, onko riidanalainen päätös laillinen siltä osin kuin valituslautakunta päätyi katsomaan siinä, että riidanalaista tavaramerkkiä koskevaa rekisteröintihakemusta ei jätetty vilpillisessä mielessä, on tutkittava muun muassa edellä olevien seikkojen valossa.
Alustavasti on todettava, että on kiistatonta, että väitetystä vilpillisestä mielestä on esitettävä näyttöä riidanalaisen tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen toimittamisen ajankohtana eli 1.4.1996 (jäljempänä merkityksellinen päivä).
Tämä kanneperuste koostuu kahdesta osasta, joista ensimmäinen koskee riidanalaisen päätöksen niiden perusteluiden suppeutta, jotka liittyvät asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvan mitättömyysvaatimuksen arviointiin ja toinen virheellistä arviota, jonka valituslautakunta teki väliintulijan oikeudellisen edeltäjän vilpillisestä mielestä.
Ensimmäinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen niiden perusteluiden suppeutta, jotka koskevat asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvan mitättömyysvaatimuksen arviointia
Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat suppeat siltä osin kuin ne koskevat asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvan mitättömyysvaatimuksen arviointia, ja tästä on katsottava, että vaikka riidanalaisen päätöksen perusteluiden todetaan olevan suppeat, sen ei voida katsoa merkitsevän niiden puutteellisuutta.
On nimittäin muistutettava, että asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan mukaisesti EUIPO:n on perusteltava päätöksensä. Tästä myös SEUT 296 artiklasta seuraavasta perusteluvelvollisuudesta on olemassa vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen laatijan päättely siten, että yhtäältä ne, joita toimi koskee, voivat käyttää tehokkaasti oikeuttaan vaatia tuomioistuinten harjoittamaa valvontaa riidanalaisen päätöksen osalta, ja siten, että toisaalta unionin tuomioistuimet voivat tutkia päätöksen laillisuuden (ks. tuomio 12.2.2015, Vita Phone v. SMHV (LIFEDATA),
T‑318/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:96
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ks. myös vastaavasti tuomio 13.12.2011, Meica v. SMHV – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, ei julkaistu,
EU:T:2011:733
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin todettava, että riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta arvioi asian olosuhteita ja vastasi kantajan esittämiin väitteisiin.
Näin ollen kun valituslautakunta omaksui saman kaupallisen logiikan kuin väliintulijan oikeudellinen edeltäjä, joka oli jo täysin samanlaisen kansallisen sanamerkin haltija, se hylkäsi kantajan väitteet, joiden mukaan kyseinen oikeudellinen edeltäjä pyrki aiheuttamaan hänelle haittaa ja hyötymään siitä, että nimi Cipriani on tunnettu.
Lisäksi kun valituslautakunta viittasi nimenomaisesti vuoden 2008 päätökseen, se hylkäsi kantajan väitteet väliintulijan oikeudellisen edeltäjän väitetystä pyrkimyksestä hyötyä siitä, että hän oli tunnettu sekä väitteet, jotka koskivat neuvotteluita Yhdysvalloissa, koska mainitussa päätöksessä vastattiin samankaltaisiin väitteisiin ilman, että valituslautakunnan tarvitsi toistaa tämän päätöksen perusteluita.
Tältä osin, toisin kuin kantaja antaa ymmärtää, riidanalaisen päätöksen ne perustelut eivät ole miltään osin ristiriitaiset, jotka koskevat vuoden 2008 päätöksen huomioon ottamista valituslautakunnassa. Ilman, että vaikutetaan kysymykseen siitä, voiko tämä viimeksi mainittu päätös merkitä mitättömyysvaatimuksen tutkimatta jättämistä siltä osin kuin se perustui asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan, koska se oli tehnyt lainvoimaisen päätöksen siitä, toimiko väliintulijan oikeudellinen edeltäjä vilpillisessä mielessä, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että vaikka kansallisten viranomaisten päätökset eivät sido EUIPO:ta, se voi kuitenkin ottaa nämä viimeksi mainitut päätökset huomioon kyseisen asian tosiseikkojen arvioinnissa indisioina, ilman että ne olisivat velvoittavia tai ratkaisevia (ks. tuomio 18.3.2016, Karl-May-Verlag v. SMHV – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen valituslautakuntaa ei voida arvostella siitä, että se viittasi riidanalaisessa päätöksessä vuoden 2008 päätökseen.
Edellä todetusta seuraa, että asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvan mitättömyysvaatimuksen arvioinnin osalta riidanalaisen päätöksen perustelut ovat oikeudellisesti riittävät. Näin ollen tämän kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
Toinen osa, joka koskee valituslautakunnan virheellistä arviota väliintulijan oikeudellisen edeltäjän vilpillisestä mielestä
Kantaja katsoo, että valituslautakunta totesi virheellisesti, ettei väliintulijan oikeudellinen edeltäjä toiminut merkityksellisenä päivänä vilpillisessä mielessä.
–
Aikaisemman italialaisen sanamerkin CIPRIANI huomioon ottaminen ja väliintulijan oikeudellisen edeltäjän väitetty aikomus hyötyä siitä, että nimi Cipriani ja kantajan nimi ovat tunnettuja
Todetakseen, ettei merkityksellisenä päivänä ollut asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista vilpillistä mieltä, valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 32 kohdassa, että mainittu oikeudellinen edeltäjä ja tämän jälkeen väliintulija itse olivat ”johtaneet [Hotel Cipriania]” 1960-luvulta saakka ja että tämä viimeksi mainittu oli 9.12.1971”luokkiin 29, 30, 32, 33 ja 42” rekisteröidyn italialaisen sanamerkin CIPRIANI, jota ei ole riitautettu, haltija. Se katsoi näin ollen, että EU-tavaramerkin rekisteröinnin hakeminen toiminnalle, jota oli harjoitettu useiden vuosien ajan täysin laillisesti, ei merkinnyt vilpillistä toimintaa.
Kantaja kiistää valituslautakunnan arvion ja väittää, että vilpillinen mieli on osoitettava yksittäistapauksen sellaisten olosuhteiden mukaan, jotka voivat tuoda esille tavaramerkin rekisteröinnin hakijan vilpillisen mielen, vaikka tämä rekisteröinti liittyy laillisesti harjoitettuun toimintaan. Käsiteltävässä asiassa väliintulijan oikeudellinen edeltäjä aikoi kantajan mukaan estää hänen toimintansa itsenäisten ravintoloiden sektorilla ja saada haltuunsa rekisteröidyn tavaramerkin, johon hän voi vedota, kuten se tässä asiassa teki, saattaakseen vireille kantajaa ja hänen perhettään vastaan tuomioistuinmenettelyitä ja hallinnollisia menettelyitä, jotka koskevat heidän toimintaansa mainitulla sektorilla. Lisäksi se aikoi kantajan mukaan hyötyä siitä, että merkityksellisenä päivänä nimi Cipriani oli tunnettu tällä sektorilla.
Näitä kantajan väitteitä ei voida hyväksyä.
Ensimmäiseksi on nimittäin todettava, että – kuten valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 32 kohdassa – kantaja ei aseta kyseenalaiseksi sitä seikkaa, että merkityksellisenä päivänä väliintulijan oikeudellinen edeltäjä oli jo toisen CIPRIANI-tavaramerkin eli sen italialaisen sanamerkin CIPRIANI haltija, jota koskeva hakemus toimitettiin 12.12.1969 ja rekisteröitiin 9.12.1971 numerolla 254410 muun muassa ”hotelleja, ravintoloita, baareja, kahvila-ravintoloita, snackbaareja ja ruokapaikkoja” varten (ks. edellä 4 kohta). Kantaja vahvisti istunnossa, ettei hän ollut riitauttanut tämän tavaramerkin rekisteröintiä eikä käyttämistä.
On kuitenkin katsottava, että oikeuskäytännön mukaan kansallisen tavaramerkin nauttiman suojan laajentaminen rekisteröimällä se EU-tavaramerkiksi on osa yrityksen tavanomaista kaupallista strategiaa (ks. tältä osin tuomio 1.2.2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
,
kohta ja tuomio 14.2.2012, Peeters Landbouwmachines v. SMHV – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
,
kohta). Näin ollen voidaan katsoa, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemus oli osa väliintulijan oikeudellisen edeltäjän kaupallista strategiaa.
Kantaja väittää tosin, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä, joka toimi yksinomaan hotellialalla, toimi vilpillisessä mielessä, koska se haki riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintiä aikomatta kantajan mukaan käyttää sitä muita kuin hotellipalveluita varten, muun muassa itsenäisten ravintoloiden palveluita varten. Tämä kantajan väite on kuitenkin hylättävä. Väliintulijan tavoin on nimittäin todettava, että on kiistatonta, että mainittu oikeudellinen edeltäjä tarjosi merkityksellisenä päivänä ravintolapalveluita paitsi hotellin asiakkaille, myös muille asiakkaille. Näin ollen asian olosuhteista ei käy ilmi, ettei tällä oikeudellisella edeltäjällä ollut tänä samana päivänä aikomusta käyttää riidanalaista tavaramerkkiä sellaisia ravintolapalveluita varten, joita varten rekisteröintiä oli haettu. Lisäksi kantaja ei ole esittänyt mitään seikkoja sen väitteensä tueksi, jonka mukaan saman oikeudellisen edeltäjän ainoa aikomus oli estää hänen toimintansa itsenäisten ravintoloiden sektorilla.
Lopuksi sen seikan perusteella, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä haki rekisteröintiä luokkaan 42 kuuluvia palveluita varten, mutta myös luokkaan 16 kuuluvia tavaroita ja luokkaan 35 kuuluvia palveluita varten, ei voida katsoa, että se pyrki muuhun tavoitteeseen kuin toimintojensa kaupalliseen ja ennakoitavissa olevaan kehittämiseen.
Toiseksi kantaja väittää, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä aikoi käyttää hyväkseen sitä, että hän oli tunnettu jäljittelemällä hänen hankkeitaan ja hyötyä siitä, että nimi Cipriani oli merkityksellisenä päivänä tunnettu ravintolapalveluiden sektorilla. Kantajan mukaan tämän vahvistaa muun muassa se seikka, että oikeudellinen edeltäjä avasi jo vuonna 1979 Lontoossa (Yhdistynyt kuningaskunta) Harry’s Bar ‑nimisen baarin, joka kantajan mukaan oli nimeltään ja tyyliltään jäljitelmä kantajan omistamasta Harry’s Barista, joka sijaitsi Venetsiassa (Italia). Tältä osin on todettava, että jos sen oletetaan pitävän paikkansa, tämä kantajan mukaan vuonna 1979 tapahtunut avaaminen tapahtui paljon ennen merkityksellistä päivää. Kantaja ei kuitenkaan ole esittänyt syytä, jonka vuoksi tämän Lontoossa sijaitsevan baarin olemassaolon perusteella voitaisiin katsoa, että tämä oikeudellinen edeltäjä oli toiminut vilpillisessä mielessä kyseisenä päivänä eli noin 16 vuotta myöhemmin. Jos oletetaan, että kantaja aikoo väittää, että sama oikeudellinen edeltäjä aikoi toistuvasti hyötyä siitä, että hän ja nimi Cipriani olivat tunnettuja ylläpitämällä sekaannusta hänen ja itsensä välillä ja että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemus oli Lontoossa sijaitsevan baarin perustamisen lisäksi jälleen esimerkki siitä, että oikeudellinen edeltäjä halusi hyötyä siitä, että hän oli tunnettu ja merkitsi täten vilpillistä toimintaa, tällä väitteellä ei voi olla minkäänlaista vaikutusta arvioon siitä, toimiko oikeudellinen edeltäjä vilpillisessä mielessä riidanalaisen tavaramerkin eli sanamerkin CIPRIANI rekisteröimisen yhteydessä. Kuten edellä 44 kohdassa todetaan, on kiistatonta, että tämän tavaramerkin rekisteröimistä haettiin vaikka kyseessä oleva oikeudellinen edeltäjä oli täysin saman, muun muassa baareja varten rekisteröidyn sellaisen kansallisen tavaramerkin haltija, jota kantaja ei ole koskaan riitauttanut.
Jos kantaja kuitenkin vastusti kansallisen tavaramerkin CIPRIANI rekisteröintiä tai käyttöä ja kun väliintulijan oikeudellinen edeltäjä päätti tästä vastustamisesta huolimatta hakea saman merkin rekisteröimistä EU-tavaramerkiksi, nämä seikat olisivat mahdollisesti voineet johtaa pohtimaan, toimiko kyseinen oikeudellinen edeltäjä merkityksellisenä päivänä vilpillisessä mielessä. Sitä vastoin koska aikaisempaa italialaista tavaramerkkiä CIPRIANI ei ole riitautettu vaikka riidanalainen tavaramerkki muodostuu samasta sanaosasta, joka lisäksi oli tämän oikeudellisen edeltäjän nimessä, ei voida hyväksyä, että sen perusteella, että tämä viimeksi mainittu avasi Lontoossa Harry’s Bar ‑nimisen baarin, voidaan katsoa, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen jättäessään oikeudellinen edeltäjä toimi siten, että se pyrki hyötymään siitä, että nimi Cipriani ja kantaja olivat tunnettuja.
Näin ollen kantajan väitteillä ei voida kyseenalaistaa valituslautakunnan arviota, jonka mukaan väliintulijan oikeudellinen edeltäjä halusi laajentaa kansallisen tavaramerkkinsä suojaa unioniin, mitä ei voida rinnastaa vilpilliseen toimintaan merkityksellisenä päivänä.
–
Vuoden 2008 tuomioon tehty viittaus
Todetakseen, ettei väliintulijan oikeudellinen edeltäjä toiminut merkityksellisenä päivänä vilpillisessä mielessä, valituslautakunta täsmensi riidanalaisen päätöksen 33 kohdassa, että vuoden 2008 tuomiossa tukeuduttiin kattaviin, selkeisiin ja vakuuttaviin perusteluihin ja että se viittasi tähän kansalliseen ratkaisuun siitä huolimatta, ettei se ollut sitova.
Kantaja kiistää tulkinnan, jonka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division teki vuoden 2008 tuomiossa vuoden 1967 sopimuksen, joka koskee väliintulijan oikeudellisen edeltäjän oikeutta käyttää nimeä Cipriani osakkeiden luovuttamisen jälkeen, 3.1 lausekkeesta (ks. edellä 3 kohta). Kantaja väittää tältä osin, että kyseisen lausekkeen tulkinnat, joissa päätellään vain siinä mainitusta sanasta ”yksinomainen”, että oikeudet nimeen Cipriani on siirretty rajoittamattomaksi ajaksi kaikkia tuote- ja palvelusektoreita varten, ovat ilmeisellä tavalla ristiriidassa sen erityisen ja nimenomaisen lausekkeen kanssa, jossa mainitulle oikeudelliselle edeltäjälle myönnetään tätä nimeä koskeva yksinoikeus, joka on tiukasti rajoitettu sekä viiden vuoden jaksoon että hotellisektoriin. Hän katsoo, että asianosaisten toiminta kyseisen sopimuksen allekirjoittamista seuranneiden vuosien aikana tukee hänen tulkintaansa tästä lausekkeesta. Hänen mukaansa tämä oikeudellinen edeltäjä toimi näin ollen vilpillisessä mielessä riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintiä hakiessaan, vaikka sillä oli hyvin tiedossaan täsmälliset rajat, joita sovelletaan sen oikeuteen käyttää tämän sopimuksen mukaisesti nimeä Cipriani.
Alustavasti on muistutettava, että edellä 38 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti vuoden 2008 tuomio voitiin ottaa huomioon asian tosiseikkojen arvioimisen yhteydessä.
Ensimmäiseksi on todettava, että vaikka valituslautakunta ei viitannut vuoden 2008 tuomion perusteluiden tiettyihin osiin, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division katsoi tässä tuomiossa – toisin kuin väliintulija –, että vuoden 1967 sopimus oli huomioon otettava merkityksellinen tekijä sen tarkastelemisessa, toimiko väliintulijan oikeudellinen edeltäjä vilpillisessä mielessä riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintiä hakiessaan.
Toiseksi on täsmennettävä, että vuoden 1967 sopimuksen 3 lausekkeen, jonka otsikko on ”Muut määräykset”, sanamuoto on seuraava:
”3.1 –
Te [Giuseppe Cipriani] hyväksytte, että [väliintulijan oikeudellinen edeltäjä] ja […] Asolossa [(Italia)] sijaitseva hotelli Villa Cipriani voiva[t] säilyttää nykyisen nimensä ja että yleensä [nämä] voivat käyttää yksinoikeudella nimeä Cipriani ja näin myös sen jälkeen, kun teillä ja perheellänne ei enää ole taloudellista intressiä [mainittuun oikeudelliseen edeltäjään] ja vaikka te […] tai poikanne ette ole enää jäseninä [tämän oikeudellisen edeltäjän] hallintoneuvostossa. Sitoudutte myös siihen, ettette perusta ja että valvotte, ettei kukaan perheenjäsenistänne pyri perustamaan viiden vuoden ajan tämän sopimuksen päiväyksestä uusia yrityksiä, jotka käyttävät nimeä Cipriani tai jotka voivat houkutella millä hyvänsä tavalla [saman oikeudellisen edeltäjän] tai hotelli Villa Cipriani asiakkaita ilman [Stondon, Ondale and Patmore Companyn] suostumusta. Lisäksi oikeudenhaltijanne ja te itse sekä kaikki henkilöt, joilla on tähän pätevä syy, voitte jatkaa nimen Cipriani käyttämistä Torcellossa [(Italia)] sijaitsevaa Locanda Cipriania varten.
3.2 –
Me [eli Stondon, Ondale and Patmore Company] sitoudumme olemaan perustamatta ilman suostumustanne viiden vuoden ajan uusia yrityksiä, jotka käyttävät nimeä Cipriani.
3.3 –
Lupaamme tehdä parhaamme taataksemme tulevaisuudessa [asianomaisen oikeudellisen edeltäjän] ja hotelli Villa Ciprianin huipputason ja asiakkailleen tarjoaman korkealaatuisen palvelun.”
Toisin kuin kantaja väittää, on todettava, että minkään seikan perusteella ei voida katsoa, että High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionin vuoden 1967 sopimuksen 3.1 lausekkeesta tekemä tulkinta on ristiriidassa sopimuksen tulkitsemista varten yleisesti tunnustettujen sääntöjen kanssa ja erityisesti sen kanssa, että sopimuspuolten aikomus otetaan huomioon (Italian siviililain (Codice civile) 1362 §), sen kanssa, että lausekkeita tulkitaan kokonaisvaltaisesti (Italian siviililain 1363 §) ja sen kanssa, että sopimus on säilytettävä (Italian siviililain 1367 §).
Kuten High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division vuoden 2008 tuomiossa arvioi, on katsottava, että vuoden 1967 sopimuksen 3.1 lausekkeen osa, jonka mukaan ”yleisesti ottaen [väliintulijan oikeudellisella edeltäjällä] ja hotelli Villa Ciprianilla oli yksinoikeus käyttää nimeä Cipriani”, merkitsi, kun sitä tulkitaan yhdessä kyseisen sopimuksen 3.2 lausekkeen kanssa, että näillä kahdella yksiköllä oli tämän sopimuksen nojalla kolmansiin osapuoliin nähden yksinoikeus käyttää mainittua nimeä nimen osana kaikessa hotellitoiminnassa ja saman sopimuksen tekemisestä alkavan viiden vuoden jakson (jäljempänä viiden vuoden jakso) päätyttyä muissa toiminnoissa, muun muassa ravintolatoiminnassa.
On nimittäin todettava, että kyseisen sopimuksen 3.1 ja 3.2 lausekkeeseen lisättiin kaksi samankaltaista määräystä, jotka koskevat vuoden 1967 sopimuksen kummankin osapuolen toimintoihin tehtyjä rajoituksia ja nimen Cipriani käyttämistä viiden vuoden ajan. Ensin mainitun, tämän sopimuksen 3.1 lausekkeen määräyksen nojalla Giuseppe Ciprianille ja hänen perheelleen asetettiin tämän jakson ajaksi velvollisuus olla perustamatta uusia yrityksiä, jotka käyttävät nimeä Cipriani tai jotka voivat houkutella millä hyvänsä tavalla väliintulijan oikeudellisen edeltäjän tai hotelli Villa Ciprianin asiakkaita. Tämä kielto ei siis koskenut vain uusien hotellien perustamista vaan myös ravintoloita, koska ne saattoivat olla kilpailevassa asemassa Giuseppe Ciprianin omistuksessa olleiden oikeudellisen edeltäjän osakkeiden ostajan hotellin ravintolan kanssa. Kyseisen sopimuksen 3.2 lausekkeessa olevan toisen määräyksen nojalla mainitulle ostajalle asetettiin velvollisuus olla perustamatta viiden vuoden ajan uusia yrityksiä, jotka käyttävät nimeä Cipriani, esimerkiksi hotelleja tai ravintoloita.
Viiden vuoden jakson päätyttyä vuoden 1967 sopimuksen lausekkeista 3.1 ja 3.2 seuraa sitä vastoin, että sekä Giuseppe Ciprianin omistuksessa olleiden väliintulijan oikeudellisen edeltäjän osakkeiden ostaja että Giuseppe Cipriani perheineen saattoivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti perustaa uusia yrityksiä ja käyttää nimeä Cipriani. Edellä 56 kohdassa muistutettujen sopimusten tulkintaa koskevien sääntöjen mukaisesti ei ole mitään syytä tulkita kyseisen sopimuksen 3.1 lauseketta, joka koskee Giuseppe Cipriania perheineen, siten, että heille oli viiden vuoden jakson jälkeen sallittua perustaa minkä tyyppinen yritys tahansa ja käyttää nimeä Cipriani, vaikka edellä mainitulla ostajalla ja oikeudellisella edeltäjällä oli oikeus avata nimeä Cipriani käyttäen vain hotelleja tai hotellien ravintoloita eikä esimerkiksi baareja tai hotellien ulkopuolisia ravintoloita.
Lisäksi siltä osin kuin on kyse kantajan väitteestä, jonka mukaan nimen Cipriani sisältävien nimien käyttämistä koskevan vuoden 1967 sopimuksen 3.1 lausekkeen ainoa tavoite ja ainoa vaikutus oli, että väliintulijan oikeudelliselle edeltäjälle sallittiin nimien Hotel Cipriani ja Hotel Villa Cipriani käyttäminen hotellitoiminnassaan, on todettava, että kuten High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division vuoden 2008 tuomiossa katsoi, tällainen tulkinta on epäjohdonmukainen sen seikan kanssa, että kyseinen oikeudellinen edeltäjä ja hotelli Villa Cipriani saattoivat käyttää yksinoikeudella nimeä Cipriani eikä niiden kummankin koko nimeä. Lisäksi jos kyseistä lauseketta olisi tulkittava kantajan ehdottamalla tavalla, tämän lausekkeen kolmas osa, jonka mukaan ”[Giuseppe Cipriani] sitoutu[i] myös siihen, ettei hän perusta ja että hän valvoo, ettei kukaan [hänen] perheenjäsenistään pyr[kinyt] perustamaan viiden vuoden [jakson] ajan – – uusia yrityksiä, jotka käyttävät nimeä Cipriani tai jotka voivat houkutella millä hyvänsä tavalla [tämän oikeudellisen edeltäjän] tai hotelli Villa Ciprianin – – ilman [Giuseppe Ciprianin osakkeiden ostajan] suostumusta”, on tarpeeton.
Lisäksi vaikka kantaja väittää, että osapuolten toiminta kyseisen sopimuksen allekirjoittamisen jälkeisinä vuosina tukee hänen omaa tulkintaansa sen vuoksi, ettei väliintulijan oikeudellinen edeltäjä avannut Cipriani-nimistä ravintolaa yli 30 vuoteen sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen, on havaittava, että High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division korosti sitä, että Giuseppe Cipriani ja kantaja toimivat yli 30 vuoden ajan tavalla, joka oli johdonmukainen sen tulkinnan kanssa, jonka se teki vuoden 1967 sopimuksen 3.1 lausekkeesta, koska he eivät avanneet hotelleja tai ravintoloita, joiden koko nimi tai nimen osa on Cipriani, Italiassa tai muualla Euroopassa ennen vuotta 2000, jolloin Porto Cervon (Italia) ravintola Cipriani avattiin, mitä kantaja ei kiistä. Näin ollen sen perusteella, miten osapuolet toimivat kyseisen sopimuksen tekemisen jälkeen, ei voida johtaa ratkaisevaa tekijää tämän sopimuksen 3 lausekkeen tulkitsemista varten.
Lopuksi on todettava, että Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (muutoksenhakutuomioistuin (Englanti ja Wales) (siviiliasiain jaosto), Yhdistynyt kuningaskunta) vahvisti 24.2.2010 antamassaan ratkaisussa vuoden 2008 tuomion.
Edellä todetusta seuraa, että kantajan väitteet, jotka koskevat viittausta vuoden 2008 tuomioon, on hylättävä.
–
Tribunale civile di Venezian (Venetsian siviilituomioistuin) tuomion huomioon ottamatta jättäminen
Kantaja arvostelee valituslautakuntaa siitä, ettei se ottanut huomioon erästä Tribunale civile di Venezian (Italia) tuomiota, jossa kyseinen tuomioistuin esitti kantajan mukaan päinvastaisia toteamuksia kuin vuoden 2008 tuomiossa esitettiin katsoessaan, että ”vuoden 1967 sopimukseen – – ei sisäl[tynyt] minkäänlaista [häntä] ja [väliintulijan oikeudellista edeltäjää] koskevaa kieltoa käyttää nimeä ’Cipriani’ [kyseisen sopimuksen] 3.1 [lausekkeessa] määrätyn [viiden] vuoden määräajan päättymisen jälkeen”. Kantaja väittää, että nämä toteamukset ovat näin ollen nimenomaisesti ristiriidassa väliintulijan sen väitteen kanssa, jonka High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division hyväksyi ja jonka mukaan oikeus käyttää nimeä Cipriani siirrettiin oikeudelliselle edeltäjälle rajoittamattomaksi ajaksi kaikkia tavaroiden ja palveluiden luokkia varten, mikä merkitsi, että tämä viimeksi mainittu oli laillisesti rekisteröinyt nimen Cipriani EU-tavaramerkiksi.
Tältä osin on todettava, että vaikka kantaja viittaa asiakirjan numeroon, joka ei vastaa yhtäkään hänen unionin yleiseen tuomioistuimeen toimittamansa muistion liitettä, Tribunale civile di Venezian 15.7.2011 antama ratkaisu on liitetty EUIPO:ssa käydyn menettelyn hallinnolliseen asiakirja-aineistoon.
Tribunale civile di Venezian 15.7.2011 antaman ratkaisun otteista, joihin kantaja vetoaa, ei kuitenkaan käy ilmi ristiriitaa sen kanssa, miten vuoden 1967 sopimusta tulkittiin vuoden 2008 tuomiossa. Tribunale civile di Venezia nimittäin vain katsoi, että muun muassa kantajalle asetettu rajoitus, joka koski nimen Cipriani käyttämistä, päättyi viiden vuoden jakson jälkeen. Vuoden 2008 tuomiossa ei kuitenkaan mainittu, että tämä rajoitus pysyi voimassa tämän jakson jälkeen, ja High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionin päättelyistä seuraa, että mainitun jakson päättymisen jälkeen sekä väliintulijan oikeudellisella edeltäjällä ja tämän jälkeen väliintulijalla että Giuseppe Ciprianilla perheineen ja siis kantajalla oli oikeus käyttää nimeä Cipriani asiassa sovellettavien oikeussääntöjen mukaisesti (ks. edellä 57–60 kohta). Kantajan väite on näin ollen hylättävä.
–
Neuvottelut Yhdysvalloissa vuonna 1996
Kantaja vetoaa siihen, että väliintulija ja hän itse kävivät Yhdysvalloissa neuvotteluita, jotka olivat merkityksellisenä päiväyksenä kesken ja johtivat joitakin kuukausia myöhemmin vuonna 1997 liiketoimen allekirjoittamiseen. Yhdessäkään kantajan esittämässä perustelussa ei kuitenkaan täsmennetä, missä määrin nämä neuvottelut Yhdysvalloissa olisivat voineet vaikuttaa mainitun oikeudellisen edeltäjän toimintaan ja osoittivat osaltaan tämän toimineen merkityksellisenä päivänä vilpillisessä mielessä.
Kantaja tosin vetoaa lähinnä siihen, että kyseisten neuvotteluiden päätteeksi aiottiin vahvistaa, että väliintulijan oikeudellisen edeltäjän oikeus käyttää Yhdysvalloissa nimeä Cipriani on rajoitettu hotellialalle, mikä kantajan mukaan kannusti tätä viimeksi mainittua toimittamaan Euroopan unionissa riidanalaisen merkin tavaramerkiksi rekisteröimistä koskevan hakemuksen muita kuin hotellipalveluita varten. On kuitenkin todettava, että kantajan perustelut ovat tältä osin ristiriitaiset, koska hän väittää, että tämä rajoitus oli jo olemassa tämän oikeudellisen edeltäjän Euroopan unionissa harjoittamaa toimintaa varten (ks. edellä 52 kohta). Näin ollen jos oletetaan, että kyseessä olevalla oikeudellisella edeltäjällä oli merkityksellisenä päivänä tiedossaan tällainen mahdollinen rajoittaminen Yhdysvaltoihin, ei tämä rajoittaminen ollut omiaan vaikuttamaan hänen päätökseensä rekisteröidä riidanalainen tavaramerkki Euroopan unionissa, koska nämä neuvottelut päätettiin 4.4.1997 eli noin vuoden kyseisen päivän jälkeen. Jos tällainen rajoitus ei sitä vastoin koskenut oikeudellisen edeltäjän Euroopan unionissa harjoittamaa toimintaa sen vuoksi, että sellaisesta ei määrätty vuoden 1967 sopimuksessa, toisin kuin kantaja väittää, eivät nämä neuvottelut Yhdysvalloissa olleet myöskään omiaan vaikuttamaan asianomaisen oikeudellisen edeltäjän päätökseen rekisteröidä riidanalainen tavaramerkki. Näin ollen tämä väite on hylättävä.
–
Päätelmät
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valituslautakunta ei tehnyt mitään virhettä todetessaan riidanalaisen päätöksen 32 kohdassa, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä ei toiminut merkityksellisenä päiväyksenä vilpillisessä mielessä. Tämän kanneperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
Näin ollen tämä valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomista, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa
Kantaja katsoo lähinnä, että riidanalainen päätös on virheellinen siltä osin kuin valituslautakunta katsoi, ettei väliintulijalta voida kieltää nimen Cipriani käyttöä asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa.
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan väitteet.
Asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti EU-tavaramerkki julistetaan mitättömäksi EUIPO:lle tehdyllä vaatimuksella, jos sen käyttö voidaan kieltää muun aikaisemman oikeuden perusteella.
CPI:n 8 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Mikäli henkilöiden nimet, taiteellisessa, kirjallisessa, tieteellisessä, poliittisessa tai urheilullisessa yhteydessä käytetyt merkit, tapahtumien sekä voittoa tavoittelemattomien järjestöjen ja yhdistysten nimitykset ja merkit ja niille ominaisten tunnuskuvien erityispiirteet ovat laajalti tunnettuja, niiden rekisteröinti tavaramerkkinä on mahdollista ainoastaan niiden haltijalle tai tämän haltijan taikka – – suostumuksen saaneelle.”
Käsiteltävässä asiassa valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa, ettei CPI:n 8 §:n 3 momenttia sovelleta, koska kantajan henkilöä ei ollut yksilöity riittävällä tavalla ja koska riidanalaisella tavaramerkillä ei näin ollen loukattu hänen nimeään. Tältä osin se katsoi kyseisen päätöksen 26 kohdassa, että kantaja ei viitannut nimeen Arrigo Cipriani, vaan pelkästään sukunimeen Cipriani, vaikka riidanalainen tavaramerkki muodostui kyseisestä sukunimestä eikä siinä ollut yhtäkään muuta osaa, jonka avulla sen voitiin ajatella viittaavaan kantajan henkilöön. Valituslautakunnan mukaan kantaja olisi voinut enintään vedota siihen, että hänen etu- ja sukunimistään muodostuva koko nimensä eli Arrigo Cipriani – jonka rekisteröinti hänellä todennäköisesti oli oikeus kieltää – oli tunnettu.
Lisäksi valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 28 kohdassa, että CPI:n 8 §:n 3 momenttia oli välttämättä tulkittava siten, että siinä kiellettiin kaikenlainen toisen henkilön nimen luvaton käyttö, koska siinä nimenomaisesti säädettiin, että italialaisen tavaramerkin rekisteröimiseltä edellytetään suostumusta. Valituslautakunnan mukaan tällä säännöksellä pyrittiin estämään, että kolmannet käyttävät yleisesti tunnetun henkilön nimeä väärin, eikä sitä voitu soveltaa silloin kun samanniminen henkilö oli hakenut tavaramerkin rekisteröintiä. Koska väliintulijan oikeudellinen edeltäjä oli Giuseppe Ciprianin eli kantajan isän oikeudenhaltija, valituslautakunta katsoi, ettei käsiteltävässä asiassa ollut kyseessä CPI:n 8 §:n 3 momentissa tarkoitettu tilanne.
Lopuksi valituslautakunta korosti riidanalaisen päätöksen 29 kohdassa, että kantaja ei ollut osoittanut, säänneltiinkö Italian oikeudessa – ja jos säänneltiin, niin miten – tapausta, jossa kahdella henkilöllä on sama sukunimi ja jossa molemmat voivat jopa olla yleisesti tunnettuja joko samoilla tai erilaisilla taloudellisilla tai yhteiskunnallisilla toimialoilla. Oikeuskäytännössä kuitenkin katsotaan, että mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen esittäjän tehtävänä on esitellä asiassa sovellettavat kansalliset säännökset tai oikeuskirjallisuudessa todetut seikat. Käsiteltävässä asiassa on valituslautakunnan mukaan kiistatonta, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä ryhtyi käyttämään merkkiä Cipriani hotellin nimeävänä tavaramerkkinä ennen sitä päiväystä, josta alkaen kantaja saattoi katsoa tulleensa tunnetuksi oman toimintansa vuoksi. Näin ollen kantajan olisi pitänyt myös osoittaa, millä tavalla Italian oikeudessa säänneltiin tapausta, jossa nimi oli tullut tunnetuksi sen jälkeen, kun riidanalaista merkkiä oli ryhdytty käyttämään kaupankäynnissä. Valituslautakunta täsmensi tältä osin mainitun päätöksen 30 kohdassa, että väliintulija käytti ja saattoi jatkossakin käyttää tätä merkkiä sen vuoden 1967 sopimuksen mukaisesti, johon osapuolet viittasivat laajalti ja jossa sallittiin ”sanan ’cipriani’” käyttäminen väliintulijan palveluiden nimeämistä varten.
Alustavana huomautuksena on todettava, kuten valituslautakunta täsmensi riidanalaisen päätöksen 22 kohdassa, että on kiistatonta, että käsiteltävässä asiassa riidanalainen tavaramerkki voidaan julistaa mitättömäksi asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla, jos sen käyttö voidaan kieltää Italian oikeudessa CPI:n 8 §:n 3 momentissa suojatun nimeä koskevan oikeuden perusteella. Sitä ei myöskään ole kiistetty, että kyseisen nimeä koskevan oikeuden olemassaolo on tarkasteltava merkityksellisenä päivänä.
Ensimmäiseksi kantaja väittää, että toisin kuin valituslautakunta katsoi (riidanalaisen päätöksen 23–27 kohta), on virheellistä ja Italian oikeuden vastaista olettaa, että CPI:n 8 §:n 3 momentissa suojataan nimeä vain sen henkilön yksilöimisen tehtävän osalta, koska tämä merkitsisi, että mainittua säännöstä rikotaan vain, jos kolmannen toimenpide oli ”omiaan asettamaan [henkilön] henkilöllisyyden epäilyksenalaiseksi”. Kantajan mukaan tässä säännöksessä pyritään yksinomaan suojaamaan nimen kaupallista arvoa ja varaamaan nimen haltijalle mahdollisuus sen käyttöön.
Tämä kantajan väite on hylättävä, koska se perustuu riidanalaisen päätöksen virheelliselle tulkinnalle.
Valituslautakunta toteaa riidanalaisen päätöksen 27 kohdassa, että ”[k]oska nimeä koskevan oikeuden ainoa tarkoitus on yksilöidä kyseessä olevalla nimellä nimetty henkilö, tätä oikeutta voidaan loukata vain jos väitetty loukkaaminen on omiaan asettamaan (luonnollisen tai oikeus-) henkilön henkilöllisyyden epäilyksenalaiseksi”, ja tämä toteamus, jonka sanamuoto ei kieltämättä ole kovin onnistunut, on nähtävä asiayhteydessään.
Ensinnäkin valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 23 kohdassa, että koska mitättömyysvaatimus perustui yksinomaan henkilön nimeen, kantajan oli rajoituttava vaatimaan suojaa nimeen Cipriani kohdistuvia loukkauksia vastaan henkilönä, mitä kantaja ei ole kiistänyt. Valituslautakunta katsoi kyseisen päätöksen 24 kohdassa, että riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinnillä ei loukattu kantajan nimeä.
Tämän jälkeen valituslautakunta täsmensi riidanalaisen päätöksen 26 ja 28 kohdassa esitettyjen ja edellä 75 ja 76 kohdassa muistutettujen toteamusten lisäksi kyseisen päätöksen 29 kohdassa, että kantajan olisi pitänyt osoittaa, millä tavalla Italian oikeudessa säänneltiin tapausta, jossa nimestä oli tullut tunnettu sen jälkeen, kun riidanalaista merkkiä oli alettu käyttää kaupankäynnissä.
Lopuksi valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 30 kohdassa, että ”CPI:n 8 §:n 3 momentissa [pyrittiin] suojaamaan tunnettujen henkilöiden nimiä mielivaltaisilta rekisteröinneiltä siltä osin kuin kyseessä olevat henkilöt yksilöi[tii]n näillä nimillä ilman pienintäkään epäilystä”.
Kaikista näistä valituslautakunnan toteamuksista käy ilmi, että CPI:n 8 §:n 3 momentin mukaisesti se tarkasteli tavaramerkin rekisteröintiä koskevaa kysymystä siltä osin kuin tavaramerkillä voidaan loukata tunnettua nimeä. Lisäksi sen päättelyistä käy riittävän selvästi ilmi, että se viittasi suojaamiseen henkilön nimen kaupallista väärinkäyttöä vastaan eikä suojaamiseen henkilön henkilöllisyyden väärinkäyttöä vastaan.
Toiseksi kantaja väittää, että valituslautakunta katsoi virheellisesti, että yhtäältä CPI:n 8 §:n 3 momentin mukaisesti hän ei voinut vedota siihen, että sukunimi Cipriani on tunnettu vaan ainoastaan siihen, että hänen etu- ja sukunimensä yhdessä ovat tunnettuja ja että toisaalta tämä sukunimi ei viitannut hänen henkilöönsä.
Ensimmäiseksi kantaja väittää, että valintalautakunta katsoi CPI:n 8 §:n 3 momentista tekemänsä virheellisen tulkinnan vuoksi, että kantaja yksilöitiin nimen ja sukunimen yhdistelmällä, koska hän käytti nimenään tätä yhdistelmää, kun taas sukunimi Cipriani ei ollut riittävä yksilöimään häntä (riidanalaisen päätöksen 24–27 kohta). Hänen mukaansa tämän sukunimen suojaaminen on perusteltua ja jopa tarpeellista, koska tunnettuus on erottamaton osa sitä.
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että CPI:n 8 §:n 3 momentin mukaan merkin rekisteröintiä kansalliseksi italialaiseksi tavaramerkiksi koskeva hakemus hylätään jos nimi, jonka rekisteröintiä on haettu, on Italiassa tunnetun henkilön nimi ja jos kyseisen nimen haltija ei ole antanut suostumustaan kyseisen tavaramerkin rekisteröinnille.
On myös kiistatonta, että koska käsiteltävässä asiassa riidanalainen tavaramerkki on sanamerkki CIPRIANI, se voidaan julistaa mitättömäksi edellä 78 kohdassa muistutettujen säännösten mukaisesti, mikäli sillä loukataan nimeä Cipriani. Myöskään sitä ei ole kiistetty, että kyseinen nimi voi olla henkilön nimi ja että se on Italiassa tunnettu.
Lisäksi on muistutettava, että toisin kuin kantaja toteaa, valituslautakunta ei tulkinnut CPI:n 8 §:n 3 momenttia virheellisesti (ks. edellä 79–85 kohta).
Lopuksi on todettava, että valituslautakunta pyrki osoittamaan, muodostuiko riidanalainen tavaramerkki sellaisen tunnetun nimen rekisteröinnistä, johon kantaja voi vedota. Se katsoi tästä, että kantajan oli osoitettava, että hänen henkilönsä vuoksi nimi Cipriani on yksin käytettynä tunnettu, ainoastaan tästä nimestä muodostuvan riidanalaisen tavaramerkin kannalta. On todettava, että kantaja väitti mitättömyysvaatimuksensa tueksi esittämissään perusteluissa, että se, että kyseinen nimi on tunnettu, liittyy läheisesti hänen henkilöönsä. Se väitti lisäksi unionin yleiseen tuomioistuimeen toimittamissaan kirjelmissä ja istunnon aikana, että ”CPI:n 8 §:n 3 momentin tavoite o[li] täsmällisemmin ’taata haltijalle yksinoikeus saada kaupallista hyötyä siitä, että tietyt nimet ovat kuuluisia ja siis siitä, että niillä on kyky herättää mielikuvia, josta tulee kyky myydä tietyillä markkinoilla’”. Näin ollen jotta kantaja voi vedota nimeä koskevan oikeuden suojaan, josta säädetään CPI:n 8 §:n 3 momentissa ja estää kyseisen nimen ja siihen liittyvän kaupallisen arvon käytön, kuten valituslautakunta perustellusti katsoi riidanalaisen päätöksen 24, 26 ja 31 kohdassa, kantaja saattoi vedota siihen, että tämä nimi on tunnettu, vain sillä edellytyksellä, että yksin käytettynä sama nimi herättää välttämättä mielikuvan hänen henkilöstään.
Istunnon aikana kantaja tosin väitti unionin tuomioistuimen kysymykseen antamassaan vastauksessa, että koska nimi Cipriani on tunnettu sukunimenä, CPI:n 8 §:n 3 momenttia oli tulkittava siten, että kaikki hänen perheenjäsenensä, jotka käyttävät tätä sukunimeä, saattoivat vastustaa nimen Cipriani sisältävän tavaramerkin rekisteröintiä vetoamalla siihen, että nimi Cipriani on tunnettu. Seuraavaksi kantaja kuitenkin katsoi, että vain hänen isänsä ja hän itse saattoivat ryhtyä tämän perusteella toimenpiteisiin ja vedota siihen, että kyseessä oleva sukunimi on tunnettu, koska he tekivät siitä tunnetun. Nämä perustelut eivät ole kovin selkeät, ja lisäksi on katsottava, ettei kantaja ole esittänyt seikkoja, jotka ovat omiaan tukemaan CPI:n 8 §:n 3 momentin tällaista tulkintaa. Näin ollen tällaista tulkintaa ei voida hyväksyä, koska kantaja ei ole esittänyt tällaisia seikkoja vaikka hänen tehtävänään oli esittää EUIPO:lle todisteet sen kansallisen lainsäädännön sisällöstä, jonka soveltamista hän vaatii voidakseen kieltää riidanalaisen tavaramerkin käytön (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
kohta).
Toiseksi kantaja katsoo esittäneensä useita todisteita siitä, että yksin käytettynä sukunimi Cipriani ”liitetään yleisesti sellaisenaan” hänen henkilöönsä. Tämän väitteensä tueksi kantaja viittaa erityisesti 60 asiakirjaan, jotka hänen mukaansa liittyvät häneen ja joiden otsikoissa mainitaan vain kyseinen sukunimi Cipriani.
Näiden yhtä lukuun ottamatta sanoma- ja aikakauslehtiartikkeleista muodostuvan 60 asiakirjan tarkastelun jälkeen on kieltämättä todettava, että sukunimi Cipriani esiintyy niiden otsikoissa yksin. Kuten EUIPO ja väliintulija katsovat, kantajaan kuitenkin viitataan näissä artikkeleissa käyttämällä hänen etu- ja sukunimeään artikkelin tekstiosassa ja muun muassa sen alussa tai artikkelin allekirjoituksessa sekä 38 asiakirjan osalta kantajan valokuvan vieressä tai alla.
Sitä, että artikkelin otsikossa mainitaan vain sukunimi Cipriani, ei voida pitää osoituksena siitä, että yksin käytettynä kyseinen sukunimi ”liitetään yleisesti sellaisenaan” kantajaan, kuten hän väittää. Kuten EUIPO katsoo, on huomattava, että tällainen maininta voi olla seurausta median yleisestä käytännöstä ja perustua muun muassa kyseessä olevan artikkelin ulkoasuun liittyviin vaatimuksiin. Lisäksi kantajan valokuvan lisääminen yhteen artikkeliin tai kantajan etu- ja sukunimen mainitseminen tämän artikkelin tekstiosassa heikentää vaikutusta, joka muodostuu siitä, että saman artikkelin otsikossa mainitaan pelkkä sukunimi Cipriani.
Lisäksi koska näistä 60 asiakirjasta yhdeksän on kantajan itsensä allekirjoittamia artikkeleita, ei näissä olosuhteissa voida katsoa, että vain sen seikan vuoksi, että sukunimi Cipriani mainitaan vain niiden otsikoissa, tämä sukunimi yksin käytettynä viittaa välttämättä kantajaan.
Lisäksi niistä 60 asiakirjasta, joihin kantaja erityisesti viittaa, ainoa, jossa hänen etunimeään ei mainita, on kutsukortti vastaanotolle. Jos oletetaan, että on näytetty toteen, että tähän korttiin kirjoitettu sukunimi Cipriani on kantajan sukunimi, tämän päiväämättömän asiakirjan avulla ei voida osoittaa – etenkään yksin –, että se, että mainittu sukunimi on tunnettu, liittyy välttämättä kantajan henkilöön.
Näin ollen, kuten valituslautakunta riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa perustellusti katsoi, asiakirjoilla, jotka kantaja on yksilöinyt asiakirjoiksi, joilla parhaiten osoitetaan, että yksin käytettynä sukunimi Cipriani viittaa välttämättä kantajaan, ei voida näyttää toteen tällaista yhteyttä. Tämä toteamus on sitäkin merkittävämpi käsiteltävässä asiassa, koska nimellä Cipriani, johon tarvittaessa liitetään etunimi tai muu osa, voidaan mahdollisesti viitata muihin henkilöihin tai yksiköihin kuin kantajaan.
Kuten kantaja lisäksi itse totesi, nimi Cipriani on usean hänen oman perheensä jäsenen sukunimi. Kuten valituslautakunta perustellusti katsoi riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa, tällä nimellä voidaan siis viitata Giuseppe Ciprianiin eli kantajan isään, joka oli yksi väliintulijan oikeudellisen edeltäjän perustajista. Lisäksi on todettava, että kantajan toimittamista ja siteeraamista asiakirjoista, joissa tämä nimi esiintyy vain artikkelin otsikossa (ks. edellä 93 kohta), kahdessa viitataan kantajan eri perheenjäseniin, kun taas kahdessa muussa, joissa mainitaan ”Ciprianit”, viitataan myös kantajan eri perheenjäseniin. Näissä asiakirjoissa mainitaan myös, artikkelin tekstissä, asianomaisten henkilöiden etunimet.
Lisäksi kun otetaan huomioon edellä 1, 3 ja 4 kohdassa muistutetut asian olosuhteet, nimellä Cipriani voidaan viitata myös väliintulijan oikeudelliseen edeltäjään, joka toimitti riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen, ja vastedes väliintulijaan tai jopa italialaiseen sanamerkkiin CIPRIANI. Se, että mainittu oikeudellinen edeltäjä ja tämän jälkeen väliintulija itse käyttivät kyseistä nimeä, on ollut pitkään kantajan tiedossa, koska tämä oikeudellinen edeltäjä sai luvan käyttää tätä nimeä vuoden 1967 sopimuksessa, joka tehtiin kantajan isän omistuksessa olleiden, tämän saman oikeudellisen edeltäjän osakkeiden myynnin yhteydessä (ks. edellä 3 kohta); tältä osin on vain vähän merkitystä sillä, mistä toiminnoista tässä luvassa oli kyse.
Edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että merkityksellisenä päivänä nimi Cipriani saattoi mahdollisesti osoittaa muun muassa tietyn perheen jäseniä kuten kantajaa, jos nimen yhteydessä esiintyi etunimi, mutta myös väliintulijan oikeudellista edeltäjää ja vastedes väliintulijaa, jos nimen yhteydessä oli muun muassa sana ”hotelli”, tai jopa hotelli Cipriania. Lisäksi sillä saatettiin viitata italialaiseen sanamerkkiin CIPRIANI (ks. edellä 4 kohta).
Tältä osin on täsmennettävä, että käsiteltävänä olevan kanteen yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei ole osoittaa osapuolten tai edellä 101 kohdassa mainittujen yksiköiden, joita nimellä Cipriani voidaan tarkoittaa, väitettyä tunnettuutta eikä tarvittaessa päivää, jolloin tällainen tunnettuus saavutettiin.
Näissä olosuhteissa se seikka, että kantaja ei voinut merkityksellisenä päivänä CPI:n 8 §:n 3 momentin mukaisesti vedota siihen, että nimi Cipriani on tunnettu ilman, että siihen on yhdistetty hänen etunimeään, merkitsee, että tähän säännökseen ei voida vedota riitauttamaan riidanalaisen tavaramerkin pätevyys.
Lopuksi on huomautettava, että kuten valituslautakunta perustellusti täsmensi riidanalaisen päätöksen 25 kohdassa, tämä asia on eroteltava siitä, jossa annettiin 14.5.2009 tuomio Fiorucci v. SMHV – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), joka vahvistettiin muutoksenhaussa 5.7.2011 annetulla tuomiolla Edwin v. SMHV (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). Kyseisessä asiassa oli kiistatonta, että nimellä Elio Fiorucci viitattiin välttämättä italialaisen muotisuunnittelija Elio Fioruccin henkilöön, jonka nimi oli Italiassa yleisesti tunnettu, ja rekisteröity riidanalainen tavaramerkki oli EU-tavaramerkki Elio Fiorucci, jonka osalta oli ilmeistä, että se viittasi kyseessä olevan muotisuunnittelijan ja kyseisen asian kantajan henkilöön.
Kolmanneksi kantajan väitteet, joilla hän kiistää valituslautakunnan riidanalaisen päätöksen 28 ja 29 kohdassa esittämät toteamukset, on hylättävä. Ensimmäiseksi kantajan väitteet nimittäin perustuvat hänen itsensä vuoden 1967 sopimuksesta tekemäänsä tulkintaan, joka on jo hylätty (ks. 52–62 ja 64–66 kohta). Tässä yhteydessä ja koska kantaja katsoo myös, että väliintulijan oikeudellinen edeltäjä ja tämä viimeksi mainittu eivät koskaan ole käyttäneet nimeä Cipriani muita kuin hotellipalveluita varten, on muistutettava, että kyseinen oikeudellinen edeltäjä rekisteröi italialaisen sanamerkin CIPRIANI, jolla tarkoitetaan muun muassa muita kuin hotellipalveluita, joiden osalta kantaja ei koskaan ole kiistänyt rekisteröintiä tai käyttöä (ks. edellä 4 ja 44 kohta). Toiseksi kantaja ei kiistä jättäneensä esittämättä näyttöä CPI:n 8 §:n 3 momentin soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, kun kyseessä olevan tavaramerkin rekisteröinnin hakijalla ja tämän säännöksen soveltamiseen vedonneella asianosaisella on sama sukunimi.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että käsiteltävän asian olosuhteissa, kuten valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa, riidanalaisella tavaramerkillä ei voida loukata CPI:n 8 §:n 3 momentin mukaisella tavalla oikeutta nimeen Cipriani, sellaisena kuin kantaja siihen vetoaa.
Tämä kanneperuste ja kanne kokonaisuudessaan on siis hylättävä perusteettomana ilman, että on tarpeellista lausua kantajan toisen vaatimuksen tutkittavaksi ottamisesta tai väliintulijan esittämistä alustavista huomautuksista, jotka koskevat mitättömyysvaatimuksen osittaista tutkimatta jättämistä, sellaisena kuin mitättömyysosasto on sen todennut.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava korvaamaan EUIPO:n ja väliintulijan oikeudenkäyntikulut niiden vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Arrigo Cipriani vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) ja Hotel Cipriani Srl:n oikeudenkäyntikulut.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä kesäkuuta 2017.
Allekirjoitukset
Sisällysluettelo

Asian tausta

Asianosaisten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

Toinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista

Ensimmäinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen niiden perusteluiden suppeutta, jotka koskevat asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuvan mitättömyysvaatimuksen arviointia

Toinen osa, joka koskee valituslautakunnan virheellistä arviota väliintulijan oikeudellisen edeltäjän vilpillisestä mielestä

– Aikaisemman italialaisen sanamerkin CIPRIANI huomioon ottaminen ja väliintulijan oikeudellisen edeltäjän väitetty aikomus hyötyä siitä, että nimi Cipriani ja kantajan nimi ovat tunnettuja

– Vuoden 2008 tuomioon tehty viittaus

– Tribunale civile di Venezian (Venetsian siviilituomioistuin) tuomion huomioon ottamatta jättäminen

– Neuvottelut Yhdysvalloissa vuonna 1996

– Päätelmät

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomista, luettuna yhdessä CPI:n 8 §:n 3 momentin kanssa

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.