CELEX: 62006TJ0056
presuda Prvostupanjskog suda
22 travanj 2016

Okolnosti spora

Sporno oslobođenje
Glinica (odnosno aluminijev oksid) bijeli je prah koji se uglavnom koristi u ljevaonicama za proizvodnju aluminija. Dobiva
se od boksita postupkom rafiniranja u kojem je zadnja etapa kalcinacija. Više od 90 % kalcinirane glinice se koristi za fuziju
aluminija. Ostatak se dalje preoblikuje i ima kemijsku namjenu. Postoje dva tržišta različitih proizvoda, odnosno jedno za
metaluršku i drugo za kemijsku glinicu. Mineralna ulja se mogu upotrebljavati kao loživo ulje za proizvodnju glinice.
Postoji samo jedan proizvođač glinice u Irskoj, jedan u Italiji i jedan u Francuskoj. U Francuskoj je to Alcan Inc. s poslovnim
nastanom u pokrajini Gardanne. Proizvođači glinice su također prisutni u Njemačkoj, Španjolskoj, Grčkoj, Mađarskoj i Ujedinjenoj
Kraljevini.
Francuska Republika od 1997. oslobađa od trošarina mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice
u pokrajini Gardanne (u daljnjem tekstu: sporno oslobođenje). Sporno je oslobođenje u francusko pravo uvedeno člankom 6. loi
No 97-1239, du 29 décembre 1997, portant loi de finances rectificative pour 1997 (Zakon br. 97-1239, od 29. prosinca 1997.
o izmjenama Zakona o financijama za 1997. (JORF od 30. prosinca 1997., str. 19101.).
Primjena francuskog oslobođenja u regiji Gardanne odobrena je do 31. prosinca 1998. Odlukom Vijeća 97/425/EZ od 30. lipnja
1997. kojim se odobrava državama članicama da na određena mineralna ulja koja se koriste za određene svrhe primijene ili nastave
primjenjivati postojeća smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja od trošarina u skladu s postupkom predviđenim u Direktivi
92/81/EEZ (SL L 182, str. 22.). Njezinu je valjanost Vijeće Europske unije nastavno produljilo do 31. prosinca 1999. Odlukom
1999/255/EZ od 30. lipnja 1997. kojom se u skladu s Direktivom 92/81/EEZ odobrava državama članicama da na određena mineralna
ulja koja se koriste za određene svrhe primijene ili nastave primjenjivati smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja
od trošarina i kojom se mijenja Odluka 97/425 (SL L 99, str. 26.). Vijeće joj je opet produljilo valjanost do 31. prosinca
2000. Odlukom 1999/880/EZ od 17. prosinca 1999. kojom se odobrava državama članicama da na određena mineralna ulja koja se
koriste za određene svrhe primijene ili nastave primjenjivati postojeća smanjenja trošarinskih stopa odnosno oslobođenja od
trošarina u skladu s postupkom predviđenim u Direktivi 92/81/EEZ (SL L 331, str. 73.).
Odluka Vijeća 2001/224/EZ od 12. ožujka 2001. o smanjenim trošarinskim stopama odnosno oslobođenjima od trošarina na određena
mineralna ulja koja se koriste za određene svrhe (SL L 84, str. 23.), odnosno koja se odnosi na sporno oslobođenje, produljuje
navedeno oslobođenje do 31. prosinca 2006. Prema njezinoj uvodnoj izjavi 5. ta odluka „ne dovodi u pitanje ishod postupaka
koji bi se mogli poduzeti u vezi s narušavanjem djelovanja jedinstvenog tržišta, a posebno na temelju članaka [87. UEZ-a]
i [88. UEZ-a]“ i „ne oslobađa od obveze da države članice prijave Komisiji slučajeve moguće državne potpore na temelju članka
[88. UEZ-a]“.

Upravni postupak
Komisija Europskih zajednica je dopisom od 2. lipnja 1998. od francuskih tijela zatražila informacije da bi provjerila je
li sporno oslobođenje obuhvaćeno područjem primjene članaka 87. i 88. UEZ-a. Nakon što je 10. srpnja 1998. zatražila produljenje
roka za odgovor, što joj je i odobreno 24. srpnja 1998., Francuska je Republika odgovorila dopisom od 7. kolovoza 1998.
Komisija je dopisom od 17. srpnja 2000. od Francuske Republike zatražila da joj prijavi sporno oslobođenje. Francuska su tijela
dopisom od 4. rujna 2000. odgovorila da smatraju da sporno oslobođenje nije državna potpora te ga prema tome ne treba prijavljivati.
Komisija je dopisom od 27. rujna pozvala Francusku Republiku da dostavi dodatne informacije. Francuska su tijela slijedom
Komisijine opomene od 20. studenoga 2000. odgovorila 8. prosinca 2000.
Komisija je Odlukom C (2001) 3295 od 30. listopada 2001. pokrenula postupak predviđen u članku 88. stavku 2. UEZ-a u odnosu
na sporno oslobođenje (u daljnjem tekstu: formalni istražni postupak). Ta je odluka Francuskoj Republici priopćena dopisom
od 5. studenog 2001. i objavljena 2. veljače 2002. u
Službenom listu Europskih zajednica
(SL C 30 str. 21.).
Komisija je dopisima od 26. i 28. veljače te od 1. ožujka 2002. primila očitovanja društava Aughinish Alumina Ltd, Eurallumina
SpA, Alcan i Europskog aluminijskog udruženja. Ona su Francuskoj Republici priopćena 26. ožujka 2002.
Nakon što je dopisom od 21. studenoga 2001. zatražila produljenje roka za odgovor, što joj je i odobreno 29. studenoga 2001.,
Francuska je Republika iznijela svoja očitovanja u dopisu od 12. veljače 2002.

Odluka glinica I.
Komisija je 7. prosinca 2005. donijela Odluku 2006/323/EZ o oslobođenju od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju
kao loživo ulje za proizvodnju glinice u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon i na Sardiniji, a koje su provele Francuska,
Irska i Italija (SL 2006., L 119, str. 12.; u daljnjem tekstu: Odluka glinica I.).
Odluka glinica I. odnosi se na razdoblje prije 1. siječnja 2004., datuma od kojeg se primjenjuje Direktiva Vijeća 2003/96/EZ
od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL L 283 str.
51.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.) kojom se stavlja izvan snage Direktiva Vijeća
92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.) kao i Direktiva
Vijeća 92/82/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju stopa trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 19.), s učinkom od
31. prosinca 2003. (uvodna izjava 57.). Ona ipak proširuje formalni istražni postupak na razdoblje nakon 31. prosinca 2003.
(uvodna izjava 92.).
Izreka Odluke glinica I. osobito određuje:
„Prvi članak
Oslobođenja od trošarina na teška mineralna ulja koja se upotrebljavaju u proizvodnji glinice koja su do 31. prosinca 2003.
dodijelile Francuska, Irska i Italija državne su potpore u smislu članka 87. stavka 1. [UEZ-a];
Članak 2.
Potpora dodijeljena između 17. srpnja 1990. i 2. veljače 2002., u mjeri u kojoj je nespojiva sa zajedničkim tržištem, nije
vraćena jer bi taj povrat bio protivan općim načelima prava Zajednice.
Članak 3.
Potpora iz prvog članka, dodijeljena između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. spojiva je sa zajedničkim tržištem u smislu
članka 87. stavka 3. [UEZ-a] u mjeri u kojoj korisnici plaćaju trošarine u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog
mineralnog ulja.
Članak 4.
Potpora [...] dodijeljena između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. nespojiva je sa zajedničkim tržištem u smislu članka
87. stavka 3. [UEZ-a] u mjeri u kojoj korisnici nisu plaćali trošarinu u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog
ulja.
Članak 5.
1.      Francuska, Irska i Italija poduzimaju sve potrebne mjere za povrat nespojive potpore iz članka 4. od njezinih korisnika.
[…]
5.      Francuska, Irska i Italija korisnicima nespojive potpore iz članka 4. nalažu da u roku od dva mjeseca od dana priopćenja ove
odluke vrate nezakonitu potporu uvećanu za kamate.“

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. veljače 2006. Francuska Republika pokrenula je ovaj postupak, upisan pod brojem
T-56/06.
Na temelju članka 14. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. i na prijedlog drugog vijeća, Opći je sud odlučio nakon saslušanja
stranaka sukladno članku 51. navedenog poslovnika uputiti ovaj predmet na odlučivanje u proširenom vijeću.
Rješenjem od 24. svibnja 2007., predsjednik drugog proširenog vijeća Općeg suda je nakon saslušanja stranaka spojio predmete
T-56/06 i predmete T-50/06, T-60/06, T-62/06 i T-69/06 (u daljnjem tekstu: predmeti Glinica I.) u svrhu usmenog postupka,
sukladno članku 50. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
Presudom od 12. prosinca 2007., Irska i dr./Komisija (T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 i T-69/06, EU:T:2007:383) Opći je
sud spojio predmete Glinica I. u svrhu donošenja presude, poništio Odluku glinica I. i, u predmetu T-62/06 u preostalom dijelu
odbio tužbu.
Žalbom od 26. veljače 2008. Komisija je pokrenula žalbeni postupak protiv te presude Općeg suda.
Presudom od 2. prosinca 2009. Komisija/Irska i dr. (C-89/08 P, Zb, EU:C:2009:742) Sud je ukinuo presudu Irska i dr./Komisija,
točka 17.
supra
(EU:T:2007:383) u dijelu u kojem je Opći sud poništio Odluku glinica I., vratio predmete Glinica I. na ponovno odlučivanje
Općem sudu i odluku o troškovima odgodio za kasnije.
Nakon presude Komisija/Irska i dr., točka 19.
supra
(EU:C:2009:742) i sukladno članku 118. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., predmeti Glinica I. odlukom su predsjednika
Općeg suda od 18. prosinca 2009. dodijeljeni drugom proširenom vijeću.
Sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su podnijele svoja pisana očitovanja, i to Francuska
Republika 16. veljače 2010., a Komisija 28. travnja 2010. U svojem pisanom očitovanju Francuska je Republika u pogledu presude
Komisija/Irska i dr., točka 19.
supra
(EU:C:2009:742) navela da odustaje od drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.
Rješenjem predsjednika drugog proširenog vijeća od 1. ožujka 2010., predmeti Glinica I. su spojeni u svrhu pisanog i usmenog
postupka te donošenja presude. Odlukom predsjednika Općeg suda od 20. rujna 2010., predmeti Glinica I. preraspodijeljeni su
četvrtom proširenom vijeću.
Presudom od 21. ožujka 2012., Irska/Komisija (T-50/06 RENV, T-56/06 RENV, T-60/06 RENV, T-62/06 RENV i T-69/06 RENV, Zb.,
EU:T:2012:134) Opći je sud poništio Odluku glinica I. u dijelu u kojem se njome utvrđuje ili se temelji na utvrđenju da su
oslobođenja od trošarina na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice, a koje su do 31.
prosinca 2003. primjenjivale Francuska Republika, Irska i Talijanska Republika (u daljnjem tekstu: oslobođenja od trošarina)
državne potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ-a i u dijelu u kojem se Francuskoj Republici, Irskoj i Talijanskoj Republici
nalaže poduzimanje svih potrebnih mjera za povrat navedenih oslobođenja od korisnika u mjeri u kojoj potonji nisu plaćali
trošarine u iznosu od najmanje 13,01 eura za 1000 kg teškog mineralnog ulja.
Žalbom od 1. lipnja 2012. Komisija je pokrenula žalbeni postupak protiv te presude Općeg suda.
Presudom od 10. prosinca 2013. Komisija/Irska i dr. (C-272/12 P, Zb., EU:C:2013:812) Sud je poništio presudu Irska/Komisija,
točka 23.
supra
(EU:T:2012:134) vratio predmete Glinica I. na ponovno odlučivanje Općem sudu i odluku o troškovima odgodio za kasnije.
Nakon presude Komisija/Irska i dr., točka 25.
supra
(EU:C:2013:812) predmeti Glinica I. su odlukama predsjednika Općeg suda od 21. siječnja i 10. ožujka 2014. dodijeljeni prvom
vijeću.
Sukladno članku 119. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su podnijele svoja pisana očitovanja, i to Francuska
Republika 20. veljače 2014., a Komisija 8. travnja 2014. U svojem pisanom očitovanju Francuska je Republika navela da s obzirom
na presudu Komisija/Irska i dr. točka 25.
supra
(EU:C:2013:812) odustaje od prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi pojma državne potpore u smislu članka 87.
stavka 1. UEZ-a i da svoj tužbeni zahtjev ograničuje na poništenje članka 5. odluke Glinica I. u dijelu u kojem joj se nalaže
povrat nespojive državne potpore koju je dodijelila između 3. veljače 2002. i 31. prosinca 2003. na temelju spornog oslobođenja
(u daljnjem tekstu: sporna potpora), kao i da traži da se Komisiji naloži snošenje troškova. Komisija se o tome očitovala
u svojem pisanom očitovanju.
Odlukom predsjednika Općeg suda od 30. rujna 2014., predmeti Glinica I. preraspodijeljeni su prvom proširenom vijeću, sukladno
članku 118. stavku 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni postupak.
Saslušana su izlaganja stranaka i odgovori stranaka na usmena pitanja koja je Opći sud postavio tijekom rasprave održane 6.
ožujka 2015.
Francuska Republika u bitnom od Općeg suda zahtijeva da:
–        poništi članak 5. Odluke glinica I. u dijelu u kojem predviđa povrat sporne potpore (u daljnjem tekstu: pobijana odluka);
–        naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–        odbije tužbu;
–        naloži Francuskoj Republici snošenje troškova.

Pravo
U prilog tužbi Francuska Republika ističe jedini tužbeni razlog koji odgovara trećem žalbenom razlogu, vezan za to da je Komisija
donošenjem sporne odluke prekršila načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i poštovanja razumnog roka.
Kao prvo, u prilog svojem tužbenom razlogu vezanom za povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i poštovanja
razumnog roka, Francuska se Republika poziva na uvodne izjave 98. i 99. Odluke glinica I. u kojoj Komisija priznaje postojanje
iznimnih okolnosti koje sukladno članku 14. stavku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih
pravila primjene članka [88. EZ-a] (SL L 83, str. 1) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku:, poglavlje 8, svezak 4, str.
16.) i ustaljenoj sudskoj praksi čine zapreku povratu sporne potpore.
Kao drugo, poziva se na Odluku 2001/224 kojom je dobila odobrenje da nastavi primjenjivati sporno oslobođenje do 31. prosinca
2006., kao i na članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 kojom se potvrđuje potonja odluka i ističe da oba akta sprečavaju Komisiju
da smatra da je objavom odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka u
Službenom listu
2. veljače 2002. okončano legitimno očekivanje korisnika sporne potpore odnosno društva Alcan vezano za pravilnost te potpore.
Kao treće, Francuska se Republika poziva na Alcanova legitimna očekivanja vezana za pravilnost sporne potpore koja su proizašla
iz kašnjenja Komisije s donošenjem odluke Glinica I. do kojeg je došlo tek 7. prosinca 2005., iako je objavila odluku o pokretanju
formalnog istražnog postupka i primila posljednja očitovanja stranaka u veljači 2002. dok se načelima pravne sigurnosti i
poštovanja razumnog roka protivilo se neograničeno odgađati izvršavanje njezinih ovlasti u području državnih potpora.
Kao četvrto, ona ističe da Komisija ne može opravdati taj rok za pokretanje istrage od gotovo četiri godine osobitom složenošću
spisa, a da ne precizira u čemu je ocjena spojivosti oslobođenja od trošarine s člankom 87. UEZ-a, odnosno točnije, s okvirima
Zajednice za državne potpore za zaštitu okoliša iz 1994. i 2001. izazvala ozbiljne poteškoće, s obzirom na činjenicu da je
Komisija već dugo znala za oslobođenja od trošarine.
Kao peto, Francuska Republika poziva se na sudsku praksu koja jamči mogućnost sudova Europske unije da ocijene razumnost trajanja
Komisijina formalnog istražnog postupka čak i nakon stupanja na snagu Uredbe br. 659/1999. Prema njezinu mišljenju, nemoguće
je članak 15. Uredbe br. 659/1999 kojim se uvodi zastarni rok od deset godina za povrat potpore tumačiti na način da ovlašćuje
Komisiju za ispitivanje spojivosti potpore u tom istom roku, a da time ne ugrozi okvirni rok za provođenje istrage od 18 mjeseci
koji je izričito predviđen u članku 15. iste uredbe.
Komisija ističe da predmetni žalbeni razlog nije osnovan.
Uvodno valja podsjetiti da sukladno članku 14. stavku 1. Uredbe br. 659/1999, Komisija ne smije zahtijevati povrat državne
potpore ako bi to bilo u suprotnosti s općim načelima prava Unije.
U ovom slučaju, Francuska Republika upravo ističe da je pobijana odluka protivna načelima zaštite legitimnih očekivanja, pravne
sigurnosti i poštovanja načela razumnog roka.
U tom pogledu valja podsjetiti da načelo zaštite legitimnih očekivanja, kao temeljno načelo prava Unije (presuda od 14. listopada
1999., Atlanta/Europska zajednica, C-104/97 P, Zb., EU:C:1999:498, t. 52.) omogućava svakom gospodarskom subjektu prema kojem
institucija stvara utemeljena očekivanja da se na njih poziva (presude od 11. ožujka 1987., Van den Bergh en Jurgens i Van
Dijk Food Products (Lopik)/EEZ 265/85, Zb., EU:C:1987:121, t. 44.; od 24. ožujka 2011., ISD Polska i dr./Komisija, C-369/09
P, Zb., EU:C:2011:175, t. 123. i od 27. rujna 2012., Producteurs de légumes de France/Komisija, T-328/09, EU:T:2012:498, t.
18.). Međutim, kad je razborit i oprezan gospodarski subjekt u mogućnosti predvidjeti usvajanje Unijine mjere koja je takve
naravi da utječe na njegove interese, on se ne može pozivati na blagodat tog načela kad se ta mjera usvoji (vidjeti presude
od 1. veljače 1978., Lührs, 78/77, Zb., EU:C:1978:20, t. 6. i od 25. ožujka 2009., Alcoa Trasformazioni/Komisija, T-332/06,
EU:T:2009:79, t. 102.). Pravo pozivanja na legitimna očekivanja pretpostavlja postojanje triju kumulativnih uvjeta. Kao prvo,
dotična institucija mora osobi u pitanju pružiti precizna, bezuvjetna i podudarajuća jamstva koja dolaze od ovlaštenog i pouzdanog
izvora. Kao drugo, ta jamstva moraju biti takve naravi da stvaraju legitimno očekivanje kod onih kojima su upućena. Kao treće,
dana osiguranja moraju biti usklađena s primjenjivim normama (vidjeti ranije navedenu presudu Producteurs de légumes de France/Komisija,
EU:T:2012:498, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
Valja, nadalje podsjetiti, što se tiče primjenjivosti načela zaštite legitimnih očekivanja u području državnih potpora da
se država članica čija su tijela dodijelila potporu kršeći postupovna pravila predviđena u članku 88. UEZ-a može pozvati na
legitimna očekivanja društva korisnika te potpore da bi pred sudom Unije osporila valjanost Komisijine odluke kojom joj se
nalaže povrat potpore, ali ne da bi izbjegla obvezu poduzimanja mjera potrebnih za njezino izvršenje (vidjeti presudu od 14.
siječnja 1997., Španjolska/Komisija, C-169/95, Zb., EU:C:1997:10, t. 48. i 49. i navedenu sudsku praksu). Iz sudske prakse
osim toga proizlazi da, uzevši u obzir temeljnu ulogu obveze obavještavanja radi omogućavanja učinkovitosti Komisijina nadzora
državnih potpora, koji je obvezan, korisnici potpore ne mogu u načelu imati legitimna očekivanja vezana uz pravilnost navedene
potpore, osim ako je ona dodijeljena poštujući postupak predviđen u članku 88. UEZ‑a, a gospodarski subjekt koji postupa s
dužnom pažnjom treba se u načelu moći uvjeriti da je navedeni postupak poštovan. Osobito, korisnik potpore ne može imati legitimna
očekivanja vezana uz pravilnost dodjele potpore kad se ona provodi bez prethodnog obavještavanja Komisije, na način da je
nezakonita prema članku 88. stavku 3. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presudu Producteurs de légumes de France/Komisija, t. 42.
supra
EU:T:2012:498, t. 20. i 21. i navedenu sudsku praksu), osim ako ne postoje iznimne okolnosti (presuda od 20. studenoga 1990.,
Komisija/Njemačka, C-5/89, Zb., EU:C:1990:320, t. 16.; vidjeti također presudu od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-298/00
P, Zb., EU:C:2004:240, t. 86. i navedenu sudsku praksu; presudu od 30. studenoga 2009., Francuska/Komisija, T-427/04 i T-17/05,
Zb., EU:T:2009:474, t. 263.).
Valja još podsjetiti da je poštovanje razumnog roka u provođenju upravnog postupka opće načelo prava Unije (presuda od 27.
studenoga 2003., Regione Siciliana/Komisija, T-190/00, Zb., EU:T:2003:316, t. 136.). Usto, temeljni uvjet pravne sigurnosti
koji se protivi Komisijinu neograničenom odgađanju izvršenja njezinih ovlasti dovodi sud do ispitivanja je li odvijanje upravnog
postupka obuhvaćeno suviše nepravodobnim djelovanjem te institucije (presude od 24. rujna 2002., Falck i Acciaierie di Bolzano/Komisija,
C-74/00 P i C-75/00 P, Zb., EU:C:2002:524, t. 140. i 141. i od 14. siječnja 2004., Fleuren Compost/Komisija, T-109/01, Zb.,
EU:T:2004:4, t. 145. do 147.).
Komisijino kašnjenje u odlučivanju da je potpora nezakonita i da je država članica treba ukinuti i povratiti u određenim okolnostima
može kod korisnika dotične potpore stvoriti legitimno očekivanje koje može spriječiti Komisiju da navedenoj državi članici
naloži povrat te potpore (presuda od 24. studenoga 1987., RSV/Komisija, 223/85, Zb., EU:C:1987:502, t. 17.). Ako postoje neprijavljene
državne potpore, takvo se kašnjenje međutim Komisiji može pripisati samo od trenutka kad je ona saznala za postojanje potpora
nespojivih sa zajedničkim tržištem (presuda Italija/Komisija, točka 43.
supra
, EU:C:2004:240, t. 91.).
Sama činjenica da Uredba br. 659/1999, osim zastarnog roka od deset godina (računajući od dodjeljivanja potpore) nakon čijeg
se isteka više ne može odrediti povrat potpore, ne predviđa nikakav rok, pa čak ni okvirni, za Komisijino ispitivanje nezakonite
potpore, sukladno članku 13. stavku 2. navedene uredbe koji određuje da Komisija nije vezana rokom utvrđenim u članku 7. stavku
6. iste uredbe, nije prepreka tomu da sudovi Unije provjere je li ta institucija poštovala razumni rok odnosno je li suviše
nepravodobno djelovala (vidjeti u tom smislu i po analogiji, što se tiče okvirnog roka, presude od 15. lipnja 2005., Regione
autonoma della Sardegna/Komisija, T-171/02, Zb., EU:T:2005:219, t. 57., i od 9. rujna 2009., Diputación Foral de Álava i dr.,
T-230/01 do T-232/01 i T-267/01 do T-269/01, EU:T:2009:316, t. 338. i 339., i Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, T-30/01
do T-32/01 i T-86/02 do T-88/02, Zb., EU:T:2009:314, t. 259. i 260.).
Valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, načelo pravne sigurnosti zahtijeva da Komisija, kad je kršenjem svoje obveze dužne
pažnje stvorila dvosmislenu situaciju zbog uvođenja elemenata nesigurnosti i zbog nejasnoća u primjenjivim propisima, zajedno
s produljenim izostankom njezine reakcije unatoč njezinim saznanjima o dotičnim potporama, razjasni navedenu situaciju prije
nego što poduzme bilo kakvu radnju s ciljem nalaganja povrata već isplaćenih potpora (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja
1970., Komisija/Francuska, 26/69, Zb., EU:C:1970:67, t. 28. do 32.).
U ovom slučaju argumente stranaka treba ocijeniti u kontekstu pravila iznesenih u gornjim točkama 42. do 47.
Francuska Republika ne osporava da nije obavijestila Komisiju o spornoj potpori. Ta je potpora dodijeljena bez prethodne obavijesti
Komisiji, povredom članka 88. stavka 3. UEZ-a.
Francuska se Republika u ovom slučaju poziva na postojanje iznimnih okolnosti koje su mogle biti legitimni temelj Alcanovih
očekivanja vezanih za zakonitost spornog oslobođenja i, prema tome, sporne potpore.
Međutim, Francuska se Republika u ovom slučaju neutemeljeno poziva na postojanje tih iznimnih okolnosti i to zbog razloga
iznesenih u sljedećim točkama 52. do 86.
Suprotno tvrdnjama Francuske Republike, objava odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka mogla je okončati legitimna
očekivanja koja je Alcan mogao imati vezano za zakonitost spornog oslobođenja, uzimajući u obzir dvosmislenu situaciju koju
je prethodno stvorio tekst odluka Vijeća o odobrenju, donesenih na prijedlog Komisije uključujući i tekst Odluke 2001/224
koji je bio na snazi tijekom razdoblja na koje se odnosi pobijana odluka.
U točkama 52. i 53. presude Komisija/Irska i dr., točka 25.
supra
(EU:C:2013:812) kojima je Opći sud vezan sukladno članku 61. stavku 2. Statuta Suda Europske unije, Sud je presudio da je
trebalo uzeti u obzir okolnost da su odluke Vijeća o odobrenju donesene na prijedlog Komisije i da ona nikad nije koristila
ovlasti koje ima na temelju članka 8. stavka 5. Direktive 92/81 odnosno članaka 230. i 241. UEZ-a kako bi ishodila poništenje
ili izmjenu tih odluka, s obzirom na načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, kao što je to Komisija učinila
u svojoj Odluci glinica I. suzdržavajući se od nalaganja povrata potpora dodijeljenih do 2. veljače 2002., dana objave odluka
o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u
Službenom listu
. To je bio odlučujući razlog za utvrđenje Suda, u točki 54. presude Komisija/Irska i dr., točka 25.
supra
(EU:C:2013:812) da razlozi izneseni u točkama 39. do 44. te iste presude nisu mogli biti valjani temelj za zaključke Općeg
suda prema kojima Odluka glinica I. dovodi u pitanje valjanost odluka Vijeća o odobrenju i prema tome krši načela pravne sigurnosti
i pretpostavku zakonitosti akata institucija, kao ni za zaključak u predmetu T-62/06 RENV, koji se temelji na istim razlozima,
da je Komisija prekršila načelo dobre uprave.
Uzimajući u obzir zahtjeve koji proizlaze iz načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, dvosmislena se situacija
koju je stvorio tekst odluka Vijeća o odobrenju, donesenih na prijedlog Komisije, suprotstavlja samo povratu potpore dodijeljene
na temelju spornog oslobođenja do datuma objave odluke o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u
Službenom listu
. Nasuprot tomu, računajući od navedene objave, Alcan je trebao znati da je, ako sporno oslobođenje jest državna potpora,
istu trebala odobriti Komisija, sukladno članku 88. UEZ-a.
Iz toga slijedi da je, suprotno tvrdnjama Francuske Republike, objava odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka okončala
legitimna očekivanja koje je Alcan prethodno mogao imati vezano za pravilnost spornog oslobođenja, uzimajući u obzir odluke
Vijeća o odobrenju koje su prethodno donesene na prijedlog Komisije.
Komisija je u uvodnoj izjavi 98. Odluke glinica I. pravilno uzela u obzir iznimne okolnosti slučaja jer je stvorila i zadržala
određenu dvosmislenost podnošenjem prijedlogâ Vijeću i da se, uslijed nemogućnosti da se ustanovi je li i, ovisno o slučaju,
u kojem je trenutku država članica stvarno obavijestila različite korisnike o odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka
nije moglo isključiti da su se korisnici mogli pozvati na načelo zaštite legitimnih očekivanja do 2. veljače 2002. kad su
u
Službenom listu
objavljene odluke o pokretanju postupka predviđenog u članku 88. stavku 2. UEZ-a u pogledu oslobođenja od trošarine, pri
čemu se napominje da je najkasnije ta objava uklonila svaku nesigurnost u pogledu činjenice da je dotične mjere, ako su činile
državne potpore, trebalo odobriti sukladno članku 88. UEZ-a, a do koje je došlo zbog teksta odluka Vijeća o odobrenju.
Utemeljenost takvog rješenja nije dovedena u pitanje različitim argumentima Francuske Republike.
S jedne strane, činjenica da članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 zajedno s člankom 28. stavkom 2. te iste direktive odobrava
Francuskoj Republici nastavak primjene spornog oslobođenja od 1. siječnja 2003. nije relevantna za eventualna legitimna očekivanja
koja je Alcan mogao imati vezano za pravilnost tog oslobođenja za razdoblje od 2. veljače 2002. do 31. prosinca 2003. Naime,
Alcan je na dan na koji se počeo primjenjivati članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96, odnosno 1. siječnja 2003., trebao biti
obaviješten o tome da se vodi formalni istražni postupak koji se odnosi na sporno oslobođenje i, ako je sporno oslobođenje
državna potpora, da ga treba odobriti Komisija sukladno članku 88. UEZ-a. Ta se situacija nije mogla promijeniti 27. odnosno
31. listopada 2003. donošenjem i stupanjem na snagu Direktive 2003/96 čija uvodna izjava 32. izričito navodi da se istom „ne
dovodi u pitanje ishod bilo kojeg budućeg postupka za dobivanje državne potpore koji se može pokrenuti u skladu s člancima
87. i 88. [UEZ-a]“ (u tom smislu i po analogiji vidjeti presudu Komisija/Irska i dr., točka 25.
supra
, EU:C:2013:812, t. 51.). Prema tome, članak 18. stavak 1. Direktive 2003/96 nakon objave odluke o pokretanju formalnog istražnog
postupka nije mogao kod Alcana ponovno pobuditi legitimna očekivanja vezana za zakonitost spornog oslobođenja s obzirom na
pravila u području državnih potpora.
S druge strane, Komisijino kašnjenje u donošenju Odluke glinica I. nije iznimna okolnost koja je kod Alcana mogla ponovno
pobuditi legitimna očekivanja vezana za zakonitost spornog oslobođenja iz svih razloga iznesenih u gornjim točkama 60. do
86.
Kao prvo, valja ispitati je li rok u kojem je proveden formalni istražni postupak prešao granice razumnoga.
U tom pogledu, u presudi RSV/Komisija, točka 45.
supra
(EU:C:1987:502), na koju se poziva Francuska Republika, Sud je ustanovio da je rok od 26 mjeseci koliko je Komisiji trebalo
za donošenje njezine odluke prešao granice razumnoga.
Osim toga, primjenom članka 7. stavka 6. Uredbe br. 659/1999, referentni rok za dovršenje formalnog istražnog postupka u okviru
priopćenih državnih potpora je 18 mjeseci. Taj rok, čak i ako nije primjenjiv na nezakonite potpore, sukladno članku 13. stavku
2. Uredbe br. 659/1999 (vidjeti gornju točku 46.) pruža referentnu točku korisnu za ocjenu razumnosti trajanja formalnog istražnog
postupka koji se, kao u ovom slučaju, odnosi na neprijavljenu mjeru.
U ovom slučaju valja utvrditi da je 17. srpnja 2000. Komisija od Francuske Republike, Irske i Talijanske Republike zatražila
da joj priopće oslobođenja od trošarina na temelju odredaba iz područja državnih potpora. Odgovori, koji nisu imali svojstvo
prijave dostavljeni su joj u rujnu, listopadu i prosincu 2000. Ona je slijedom toga pokrenula formalni istražni postupak odlukom
od 30. listopada 2001. koja je priopćena dotičnim državama članicama 5. studenoga 2001. i objavljena u
Službenom listu
2. veljače 2002. Konačno je zaprimila komentare društava Aughinish Alumina (dopisi od 26. veljače i od 1. ožujka 2002.),
Eurallumina (dopis od 28. veljače 2002.), Alcan (dopis od 1. ožujka 2002.) i od Europskog udruženja za aluminij (dopis od
26. veljače 2002.). Ta su očitovanja Irskoj, Talijanskoj Republici i Francuskoj Republici priopćena 26. ožujka 2002.
Irska je iznijela svoje komentare odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka 8. siječnja 2002. Komisija je 18. veljače
2002. zatražila dodatne informacije od Irske koja je odgovorila 26. travnja 2002., nakon što je zatražila produljenje roka
koji joj je određen za odgovor. Nakon što je također 21. studenoga 2001. zatražila produljenje roka za odgovor, Francuska
je Republika 12. veljače 2002. komentirala odluku o pokretanju. Talijanska je Republika iznijela svoje komentare 6. veljače
2002.
Odluka o glinici donesena je 7. prosinca 2005.
Proteklo je, dakle, malo više od 49 mjeseci između donošenja odluke o pokretanju formalnog istražnog postupka i donošenja
Odluke glinica I.

A priori
, takav se rok, koji je gotovo dvostruko dulji od onoga koji je uzet u obzir u presudi RSV/Komisija, točka 45.
supra
(EU:C:1987:502) i malo više nego dvostruko dulji od onoga predviđenog u članku 7. stavku 6. Uredbe br. 659/1999, za dovršenje
formalnog istražnog postupka u okviru priopćenih državnih potpora, doima nerazumnim. Sukladno sudskoj praksi, ipak valja ispitati
može li se taj rok opravdati uzimajući u obzir okolnosti slučaja.
U ovom slučaju, okolnosti na koje se poziva Komisija ne mogu, međutim, opravdati rok za provođenje istrage od 49 mjeseci.
Točno je da taj rok uzima u obzir, s jedne strane, rok koji je državama članicama i korisnicima određen za iznošenje očitovanja
i, s druge strane, činjenicu da su francuska, irska i talijanska vlada od Komisije zatražile produljenje rokova za podnošenje
svojih očitovanja i odgovora u okviru formalnog istražnog postupka. Uzimajući u obzir uske veze koje u ovom slučaju postoje
između oslobođenja od trošarine, što se tiče sličnih mjera koje su, na temelju paralelnih postupaka, odobrene istom odlukom
Vijeća, valja uzeti u obzir sve postupovne akte iz dotičnog spisa i, osobito, to da je Irska na posljednji Komisijin zahtjev
za dodatnim informacijama odgovorila 26. travnja 2002.
Međutim, nakon potonjeg datuma proteklo je još malo više od 43 mjeseca prije nego što je Komisija donijela Odluku glinica
I. Takav rok za ispitivanje dotičnih spisa, u kontekstu svih očitovanja koja su dostavile dotične države članice i zainteresirane
strane, ne može se opravdati okolnostima slučaja.
Kao prvo, što se tiče navodne složenosti spisâ, ona nije ustanovljena, a sve da tomu i jest tako ona ne bi mogla opravdati
tako dug rok za ispitivanje kao u ovom slučaju. Naime, niti jedna indicija ne omogućuje zaključak da se Komisija suočila s
osobito važnim pravnim problemima jer je Odluka glinica I. bila razumne duljine (112 uvodnih izjava) i u njezinu se tekstu
ne nalaze nikakve očite poteškoće. Nadalje, kako to pravilno ističe Francuska Republika, Komisija je znala za oslobođenja
od trošarine puno prije pokretanja formalnog istražnog postupka jer su prvi zahtjevi za oslobođenje bili podneseni 1992. za
Irsku, 1993. za Talijansku Republiku i 1997. za Francusku Republiku. Osim toga, Komisija je ta koja je uzastopne zahtjeve
za odluke o odobrenju oslobođenja od trošarine prosljeđivala Vijeću nakon što je u tom smislu zaprimila zahtjeve od Francuske
Republike, Irske i Talijanske Republike. Konačno, u okviru veza koje se odnose na državne potpore, Komisija je obavijestila
Svjetsku trgovinsku organizaciju (WTO) o postojanju irskog oslobođenja.
Usto, Komisija je sama navela da od 1999. smatra oslobođenja od trošarina protivnima pravilima u području državnih potpora.
Ona je dakle, od tog datuma bila u mogućnosti detaljnije razmotriti pravilnost navedenih oslobođenja s obzirom na pravila
u tom području.
Osim toga, činjenica da Komisija od Francuske Republike, Irske i Talijanske Republike više nije tražila nikakve dodatne informacije
tijekom 43 mjeseca prije donošenja Odluke glinica I. potvrđuje da je ona u to doba već imala sve elemente potrebne za donošenje
odluke o oslobođenjima od trošarine.
Konačno, kako to pravilno ističe Francuska Republika, Komisija se neutemeljeno poziva na navodnu poteškoću koja proizlazi
iz razvoja sustava Zajednice za oporezivanje mineralnih ulja i osobito iz donošenja Direktive 2003/96. Naime, Odluka glinica
I. odnosi se na pravnu situaciju koja nije bila uređena novim sustavom oporezivanja mineralnih ulja proizašlim iz Direktive
2003/96 koji je stupio na snagu tek od 1. siječnja 2004. , već sustavom oporezivanja mineralnih ulja koji je bio ranije na
snazi. Slijedom toga, u ovom slučaju razvoj zakonodavstva Zajednice na koji se poziva Komisija nema značaja. To potvrđuje
činjenica da je u Odluci glinica I. Komisija pokrenula novi formalni istražni postupak u pogledu oslobođenja od trošarina
na mineralna ulja koja se upotrebljavaju kao loživo ulje za proizvodnju glinice u pokrajini Gardanne, u pokrajini Shannon
i na Sardiniji za razdoblje od 1. siječnja 2004., tj. dana početka primjene novog sustava oporezivanja mineralnih ulja uspostavljenog
Direktivom 2003/96. U svakom slučaju valja istaknuti da je Odluka glinica I. donesena gotovo dvije godine nakon donošenja
Direktive 2003/96. Međutim, jednostavna potreba koju navodi Komisija, da se u Odluci glinica I. moralo uzeti u obzir novi
sustav oporezivanja mineralnih ulja uspostavljen Direktivom 2003/96 ne može biti dovoljna za opravdanje tako dugog roka za
istragu poput ovoga u konkretnom slučaju.
U tim okolnostima, Komisija je imala dovoljno saznanja o pravnom i činjeničnom kontekstu oslobođenja od trošarine i nije se
suočavala ni s jednom očitom poteškoćom u odnosu na ispitivanje s obzirom na pravila u području državnih potpora.
Kao drugo, što se tiče praktičnih i jezičnih poteškoća koje navodi Komisija, čak i pod pretpostavkom da se dokažu, one ne
bi mogle opravdati tako dug rok za ispitivanje kao u ovom slučaju. U svakom slučaju, Komisija je imala na raspolaganju službe
koje joj omogućuju da se suoči s navedenim jezičnim poteškoćama, kao i paralelno s istragom oslobođenja od trošarina u rokovima
koji su kraći od ovoga u konkretnom slučaju, osobito zahvaljujući dobroj koordinaciji tih službi.
Prema tome, rok ispitivanja sporne potpore u ovom slučaju nije razuman.
Kao drugo, preostaje ispitati je li, kao što tvrdi Francuska Republika, to Komisijino nepoštovanje razumnog roka tijekom formalnog
istražnog postupka moglo razumno navesti Alcan da povjeruje da Komisija više nema sumnji i da nema prigovora spornom oslobođenju,
te može li se na temelju tog nepoštovanja roka spriječiti Komisiju da zatraži povrat potpore dodijeljene između 3. veljače
2002. i 31. prosinca 2003. kako je odlučeno u presudi RSV/Komisija, točka 45.
supra
(EU:C:1987:502, t. 16.), na koju se poziva Francuska Republika.
U presudi RSV/Komisija točka 45.
supra
(EU:C:1987:502), Sud je ustanovio da je rok od 26 mjeseci koliko je Komisiji trebalo za donošenje odluke mogao dovesti do
toga da, kako tvrdi tužitelj, korisnik potpore stvori legitimna očekivanja koja bi mogla spriječiti instituciju da naloži
dotičnim nacionalnim tijelima da odrede povrat te potpore.
Međutim, iako je važno osigurati poštovanje zahtjeva pravne sigurnosti koji štiti privatne interese, ti se zahtjevi trebaju
odvagati u odnosu na zahtjeve koji štite javni interes što u području državnih potpora uključuje sprečavanje toga da funkcioniranje
tržišta bude narušeno državnim potporama koje su štetne za tržišno natjecanje što, prema ustaljenoj sudskoj praksi zahtijeva
povrat nezakonitih potpora u svrhu povrata u prijašnje stanje (vidjeti presudu od 5. kolovoza 2003., P & O European Ferries
(Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija, T-116/01 i T-118/01, Zb., EU:T:2003:217, t. 207. i 208. i navedenu sudsku
praksu).
Sudska je praksa prema tome protumačila presudu RSV/Komisija, točka 45.
supra
(EU:C:1987:502, t. 16.), na način da su konkretne okolnosti predmeta, koje su do njega dovele, imale odlučujuću ulogu u stavu
koji je zauzeo Sud (vidjeti u tom smislu presude Italija/Komisija, točka 43.
supra,
EU:C:2004:240, t. 90.; od 29. travnja 2004., Italija/Komisija, C-372/97, Zb., EU:C:2004:234, t. 119. ; Diputación Foral de
Álava i dr./Komisija, točka 46.
supra
, EU:T:2009:314, t. 286., i Diputación Foral de Álava i dr., točka 46.
supra,
EU:T:2009:316, t. 344.). Konkretno, potpora o kojoj je bila riječ u presudi RSV/Komisija t. 45.
supra
(EU:C:1987:502) bila je dodijeljena prije nego što je Komisija u odnosu na nju pokrenula formalni istražni postupak. Osim
toga, ona je nakon isplate formalno prijavljena Komisiji. Osim toga, uz nju su vezani dodatni troškovi vezani za potpore koje
je Komisija odobrila a koje se odnose na sektor koji je od 1977. bio korisnik potpora koje je Komisija odobrila. Konačno,
ispitivanje spojivosti potpore nije zahtijevalo dubinsko ispitivanje.
Međutim, u ovom predmetu ne nalaze se sve iznimne okolnosti predmeta u kojem je donesena presuda RSV/Komisija točka 45.
supra
(EU:C:1987:502). Točno je da je Komisija, kao u predmetu u kojem je donesena presuda RSV/Komisija točka 45.
supra
(EU:C:1987:502), u trenutku kad je prestala djelovati bila dobro upoznata sa spornim oslobođenjem i prema tome je mogla stvoriti
mišljenje o pravilnosti tog oslobođenja s obzirom na pravila u području državnih potpora, tako da u tom pogledu više nije
trebala provoditi dubinsko istraživanje. Međutim, u ovom slučaju nedostaju druge bitne okolnosti utvrđene u presudi RSV/Komisija
t. 45.
supra
(EU:C:1987:502). U ovoj je presudi osobito sporna potpora dodijeljena nakon što je Komisija pokrenula formalni istražni postupak
u odnosu na sporno oslobođenje.
To je temeljna razlika između slučaja iz presude RSV/Komisija točka 45.
supra
(EU:C:1987:502) i onoga iz ove tužbe. Prema tome, Francuska se Republika ne može u ovom slučaju pravilno pozivati na presudu
RSV/Komisija t. 45.
supra
(EU:C:1987:502).
Usto, u obzir valja uzeti to da je Sud, kada je riječ o iznimnim okolnostima koje bi mogle legitimno stvoriti očekivanja korisnika
nezakonite potpore da je ona zapravo zakonita i, preciznije, u pogledu legitimnih očekivanja koja mogu proizaći iz nedjelovanja
Komisije, u točki 52. presude od 11. studenoga 2004. Demesa i Territorio Histórico de Álava/Komisija(C-183/02 P i C-187/02
P, Zb., EU:C:2004:701) presudio da nedjelovanje te institucije nema značaja ako joj nije priopćen program potpora. Dakle,
u ovom slučaju, Komisijino nedjelovanje tijekom 43 mjeseca nakon odgovora Irske na posljednji Komisijin zahtjev za dodatnim
informacijama (vidjeti gornju točku 70.), iako je protivno načelu poštovanja razumnog roka, nema osobiti značaj sa stajališta
primjene pravila u području državnih potpora na spornu potporu. Prema tome, u ovom slučaju ono nije dovoljno da se utvrdi
postojanje iznimnih okolnosti koje su kod Alcana mogle ponovno pobuditi legitimna očekivanja vezana za pravilnost spornog
oslobođenja s obzirom na pravila u području državnih potpora. Iz toga slijedi da jedina povreda, u ovom slučaju, načela poštovanja
razumnog roka prilikom donošenja Odluke glinica I. nije bila prepreka tomu da u toj odluci Komisija naloži povrat sporne potpore.
Dakle, argument vezan za nepoštovanje razumnog roka treba odbiti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da Francuska Republika u ovom slučaju nije dokazala postojanje iznimnih
okolnosti koje su Alcana mogle razumno navesti na uvjerenje da više ne postoje Komisijine sumnje i da nema prigovora spornom
oslobođenju, što bi sprečavalo Komisiju da u uvodnoj izjavi 5. Odluke glinica I. naloži povrat sporne potpore.
Valja dakle odbiti tužbeni razlog vezan za to da je Komisija prekršila načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti
i poštovanja načela razumnog roka i, prema tome, ovu tužbu u cijelosti koja se temelji samo na tom jedinom tužbenom razlogu.

Troškovi
Sukladno članku 219. Poslovnika Općeg suda, u odlukama Općeg suda donesenim nakon ukidanja i vraćanja na ponovno odlučivanje,
on odlučuje o troškovima, s jedne strane, postupaka pred njim i, s druge strane, žalbenog postupka pred Sudom. Budući da je
Sud u presudama Komisija/Irska i dr., točka 19.
supra
(EU:C:2009:742) i Komisija/Irska i dr., točka 25.
supra
(EU:C:2013:812) odluku o troškovima ostavio za kasnije, na Općem je sudu da u ovoj presudi odluči i o troškovima tih žalbenih
postupaka.
Sukladno odredbama članka 134. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev
postavljen. Međutim, prema članku 135. stavku 1. Poslovnika, iznimno, kad to zahtijeva pravičnost, Opći sud može odlučiti
da stranka koja nije uspjela u postupku, osim vlastitih troškova, snosi samo dio troškova druge stranke. Osim toga, na temelju
članka 135. stavka 2. istog poslovnika, stranci, pa i onoj koja je uspjela u postupku, Opći sud može naložiti djelomično odnosno
potpuno snošenje troškova, ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja
postupka. Osobito je dopušteno da Opći sud naloži snošenje troškova instituciji čija odluka nije bila poništena, zbog nedostataka
potonje koji su mogli navesti tužitelja da podnese tužbu (vidjeti po analogiji presudu od 9. rujna 2010., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T-387/08, EU:T:2010:377, t. 177. i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju Francuska Republika nije uspjela sa svojim zahtjevom. Međutim, iz gornje točke 77. proizlazi da je Komisija
prilikom donošenja pobijane odluke prekršila načelo poštovanja razumnog roka što je moglo potaknuti Francusku Republiku da
podnese ovu tužbu, s ciljem utvrđenja navedene povrede. U tim okolnostima, Opći sud smatra da je pravedno i pravično, što
se tiče predmeta T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, naložiti Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova, kao
i triju četvrtina troškova Komisije te naložiti potonjoj snošenje četvrtine vlastitih troškova. Što se tiče predmeta C-89/08
P i C-272/12 P, s obzirom na to da se u svakom od njih Komisiji suprotstavljalo pet stranaka, valja primijeniti ključ za raspodjelu
utvrđen u predmetima T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II te naložiti Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova,
kao i triju dvadesetina, odnosno petinu od triju četvrtina troškova Komisije te naložiti potonjoj snošenje petine vlastitih
troškova.
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (prvo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Nalaže se Francuskoj Republici snošenje vlastitih troškova, kao i triju četvrtina troškova Europske komisije u predmetima
T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, kao i triju dvadesetina troškova Europske komisije u predmetima C-89/08 P i C-272/12
P.
3.
Nalaže se Komisiji snošenje četvrtine vlastitih troškova u predmetima T-56/06, T-56/06 RENV I i T-56/06 RENV II, kao i petine
vlastitih troškova u predmetima C-89/08 P i C-272/12 P.
Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Gervasoni

Madise
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 22. travnja 2016.
Potpisi
*
Jezik postupka: francuski