CELEX: 62019CJ0819
Zahtjev za prethodnu odluku
Članci 81., 84. i 85. UEZ‑a
Članak 53. Sporazuma o EGP‑u
Zabranjeni sporazumi
Postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između Europskog gospodarskog prostora (EGP) i trećih zemalja koja su se odvijala za vrijeme primjene članaka 84. i 85. UEZ‑a
Tužba za naknadu štete
Nadležnost nacionalnih sudova za primjenu članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 81., 84. i 85. UEZ‑a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.; u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u), kao i članka 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društava Stichting Cartel Compensation (u daljnjem tekstu: SCC) i Equilib Netherlands BV (u daljnjem tekstu: Equilib) i, s druge strane, društava Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, SAS AB i SAS Cargo Group A/S, tuženici u glavnom postupku, u vezi s naknadom štete koja proizlazi iz povrede članka 81. UEZ‑a koju su navodno počinili navedeni zračni prijevoznici.
Pravni okvir
Uredbe br. 17 i 141
Članak 5. stavak 1. Uredbe Vijeća br. 17 od 6. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [81. i 82. UEZ‑a] (
SL 1962., 13, str. 204
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.), propisivao je:
„Sporazumi, odluke i usklađena djelovanja navedeni u članku [81.] stavku 1. [UEZ‑a], koji su postojali na dan stupanja na snagu ove Uredbe i u prilog kojima se zainteresirane osobe žele pozvati na odredbe članka [81.] stavka 3. [UEZ‑a], moraju se prijaviti Komisiji do 1. kolovoza 1962.”
U skladu s člankom 6. te uredbe:
„1.   Kada Komisija donese odluku o provedbi članka [81.] stavka 3. [UEZ‑a], ona navodi datum od kojeg njezina odluka proizvodi učinke. Taj datum ne smije prethoditi danu obavijesti.
2.   Druga rečenica stavka 1. ne primjenjuje se na sporazume, odluke i usklađena djelovanja iz […] članka 5. stavka 1. koji su dostavljeni u roku predviđenom potonjom odredbom.”
Članak 1. Uredbe Vijeća br. 141 od 26. studenoga 1962. o neprimjeni Uredbe br. 17 na prometni sektor (
SL 1962., 124, str. 2751
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća br. 1002/67/EEZ od 14. prosinca 1967. (
SL 1967., 306, str. 1
.)(u daljnjem tekstu: Uredba br. 141), propisivao je:
„Uredba br. 17 ne primjenjuje se na sporazume, odluke i usklađena djelovanja u prometnom sektoru kojima je cilj ili učinak utvrđivanje cijena i uvjeta prijevoza, ograničenje ili nadzor ponude prijevoza ili podjelu tržišta prijevoza, kao ni na vladajuće položaje u smislu članka [82. UEZ‑a] na prometnom tržištu.”
Člankom 3. te uredbe propisivalo se:
„Kad je riječ o željezničkom i cestovnom prijevozu te prijevozu plovnim putovima, odredba iz članka [1.] ove Uredbe vrijedi do 30. lipnja 1968.”
Uredbe (EEZ) br. 3975/87 i 3976/87
Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3975/87 od 14. prosinca 1987. o utvrđivanju postupaka za primjenu pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnike u području zračnog prijevoza (
SL 1987., L 374, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2410/92 od 23. srpnja 1992. (
SL 1992., L 240, str. 18
.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 3975/87), glasio je kako slijedi:
„1.   Ovom se Uredbom utvrđuju detaljna pravila za primjenu članaka [81.] i [82. UEZ‑a] na usluge zračnog prijevoza.
2.   Ova se Uredba odnosi samo na zračni prijevoz između zračnih luka [Unije].”
Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3976/87 od 14. prosinca 1987. o primjeni članka [81.] stavka 3. [UEZ‑a] na kategorije sporazuma i usklađenih djelovanja u području zračnog prijevoza (
SL 1987., L 374, str. 9
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2411/92 od 23. srpnja 1992. (
SL 1992., L 240, str. 19
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 3976/87), propisivao je:
„Ova se Uredba primjenjuje na zračni prijevoz između zračnih luka [Europske unije].”
Uredba br. 1/2003
Članak 6. Uredbe br. 1/2003 određuje:
„Nacionalni sudovi nadležni su za primjenu članaka 81. i 82. [UEZ‑a].”
Člankom 16. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„Kada nacionalni sudovi odlučuju o sporazumima, odlukama ili postupanjima iz članka 81. ili članka 82. [UEZ‑a] koji su već bili predmetom odluke Komisije, nacionalni sudovi ne mogu donositi odluke suprotne odluci koju je donijela Komisija. Također, nacionali sudovi moraju izbjegavati donošenje odluka koje bi bile u suprotnosti s odlukom koju razmatra Komisija u postupku koji je pokrenula. […]”
Članak 32. navedene uredbe, naslovljen „Iznimke”, određuje:
„Ova Uredba se ne primjenjuje na:
[…]
c)
zračni promet između zračnih luka Zajednice i trećih zemalja.”
Člankom 43. stavcima 1. i 2. te uredbe određuje se:
„1.   Uredba br. 17 stavlja se izvan snage, osim članka 8. stavka 3. koji se nastavlja primjenjivati na odluke koje se donose na temelju članka 81. stavka 3. [UEZ‑a] prije datuma primjene ove Uredbe pa sve do datuma prestanka važenja tih odluka.
2.   Uredba br. 141 stavlja se izvan snage.”
Članak 45. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1/2003 glase kako slijedi:
„Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u
Službenom listu [Europske unije
].
Primjenjuje se od 1. svibnja 2004.”
Uredba (EZ) br. 411/2004
Člankom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 411/2004 od 26. veljače 2004. o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 3975/87 te izmjeni Uredbe (EEZ) br. 3976/87 i Uredbe (EZ) br. 1/2003 u vezi sa zračnim prijevozom između [Unije] i trećih zemalja (
SL 2004., L 68, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 57.) propisuje se:
„Uredba [br. 3975/87] stavlja se izvan snage, osim članka 6. stavka 3. koji se i dalje primjenjuje na odluke donesene sukladno članku 81. stavku 3. [UEZ‑a] prije dana primjene Uredbe (EZ) br. 1/2003, pa sve do dana isteka tih odluka.”
U skladu s člankom 2. Uredbe br. 411/2004:
„U članku 1. Uredbe [br. 3976/87], briše se „između zračnih luka u [Uniji]”.
Članak 3. Uredbe br. 411/2004 određuje:
„U članku 32. Uredbe (EZ) br. 1/2003 briše se točka (c).”
Članak 4. stavci 1. i 2. Uredbe br. 411/2004 glase:
„Ova Uredba stupa na snagu trećeg dana od dana objave u
Službenom listu Europske unije
.
Primjenjuje se od 1. svibnja 2004.”
Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu
Članak 1. stavak 2. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu, potpisan 21. lipnja 1999. u Luxembourgu, odobren u ime Zajednice Odlukom 2002/309/EZ, Euratom Vijeća i Komisije o sporazumu o znanstvenoj i tehnološkoj suradnji od 4. travnja 2002. o sklapanju sedam sporazuma sa Švicarskom Konfederacijom (
SL 2002., L 114, str. 1
.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 3.) određuje:
„U tu svrhu, odredbe utvrđene u ovom Sporazumu, kao i u uredbama i direktivama određenim u Prilogu, primjenjuju se pod uvjetom određenim dalje u tekstu […]”
Prilog tom sporazumu glasio je kako slijedi:
„Za potrebe ovog Sporazuma:
–
u slučaju kada akti određeni u ovom Prilogu sadrže upućivanja na države članice [Unije] ili zahtjev za vezom s njima smatra se da se upućivanja u smislu Sporazuma jednako primjenjuju na Švicarsku odnosno na zahtjev za vezu sa Švicarskom;
[…]
2. Pravila tržišnog natjecanja
Svako pozivanje u sljedećim tekstovima na članke 81. i 82. [UEZ‑a] smatra se da se odnosi na članke 8. i 9. Sporazuma.
[…]
br. 3975/87
Uredba Vijeća od 14. prosinca 1987. o utvrđivanju postupaka za primjenu pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnike u sektoru zračnog prometa, kako je izmijenjeno uredbama (EEZ) br. 1284/91 i (EEZ) br. 2410/92 (vidjeti dolje).
(članci 1.‑7., članak 8. stavak 1., članak 8. stavak 2., članci 9.‑11., članak 12. stavak 1., članak 12. stavak 2., članak 12. stavak 4., članak 12. stavak 5., članak 13. stavak 1., članak 13. stavak 2., članci 14.‑19.)
[…]
br. 3976/87
Uredba Vijeća od 14. prosinca 1987. o primjeni članka 81. stavka 3. Ugovora na određene kategorije sporazuma i usklađenih djelovanja u sektoru zračnog prometa, kako je izmijenjena uredbama (EEZ) br. 2344/90 i (EEZ) br. 2411/92 (vidjeti dolje).
(članci 1.‑5., članak 7.)
[…]”
U skladu s njezinim člankom 36. stavkom 1. i Obavijesti o stupanju na snagu sedam sporazuma sklopljenih sa Švicarskom Konfederacijom u sektorima slobodnog kretanja osoba, zračnog i kopnenog prometa, javne nabave, znanstvene i tehnološke suradnje, uzajamnog priznavanja ocjene sukladnosti i trgovine poljoprivrednim proizvodima (
SL 2002., L 114, str. 480
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 60., str. 370.), Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu stupio je na snagu 1. lipnja 2002.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je, Odlukom C(2010) 7694
final
od 9. studenoga 2010. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. [UFEU‑a], člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (Predmet COMP/39258 – zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2010.) Europska komisija utvrdila da je 21 pravna osoba u sektoru zračnog prometa povrijedila članak 101. UFEU‑a i/ili članak 53. Sporazuma o EGP‑u i članak 8. Sporazuma o zračnom prometu između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije, usklađujući svoje cjenovne politike u području usluga zračnog prijevoza tereta u pogledu dodatne naknade za gorivo, dodatne naknade za sigurnost i provizija na te naknade, te je tim pravnim osobama izrekla novčane kazne koje su se odnosile na postupanja:
–
u razdobljima između 7. prosinca 1999. i 14. veljače 2006. za usluge zračnog prijevoza tereta na linijama između zračnih luka smještenih u Europskom gospodarskom prostoru (EGP);
–
u razdobljima između 1. svibnja 2004. i 14. veljače 2006. za usluge zračnog prijevoza tereta na linijama između zračnih luka smještenih u Uniji i zračnih luka smještenih izvan EGP‑a, pri čemu je Komisija smatrala da joj Uredba br. 3975/87 prije 1. svibnja 2004. nije davala nadležnost za primjenu članka 81. UEZ‑a u pogledu tih usluga;
–
u razdobljima između 19. svibnja 2005. i 14. veljače 2006. za usluge zračnog prijevoza tereta na linijama između zračnih luka smještenih u državama potpisnicama Sporazuma o EGP‑u koje nisu države članice i trećih zemalja, pri čemu je Komisija smatrala da prije 19. svibnja 2005. Uredba br. 1/2003 još nije bila primjenjiva u svrhu provedbe Sporazuma o EGP‑u u pogledu tih usluga;
–
u razdobljima između 1. lipnja 2002. i 14. veljače 2006. za usluge zračnog prijevoza tereta na linijama između zračnih luka Unije i zračnih luka smještenih u Švicarskoj, pri čemu je Komisija smatrala da Uredba br. 3975/87 prije 1. lipnja 2002. još nije bila uključena u Sporazum između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu.
Presudama od 16. prosinca 2015. Opći sud Europske unije poništio je, zbog postupovne povrede, Odluku iz 2010. u dijelu u kojem se odnosila na određene pravne osobe kojima je bila izrečena novčana kazna.
Komisija je nastavila postupak te je Odlukom C(2017) 1742
final
od 17. ožujka 2017. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU‑a, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (Predmet AT.39258 – zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2017.) izrekla novčane kazne 19 od 21 pravne osobe navedene u točki 21. ove presude, a među kojima su i tuženici u glavnom postupku.
Društva SCC i Equilib, pravne osobe sa sjedištem u Nizozemskoj i osnovane s ciljem da sudskim putem dobiju naknadu štete proizašlu iz povreda prava tržišnog natjecanja, podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev tužbe kojima se u biti traži da taj sud, s jedne strane, utvrdi da su tuženici u glavnom postupku, time što su u razdoblju od 1999. do 2006. godine usklađivali svoje cjenovne politike u pogledu usluga zračnog prijevoza tereta nezakonito postupali prema otpremnicima robe koji su kupili te usluge i, s druge strane, naloži tim zračnim prijevoznicima da solidarno naknade cjelokupnu štetu, zajedno s kamatama, koju su ti otpremnici pretrpjeli zbog tog djelovanja, pri čemu su navedeni otpremnici prenijeli svoja odštetna potraživanja u vezi s tom štetom na društva SCC i Equilib.
Sud koji je uputio zahtjev u biti navodi da se u glavnim postupcima osobito postavlja pitanje je li on nadležan za primjenu zabrane predviđene člankom 81. stavkom 1. UEZ‑a na postupanja tuženika u glavnom postupku prije 1. svibnja 2004. na linijama između zračnih luka smještenih u Uniji i zračnih luka smještenih izvan EGP‑a, prije 19. svibnja 2005. na linijama između zračnih luka smještenih u državama ugovornicama Sporazuma o EGP‑u koje nisu države članice i trećih zemalja i prije 1. lipnja 2002. na linijama između zračnih luka smještenih u Uniji i zračnih luka smještenih u Švicarskoj.
Društva SCC i Equilib pred sudom koji je uputio zahtjev primarno tvrde da je taj sud nadležan za primjenu članka 81. UEZ‑a na ta postupanja jer je tijekom cijelog razdoblja zabranjenog sporazuma ta odredba imala izravan horizontalni učinak. Podredno, društva SCC i Equilib ističu da je, u svakom slučaju, na temelju članka 6. Uredbe br. 1/2003, sud koji je uputio zahtjev u trenutku stupanja na snagu te uredbe postao nadležan za retroaktivnu primjenu članka 81. UEZ‑a na postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku.
Tuženici u glavnom postupku u biti osporavaju nadležnost suda koji je uputio zahtjev, ističući da članak 81. UEZ‑a nije imao izravan učinak tijekom razdoblja tijekom kojih su se odvijala sporna postupanja u glavnom postupku i da u ovom slučaju ne postoji prethodna odluka Komisije ili nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje u smislu članaka 84. i 85. UEZ‑a o tim postupanjima. Oni smatraju da bi priznavanje retroaktivnog učinka članku 81. UEZ‑a bilo protivno načelu pravne sigurnosti i da se ne može temeljiti na tekstu, cilju ili strukturi Uredbe br. 1/2003.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da iz sudske prakse Suda proizlazi da zabrane predviđene člankom 81. stavkom 1. i člankom 82. UEZ‑a po samoj svojoj prirodi mogu proizvesti izravne učinke u odnosima između pojedinaca i da te odredbe stoga izravno stvaraju prava za osobe koja nacionalni sudovi moraju štititi, neovisno o tome provode li te odredbe tijela država članica ili Komisija.
Stoga, nadležnost nacionalnih sudova za primjenu članka 81. stavka 1. i članka 82. UEZ‑a u sporu između pojedinaca proizlazi iz izravnog učinka tih odredbi. Ta nadležnost ne ovisi o administrativnoj provedbi pravila o tržišnom natjecanju kako je predviđena člancima 84. i 85. UEZ‑a i nije uvjetovana postojanjem prethodne odluke nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje ili Komisije o predmetnom sporazumu ili djelovanju.
Nadležnost nacionalnih sudova za primjenu članka 81. UEZ‑a ograničena je samo u situacijama u kojima je još uvijek moguće odobriti iznimku na temelju članka 81. stavka 3. UEZ‑a. To ograničenje nužno je zbog opasnosti za pravnu sigurnost koja bi proizlazila iz odluke nacionalnog suda kojom se utvrđuje ništetnost sporazuma koji bi potom mogao biti predmet upravne odluke donesene na temelju potonje odredbe, kojom se utvrđuje da se na taj sporazum ne može primijeniti članak 81. stavak 1. UEZ‑a.
Iz toga slijedi da nacionalni sud može i mora razmotriti sporazume ili prakse s obzirom na članak 81. UEZ‑a kada primjena članka 81. stavka 3. UEZ‑a više nije sporna. Doista, to je slučaj u ovom predmetu. Naime, nesporno je da tuženici u glavnom postupku nisu tijekom trajanja zabranjenog sporazuma zatražili primjenu članka 81. stavka 3. UEZ‑a od nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje ili od Komisije i da ta društva više ne mogu to učiniti jer Uredbom br. 1/2003 nije predviđena ta mogućnost. U tim okolnostima, kad je riječ o tim postupanjima, više ne postoji opasnost od toga da odluka nacionalnog suda bude proturječna upravnoj odluci.
Sud koji je uputio zahtjev stoga smatra da je nadležan
a posteriori
odlučivati o postupanjima o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, prema njegovu mišljenju, smatrati suprotno značilo bi da više nijedno tijelo ne bi moglo ocjenjivati primjenu članka 81. UEZ‑a na ta postupanja, čime bi se nagradilo „neotkrivanje” sličnih postupanja.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da je u svojoj odluci od 4. listopada 2017. ([2017.] EWHC 2420 (Ch) koju je potvrdio Court of Appeal (England and Wales) (Žalbeni sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina), High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina), odlučujući o tužbi za naknadu štete koja je proizašla iz zabranjenog sporazuma o kojem je riječ u glavnom postupku, smatrao da nije nadležan za odlučivanje o tužbi u pogledu postupaka o kojima je riječ u glavnom postupku ako ne postoji odluka nadležnog nacionalnog tijela ili Komisije kojom se utvrđuje postojanje povrede. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je u toj situaciji, s obzirom na cilj osiguranja ujednačene primjene prava Unije, potrebno uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku.
U tim je okolnostima rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska), odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Jesu li nacionalni sudovi u pogledu spora između oštećenih strana (u ovom slučaju otpremnika, korisnika usluga u zračnom prijevozu tereta) i zračnih prijevoznika, bilo na temelju izravnog učinka članka 101. UFEU‑a ili, u svakom slučaju, članka 53. Sporazuma o EGP‑u bilo na temelju (izravnog učinka) članka 6. Uredbe br. 1/2003, nadležni bez ograničenja primijeniti članak 101. UFEU‑a ili, u svakom slučaju, članak 53. Sporazuma o EGP‑u na sporazume, odnosno na usklađena djelovanja prijevoznika koja se odnose na usluge zračnog prijevoza tereta na letovima koji su se izvodili prije 1. svibnja 2004. između zračnih luka unutar [Unije] i zračnih luka izvan EGP‑a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 19. svibnja 2005. između Islanda, Lihtenštajna i Norveške i zračnih luka izvan EGP‑a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 1. lipnja 2002. između zračnih luka unutar Unije i Švicarske, čak i ako je pritom riječ o razdoblju u kojem se primjenjivala prijelazna odredba članaka 104. i 105. UFEU‑a, ili je navedeno u suprotnosti s tom prijelaznom odredbom?”
Prethodno pitanje
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li članke 81., 84. i 85. UEZ‑a, kao i članak 53. Sporazuma o EGP‑u tumačiti na način da je nacionalni sud nadležan za primjenu članka 81. UEZ‑a ili članka 53. Sporazuma o EGP‑u, u sporu privatnog prava koji se odnosi na tužbu za naknadu štete koji je pred njim pokrenut nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i treće države koja nije Švicarska i koja su se odvijala prije 1. svibnja 2004., na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i Švicarske koja su se odvijala prije 1. lipnja 2002. i na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države EGP‑a koja nije država članica i trećih zemalja koja su se odvijala prije 19. svibnja 2005., iako tijela države članice ili Komisija nisu donijela nikakvu odluku na temelju članka 84. UEZ‑a ili članka 85. UEZ‑a u pogledu tih postupanja.
U tom pogledu, kao prvo, kad je riječ o tumačenju odredaba UEZ‑a, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 87. UEEZ‑a (koji je postao članak 83. stavak 1. UEZ‑a), Vijeće donosi propise ili direktive korisne za primjenu načela iz članaka 81. i 82. UEZ‑a, odlučujući na prijedlog Komisije i nakon savjetovanja s Europskim parlamentom.
Na temelju te nadležnosti Vijeće je najprije donijelo Uredbu br. 17, a zatim je donošenjem Uredbe br. 141 izuzelo iz područja primjene te uredbe ograničenja tržišnog natjecanja koja izravno utječu na tržište usluga prijevoza (vidjeti u tom smislu presude od 24. listopada 2002., Aréroports de Paris/Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, t.
18.
i od 1. veljače 2018., Deutsche Bahn i dr./Komisija,
C‑264/16 P
, neobjavljenu,
EU:C:2018:60
, t.
25.
do
29.
).
Nadalje, iako je Vijeće donošenjem Uredaba br. 3975/87 i 3976/87 donijelo odredbe za primjenu članaka 85. i 86. Ugovora o EEZ‑u (koji su postali članci 81. i 82. UEZ‑a) na djelatnosti koje se izravno odnose na pružanje usluga zračnog prijevoza, te se uredbe primjenjuju samo na zračni prijevoz između zračnih luka Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, t.
11.
).
Naposljetku, Vijeće je donijelo, s jedne strane, Uredbu br. 1/2003, čiji je članak 43. u vezi s člankom 45. djelomično stavio izvan snage Uredbu br. 17 i u potpunosti Uredbu br. 141 s učinkom od 1. svibnja 2004. i, s druge strane, Uredbu br. 411/2004, čiji je članak 1. u vezi člankom 4. djelomično stavio izvan snage Uredbu br. 3975/87 s učinkom od 1. svibnja 2004., a čiji su članci 2. i 3., u vezi člankom 4., imali učinak proširenja područja primjene Uredbe br. 3976/87 i Uredbe br. 1/2003 na zračni prijevoz između zračnih luka Unije i trećih zemalja s učinkom od navedenog datuma.
Iz toga slijedi da su, kad je riječ o ograničenjima tržišnog natjecanja koja izravno utječu na tržište usluga zračnog prijevoza između zračnih luka Unije i trećih zemalja, odredbe donesene na temelju članka 83. stavka 1. UEZ‑a stupile na snagu tek 1. svibnja 2004.
Stoga, u nedostatku takvih odredbi, samo su se sustavi provedbe pravila o tržišnom natjecanju iz članaka 84. i 85. UEZ‑a primjenjivali na te usluge prije tog datuma (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 1986., Asjes i dr.,
209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, t.
52.
, kao i od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, t.
21.
).
U ovom slučaju, u dijelu u kojem su se postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku i koja su se odvijala između 1999. i 1. svibnja 2004. izravno odnosila na usluge zračnog prijevoza između zračnih luka Unije i trećih zemalja te su mogla utjecati na trgovinu između država članica, u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ta postupanja nisu bila obuhvaćena odredbama donesenima na temelju članka 83. UEZ‑a, nego samo onim sustavima provedbe pravila o tržišnom natjecanju koji su predviđeni u člancima 84. i 85. UEZ‑a.
Isto vrijedi i za postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku koja su se odvijala između 1999. i datuma stupanja na snagu Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prijevozu, odnosno 1. lipnja 2002., u dijelu u kojem su se izravno odnosila na usluge zračnog prijevoza između zračnih luka Unije i zračnih luka Švicarske te su mogla utjecati na trgovinu među državama članicama, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Naime, kao što to proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 1. stavka 2. tog sporazuma i njegova priloga, nakon stupanja na snagu navedenog sporazuma na navedeni datum zračne luke smještene na švicarskom državnom području smatrale su se „zračnim lukama [Unije]” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 3975/87 i članka 1. Uredbe br. 3976/87, a ne više zračnim lukama trećih zemalja.
Tuženici u glavnom postupku, i u svojim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu i na raspravi, naveli su u biti da je sektor zračnog prijevoza ostao isključen iz primjene članka 81. UEZ‑a do stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003 1. svibnja 2004. Te stranke i Komisija također tvrde da, za vrijeme primjene članaka 84. i 85. UEZ‑a, članak 81. stavak 1. UEZ‑a u svakom slučaju nije imao izravan učinak, s obzirom na to da nacionalni sudovi nisu mogli primijeniti potonju odredbu ako nije postojala odluka nadležnih nacionalnih tijela ili Komisije kojom se utvrđuje povreda navedene odredbe. Stoga, propisujući u članku 6. da nacionalni sudovi sada mogu u potpunosti primjenjivati članke 81. i 82. UEZ‑a, Uredba br. 1/2003 uspostavila je novi sustav materijalnog prava, koji se ne može retroaktivno primijeniti na postupanja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, a koja su se odvijala prije stupanja na snagu te uredbe i za vrijeme primjene članaka 84. i 85. UEZ‑a.
U tom pogledu valja podsjetiti na to, kao prvo, da je Sud već utvrdio da se na zračni prijevoz, jednako kao i na druge načine prijevoza, primjenjuju opća pravila Ugovora, uključujući i ona u području tržišnog natjecanja, od dana njihova stupanja na snagu (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 1986., Asjes i dr.,
209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, t.
35.
do
45.
).
Osim toga, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 72. do 77. svojeg mišljenja, Vijeće nije iskoristilo svoju nadležnost koja proizlazi iz članka 83. stavka 2. točke (c) UEZ‑a kako bi ograničilo materijalno područje primjene članka 81. UEZ‑a u sektoru zračnog prijevoza.
Kao drugo, valja istaknuti da prema ustaljenoj sudskoj praksi, uz to što propisuje obveze za pojedince, pravo Unije im također daje i prava koja postaju dijelom njihova pravnog nasljeđa. Ta prava ne nastaju samo kad je njihovo ostvarivanje izričito propisano Ugovorom, nego i na temelju obveza koje Ugovor na jasno određen način postavlja kako pojedincima tako i državama članicama i institucijama Unije (presude od 20. rujna 2001., Courage i Crehan,
C‑453/99
,
EU:C:2001:465
, t.
19.
i od 6. lipnja 2013., Donau Chemie i dr.,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, t.
20.
).
U tom pogledu Sud je već utvrdio da članak 81. stavak 1. UEZ‑a proizvodi izravne učinke u odnosima među pojedincima i stvara prava za pojedince koje nacionalni sudovi moraju očuvati (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr.,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, t.
21.
i navedenu sudsku praksu, i od 6. listopada 2021., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, svatko se ima pravo pozvati na povredu članka 81. stavka 1. UEZ‑a pred sudom i stoga istaknuti ništavost zabranjenog sporazuma ili prakse zabranjene tom odredbom predviđenu člankom 81. stavkom 2. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr.,
C‑295/04 do C‑298/04
,
EU:C:2006:461
, t.
59.
), kao i pravo tražiti naknadu štete pretrpljene kada postoji uzročna veza između navedene štete i zabranjenog sporazuma ili tog djelovanja (presuda od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr.,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, t.
23.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, kad je riječ konkretno o tužbama za naknadu štete zbog povrede Unijinih pravila o tržišnom natjecanju koje su podnesene pred nacionalnim sudovima, Sud je utvrdio da se tim tužbama osigurava puna učinkovitost članka 81. UEZ‑a, a osobito, koristan učinak zabrane iz stavka 1. tog članka i osnažuje operativni karakter pravila tržišnog natjecanja Unije, s obzirom na to da se njima može odvratiti od sporazuma ili djelovanja, često prikrivenih, koji mogu ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr.,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, t.
25.
,
43.
i
44.
; od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr.,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, t.
22.
,
24.
i
26.
i od 6. listopada 2021., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, t.
33.
i
35.
).
Stoga su za primjenu članka 81. UEZ‑a osobito u sporovima privatnog prava nadležni nacionalni sudovi, s obzirom na to da ta nadležnost proizlazi iz izravnog učinka tog članka (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 1974., BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs,
127/73
,
EU:C:1974:6
, t.
15.
).
Naime, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, na nacionalnim je sudovima, koji u okviru svoje nadležnosti primjenjuju odredbe prava Unije, da osiguraju ne samo puni učinak tih pravnih pravila već i zaštitu prava koja ona dodjeljuju pojedincima (presuda od 6. lipnja 2013., Donau Chemie i dr.,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, t.
22.
i navedena sudska praksa). Tim je sudovima povjerena zadaća osiguravanja pravne zaštite koja za pojedince proizlazi iz izravnog učinka odredaba prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 1976., Rewe‑Zentralfinanz i Rewe‑Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
, t.
5.
).
Kao treće, važno je naglasiti, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. i 44. svojeg mišljenja, da na nadležnost nacionalnih sudova iz točke 51. ove presude ne utječe primjena članaka 84. i 85. UEZ‑a, s obzirom na to da nijedna od tih dviju odredbi, koje se odnose na upravnu provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije od strane tijela država članica i Komisije, ne ograničava nacionalne sudove da primjenjuju članak 81. UEZ‑a osobito u sporovima privatnog prava.
Iz razmatranja u točkama 45. do 53. ove presude proizlazi da se ne može smatrati da se Uredbom br. 1/2003, time što je u njezinu članku 6. predviđeno da su nacionalni sudovi nadležni za primjenu članaka 81. i 82. UEZ‑a, uspostavlja novi sustav materijalnog prava koji se primjenjuje na sektore gospodarstva u kojima prije stupanja na snagu te uredbe nisu postojale odredbe donesene na temelju članka 83. UEZ‑a. Naime, navedeni članak 6. samo je podsjetnik na nadležnost koju ti sudovi imaju na temelju izravnog učinka članaka 81. i 82. UEZ‑a.
S obzirom na navedeno, valja pojasniti da se izvršavanje nadležnosti koja je tako povjerena nacionalnim sudovima može ograničiti osobito načelom pravne sigurnosti, a konkretno potrebom da se izbjegne da ti sudovi i subjekti nadležni za upravnu provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije donose proturječne odluke, kao i potrebom očuvanja nadležnosti za donošenje odluka ili zakonodavnih nadležnosti institucija Unije kojima je povjerena provedba tih pravila, među ostalim, članka 81. stavka 3. UEZ‑a, te da se osigura obvezujući učinak njihovih akata.
Uzimajući u obzir takva razmatranja Sud je utvrdio, osobito, da dosljedna primjena pravila o tržišnom natjecanju i opće načelo pravne sigurnosti zahtijevaju da nacionalni sudovi, kada odlučuju o sporazumima ili postupanjima koji još mogu biti predmet Komisijine odluke, moraju izbjegavati donošenje odluka koje su u suprotnosti s odlukom koju namjerava donijeti Komisija za primjenu članka 81. stavka 1. UEZ‑a, članka 82. UEZ‑a i članka 81. stavka 3. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presude od 28. veljače 1991., Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, t.
47.
i od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, t.
51.
) te da nacionalni sudovi,
a fortiori
, kada odlučuju o sporazumima ili postupanjima o kojima je Komisija već donijela odluku, ne mogu donijeti odluke koje su u suprotnosti s odlukom koju je donijela Komisija (presuda od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, t.
52.
).
Osim toga, ta sudska praksa sada je kodificirana člankom 16. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 (vidjeti u tom smislu presude od 6. studenoga 2012., Otis i dr.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, t.
50.
i od 9. prosinca 2020., Groupe Canal +/Komisija,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, t.
112.
).
Međutim, budući da je Komisija i u svojoj Odluci iz 2010. i u Odluci iz 2017. u biti smatrala da nije bila nadležna primijeniti članak 81. stavak 1. UEZ‑a na postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku, tuženici u glavnom postupku ne mogu se pozivati na postojanje opasnosti da sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju donese odluku koja bi bila protivna odluci koju je donijela Komisija ili koja je bila predviđena u postupku koji je pokrenula Komisija, u smislu članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1/2003.
Razmatranja navedena u točki 55. ove presude također su navela Sud da ograniči mogućnost nacionalnih sudova da na temelju članka 81. stavka 2. UEZ‑a utvrde ništavost određenih sporazuma i odluka u situaciji u kojoj su ti sporazumi i odluke postojali prije stupanja na snagu odredbi iz članka 83. stavka 1. UEZ‑a koje su kasnije postale primjenjive na te sporazume i odluke.
Naime, Sud je utvrdio da sporazumi koji su postojali prije stupanja na snagu Uredbe br. 17 i o kojima je Komisija obaviještena u skladu s odredbama te uredbe uživaju privremenu valjanost koja podrazumijeva da nacionalni sudovi nisu mogli, ako nije postojala odluka Komisije ili tijela država članica donesena u skladu s odredbama navedene uredbe, utvrditi ništavost tih sporazuma na temelju članka 81. stavka 2. UEZ‑a. (vidjeti u tom smislu presude od 6. travnja 1962., de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, str. 105.; od 6. veljače 1973., Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
, t.
8.
i
9.
; od 10. srpnja 1980., Lancôme i Cosparfrance Nederland,
99/79
,
EU:C:1980:193
, t.
16.
i od 28. veljače 1991., Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, t.
48.
).
Važno je naglasiti to da je ta privremena valjanost postala nužna zbog činjenice da je članak 5. stavak 1. u vezi s člankom 6. stavkom 2. Uredbe br. 17 predviđao mogućnost da Komisija retroaktivno proglasi članak 85. stavak 1. UEEZ‑u (koji je postao članak 81. stavak 1. UEZ‑a) neprimjenjivim na navedene sporazume na temelju članka 85. stavka 3. UEEZ‑a (koji je postao članak 81. stavak 3. UEZ‑a) i da bi bilo protivno općem načelu pravne sigurnosti proglasiti te sporazume ništavima čak i prije nego što je bilo moguće znati primjenjuje li se na njih članak 85. UEEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 6. travnja 1962.de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, t.
104.
).
Međutim, u ovom slučaju, razmatranja poput onih iz točke 55. ove presude ne zahtijevaju da se, slično sudskoj praksi iz točke 60. ove presude, ograniči mogućnost nacionalnih sudova da primijene članak 81. UEZ‑a na postupanja poduzetnika, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, koja su se odvijala prije stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003 i za vrijeme primjene članaka 84. i 85. UEZ‑a, ne dovodeći u pitanje, ako je primjenjivo, primjenjiva pravila o zastari.
Naime, Uredba br. 1/2003, koja je postala primjenjiva na sektor u kojem su se odvijala postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku, ne sadržava odredbu koja bi omogućila retroaktivno odobrenje sporazuma ili praksi koji su postojali prije stupanja na snagu te uredbe. Uostalom, njezin članak 34. stavak 1. predviđa da prijave o sporazumima podnesene Komisiji, osobito u skladu s Uredbom br. 17, prestaju važiti od 1. svibnja 2004. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da tuženici u glavnom postupku, u svakom slučaju, nisu podnijeli prijave o postupanjima o kojima je riječ u glavnom postupku.
Usto, razmatranja navedena u točki 55. ove presude navela su Sud da ograniči mogućnost da nacionalni sudovi proglase ništavost određenih sporazuma prije stupanja na snagu odredbi iz članka 83. stavka 1. UEZ‑a koje bi trebale postati primjenjive na te sporazume. Tako je u presudama od 30. travnja 1986., Asjes i dr. (
209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, t.
68.
) i od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
, t.
20.
), na koje upućuju tuženici u glavnom postupku i Komisija, Sud u biti utvrdio da su do stupanja na snagu propisa iz članka 83. stavka 1. UEZ‑a nacionalni sudovi mogli na vlastitu inicijativu utvrditi neusklađenost sporazuma ili prakse s člankom 81. stavkom 1. UEZ‑a i proglasiti ih ništavima na temelju članka 81. stavka 2. UEZ‑a samo ako su tijela država članica smatrala da ti sporazumi i prakse, u skladu s člankom 84. UEZ‑a, ulaze u područje primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a te da se na njih ne primjenjuje izuzeće od zabrane iz članka 81. stavka 3. UEZ‑a ili u pogledu kojih je Komisija utvrdila povredu iz članka 85. stavka 2. UEZ‑a.
Međutim, iz točaka 20. i 32. presude od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
), proizlazi da se jedino opravdanje za to ograničenje mogućnosti nacionalnim sudovima da primjenjuju članak 81. stavak 3. UEZ‑a nalazi u potrebi očuvanja ovlasti institucija koje su trebale biti proglašene nadležnima, na temelju pravila za provedbu koja su se trebala donijeti na temelju članka 83. UEZ‑a, za izradu politika o tržišnom natjecanju odobravanjem ili odbijanjem odobravanja izuzeća na temelju članka 81. stavka 3. UEZ‑a. Naime, budući da na dan objave te presude zakonodavac Unije još nije izvršavao nadležnost kojom raspolaže na temelju članka 83. UEZ‑a i članka 85. stavka 3. UEZ‑a u odnosu na sektor usluga zračnog prijevoza između zračnih luka Unije i zračnih luka trećih zemalja, nije se moglo isključiti prihvaćanje sustava retroaktivnog proglašavanja neprimjenjivosti članka 81. stavka 1. UEZ‑a na određene sporazume, na temelju članka 81. stavka 3. UEZ‑a, koji je sličan onomu uvedenim Uredbom br. 17.
Međutim, za razliku od sudske prakse iz točke 64. ove presude, koja se odnosi na mogućnost da nacionalni sudovi proglase ništavost određenih sporazuma prije stupanja na snagu odredbi iz članka 83. stavka 1. UEZ‑a koje su trebale postati primjenjive na te sporazume, glavni se postupci odnose, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, na razmatranje, nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, usklađenosti s člankom 81. stavkom 1. UEZ‑a postupanja koja su se odvijala prije stupanja na snagu te uredbe i za vrijeme primjene članaka 84. i 85. UEZ‑a. Stoga, u trenutku podnošenja tužbi u glavnom postupku zakonodavac Unije je donošenjem navedene uredbe i Uredbe br. 411/2004 već izvršavao svoju nadležnost navedenu u točki 65. ove presude u odnosu na sektor usluga zračnog prijevoza između zračnih luka Unije i zračnih luka trećih zemalja, tako da se ne može opravdati ograničenje mogućnosti suda koji je uputio zahtjev da primijeni članak 81. stavak 1. UEZ‑a na postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku.
U tim okolnostima, činjenica na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, a to je da nikakva odluka na temelju članaka 84. ili 85. UEZ‑a nije donesena u pogledu tih postupanja, ne sprečava taj sud da na navedena postupanja primijeni članak 81. UEZ‑a kako bi ocijenio postojanje povrede potonjeg članka i, ako je potrebno, da naloži naknadu štete koja iz toga proizlazi.
Kao drugo, kad je riječ o tumačenju članka 53. Sporazuma o EGP‑u, valja podsjetiti na to da taj članak zabranjuje, na isti način kao i članak 81. UEZ‑a, sporazume među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađene prakse koje mogu utjecati na trgovinu među ugovornim strankama tog sporazuma i koje imaju za cilj ili učinak sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja unutar EGP‑a.
Usto, važno je naglasiti da Sporazum o EGP‑u čini sastavni dio prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, t.
49.
).
Sporazum o EGP‑u potvrđuje povlašten odnos između Unije, njezinih država članica i država Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA), koji se temelji na blizini, dugotrajnim zajedničkim vrijednostima i europskom identitetu. S obzirom na taj povlašteni odnos valja razumjeti jedan od glavnih ciljeva Sporazuma o EGP‑u, odnosno cilj proširenja unutarnjeg tržišta uspostavljenog na području Unije na države EFTA‑e. Vodeći računa o tome, više odredaba tog sporazuma ima za cilj osigurati njegovo što je moguće usklađenije tumačenje na cijelom području EGP‑a. Na Sudu je u tom kontekstu da osigura da se odredbe Sporazuma o EGP‑u koje su u bitnome istovjetne onima UFEU‑a tumače ujednačeno u državama članicama (vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da članak 53. Sporazuma o EGP‑u treba tumačiti na isti način kao i članak 81. UEZ‑a, s obzirom na to da mu je u biti istovjetan.
Osim toga, Uredba br. 1/2003 i Uredba br. 411/2004 počele su se primjenjivati u okviru Sporazuma o EGP‑u nakon stupanja na snagu, 19. svibnja 2005., Odluke Zajedničkog odbora EGP‑a br. 130/2004 od 24. rujna 2004. o izmjeni Priloga XIV. (Tržišno natjecanje), Protokola 21. (o provođenju pravila o tržišnom natjecanju koja se primjenjuju na poduzetnike) i Protokola 23. (u pogledu suradnje između nadzornih tijela) uz Sporazum o EGP‑u (
SL 2005., L 64., str. 57
.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 90., str. 266.) i Odluke Zajedničkog odbora EGP‑a br. 40/2005 od 11. ožujka 2005. o izmjeni Priloga XIII. (Promet) i Protokola 21. (o provedbi pravila tržišnog natjecanja koja se primjenjuju na poduzeća) uz Sporazum o EGP‑u (
SL 2005., L 198, str. 38
.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 99., str. 126.).
U tim okolnostima, budući da postupanja o kojima je riječ u glavnom postupku mogu utjecati na trgovinu među ugovornim strankama Sporazuma o EGP‑u, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, razmatranja iznesena u točkama 47. do 67. ove presude primjenjuju se
mutatis mutandis
na tumačenje članka 53. tog sporazuma u glavnom postupku.
U tom pogledu, kao što su to u biti navele norveška vlada i Nadzorno tijelo EFTA‑e te kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 88. svojeg mišljenja, nepostojanje odredbe istovjetne članku 84. UEZ‑a u Sporazumu o EGP‑u ne može dovesti u pitanje taj zaključak, s obzirom na to da, kao što je to navedeno u točki 53. ove presude, ta odredba ne utječe na nadležnost nacionalnih sudova na temelju izravnog učinka članka 81. UEZ‑a.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članke 81., 84. i 85. UEZ‑a, kao i članak 53. Sporazuma o EGP‑u treba tumačiti na način da je nacionalni sud nadležan za primjenu članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, u sporu privatnog prava koji se odnosi na tužbu za naknadu štete i koji je pred njim pokrenut nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i treće zemlje koja nije Švicarska koja su se odvijala prije 1. svibnja 2004, na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i Švicarske koja su se odvijala prije 1. lipnja 2002. i na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države EGP‑a koja nije država članica i trećih zemalja koja su se odvijala prije 19. svibnja 2005., iako nikakva odluka na temelju članka 84. UEZ‑a ili članka 85. UEZ‑a nije bila donesena u pogledu tih postupanja te ako su ta postupanja mogla utjecati na trgovinu između država članica i na trgovinu između država stranaka Sporazuma o EGP‑u.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članke 81., 84. i 85. UEZ‑a, kao i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. treba tumačiti na način da je nacionalni sud nadležan za primjenu članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, u sporu privatnog prava koji se odnosi na tužbu za naknadu štete i koji je pred njim pokrenut na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a], na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i treće zemlje koja nije Švicarska koja su se odvijala prije 1. svibnja 2004., na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države članice i Švicarske koja su se odvijala prije 1. lipnja 2002. i na postupanja poduzetnika u sektoru zračnog prijevoza između države EGP‑a koja nije država članica i trećih zemalja koja su se odvijala prije 19. svibnja 2005., iako nikakva odluka na temelju članka 84. UEZ‑a ili članka 85. UEZ‑a nije bila donesena u pogledu tih postupanja te ako su ta postupanja mogla utjecati na trgovinu između država članica i na trgovinu između država stranaka Sporazuma o EGP‑u.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski