CELEX: 62021CJ0410
Zahtjev za prethodnu odluku
Radnici migranti
Socijalna sigurnost
Primjenjivo zakonodavstvo
Uredba (EZ) br. 987/2009
Članak 5.
Potvrda A 1
Privremeno povlačenje
Obvezujući učinak
Potvrda koja je dobivena ili se na nju poziva na prijevaran način
Uredba (EZ) br. 883/2004
Članak 13. stavak 1. točka (b) podtočka i.
Osobe koje uobičajeno obavljaju plaćenu djelatnost u dvjema ili više država članica
Primjenjivost zakonodavstva države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište
Pojam ,registrirano sjedište’
Poduzetnik koji je dobio licenciju Zajednice za prijevoz na temelju uredbi (EZ) br. 1071/2009 i (EZ) br. 1072/2009
Utjecaj
Licencija koja je dobivena ili se na nju poziva na prijevaran način

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravak
SL 2020., L 415, str. 88
.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. (
SL 2012., L 149, str. 4
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 328.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), članka 5. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 (
SL 2009., L 284, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.), kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 987/2009), članka 3. stavka 1. točke (a) i članka 11. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 1071/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o uspostavljanju zajedničkih pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 96/26/EZ (
SL 2009., L 300, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 135. i ispravak
SL 2015., L 84, str. 74
.) te članka 4. stavka 1. točke (a) Uredbe (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta (
SL 2009., L 300, str. 72
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 5., str. 235. i ispravak
SL 2015., L 82, str. 114
.).
Zahtjevi su upućeni u okviru dvaju kaznenih postupaka pokrenutih, s jedne strane, protiv osobe FU i društva DRV Intertrans BV (predmet C‑410/21), i, s druge strane, protiv društva Verbraeken J. en Zonen BV i osobe PN (predmet C‑661/21), zbog počinjenja prijevara u području doprinosa za socijalnu sigurnost.
Pravni okvir
Uredba br. 883/2004
Uvodna izjava 15. Uredbe br. 883/2004 glasi:
„Potrebno je da se na osobe koje se kreću unutar Zajednice primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje odredbi nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuju i teškoće koje bi iz toga mogle proizaći.”
Glava II. Uredbe br. 883/2004, naslovljena „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, sadržava članke 11. do 16.
Članak 11. stavak 1. te uredbe propisuje:
„Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom.”
Članak 13. stavak 1. navedene uredbe glasi kako slijedi:
„Na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih, primjenjuje se:
[…]
(b)
ako ne obavlja znatan dio svoje djelatnosti u državi članici boravišta:
i.
zakonodavstvo države članice u kojoj se nalazi registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili poslodavca ako je zapošljava jedno poduzeće ili poslodavac;
[…].”
Na temelju članka 72. točke (a) te uredbe, Administrativna komisija za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti (u daljnjem tekstu: Administrativna komisija) zadužena je, među ostalim, za rješavanje administrativnih pitanja i pitanja tumačenja koja proizlaze iz odredbi Uredbe br. 883/2004 ili Uredbe br. 987/2009.
U skladu s člankom 76. Uredbe br. 883/2004 naslovljenim „Suradnja”:
„[…]
4.   Ustanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom imaju dužnost uzajamnog informiranja i surađivanja s ciljem osiguranja pravilne primjene ove Uredbe.
[…]
6.   U slučaju poteškoća pri tumačenju ili primjeni ove Uredbe, koje bi moglo ugroziti prava osobe koja je njome obuhvaćena, ustanova nadležne države ili države članice boravišta dotične osobe stupa u kontakt s ustanovom ili ustanovama države ili država članica na koje se to odnosi. Ako se rješenje ne može pronaći u opravdanom razdoblju, navedena tijela traže intervenciju Administrativne komisije.”
Člankom 90. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„Naime, [Uredba Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, [samozaposlene osobe] i njihove obitelji koj[e] se kreću unutar Zajednice (
SL 1971., L 149, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.)] stavlja se izvan snage na dan primjene ove Uredbe.
[…]”
Uredba br. 987/2009
Uvodne izjave 2. i 6. Uredbe br. 987/2009 navode:
„(2)
Bliža i djelotvornija suradnja između ustanova socijalne sigurnosti ključna je za omogućavanje osobama obuhvaćenim [Uredbom br. 883/2004] da ostvare svoja prava u što je moguće kraćem roku i pod najboljim mogućim uvjetima.
[…]
(6)
Jačanjem određenih postupaka trebala bi se osigurati veća pravna sigurnost i transparentnost za korisnike [Uredbe br. 883/2004]. […]”
Članak 5. te uredbe naslovljen „Pravna valjanost dokumenata i popratnih dokaza izdanih u drugoj državi članici”, određuje:
„1.   Ustanove drugih država članica prihvaćaju dokumente koje je izdala ustanova države članice, kojima se potvrđuje položaj neke osobe za potrebe primjene [Uredbe br. 883/2004] i [ove uredbe] te popratne dokaze na temelju kojih su ti dokumenti izdani sve dok ih država članica u kojoj su izdani ne ukine ili proglasi nevažećima.
2.   Ako postoji dvojba o valjanosti dokumenta ili točnosti činjenica na kojima se temelje u njemu sadržani podaci, ustanova države članice koja zaprimi dokument zahtijeva potrebna razjašnjenja od ustanove koja ga je izdala, a kad je primjereno, i stavljanje izvan snage tog dokumenta. Ustanova koja je izdala dokument ponovno ispituje razloge za izdavanje dokumenta te ga prema potrebi povlači.
3.   U skladu s odredbama stavka 2., ako postoji dvojba o podacima koje je dostavila dotična osoba, valjanosti dokumenta ili popratnih dokaza ili točnosti činjenica na kojima se temelje u njima sadržani podaci, ustanova mjesta privremenog boravišta ili boravišta, ako je to moguće, pristupa potrebnoj provjeri tih informacija ili dokumenta na zahtjev nadležne ustanove.
4.   Ako dotične ustanove ne postignu dogovor, nadležna tijela mogu sa spornim pitanjem izaći pred Administrativnu komisiju najranije mjesec dana nakon datuma na koji je ustanova koja je primila dokument podnijela svoj zahtjev. Administrativna komisija nastoji pomiriti stavove u roku od šest mjeseci od datuma na koji je pitanje pred nju izneseno.”
Članak 14. stavak 5.a prvi podstavak navedene uredbe glasi kako slijedi:
„Za potrebe primjene glave II. [Uredbe br. 883/2004], ‚registrirano sjedište ili mjesto poslovanja’ odnosi se na registrirano sjedište ili mjesto poslovanja gdje se donose temeljne odluke poduzeća i gdje se provode funkcije njegove središnje uprave.”
U skladu s člankom 19. stavkom 2. te uredbe:
„Na zahtjev dotične osobe ili poslodavca nadležna ustanova države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje na temelju glave II. [Uredbe br. 883/2004] dostavlja potvrdu da se to zakonodavstvo primjenjuje i prema potrebi navodi do kojeg se datuma primjenjuje i pod kojim uvjetima.”
Članak 20. Uredbe br. 987/2009, naslovljen „Suradnja između ustanova”, glasi:
„1.   Odgovarajuće ustanove priopćuju nadležnoj ustanovi države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje na određenu osobu na temelju glave II. [Uredbe br. 883/2004] informacije koje su potrebne kako bi se utvrdio datum od kojeg se to zakonodavstvo počinje primjenjivati te doprinosi koje su ta osoba i njezin poslodavac/poslodavci dužni uplaćivati prema tom zakonodavstvu.
2.   Nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo se počinje primjenjivati na određenu osobu na temelju glave II. [Uredbe br. 883/2004] čini dostupnim informacije o datumu početka primjene tog zakonodavstva ustanovi koju je imenovalo nadležno tijelo države članice čije se zakonodavstvo posljednje primjenjivalo na tu osobu.”
Člankom 96. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„Uredba Vijeća (EEZ) br. 574/72 [od 21. ožujka 1972. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe br. 1408/71 (
SL 1972., L 74, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 3.)] stavlja se izvan snage s danom 1. svibnja 2010.
[…]”
Uredba br. 1071/2009
Članak 3. Uredbe br. 1071/2009, naslovljen „Zahtjevi za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika”, u stavku 1. predviđa:
„Poduzeća koja obavljaju djelatnost cestovnog prijevoznika imaju:
(a)
stvarni i [stalni] poslovni nastan u jednoj od država članica;
[…]”
Članak 5. te uredbe, naslovljen „Uvjeti u vezi sa zahtjevom u pogledu poslovnog nastana”, glasi kako slijedi:
„Kako bi se ispunili zahtjevi iz članka 3. stavka 1. točke (a), poduzeće, u dotičnoj državi članici:
(a)
ima poslovni nastan u toj državi članici, zajedno s prostorijama u kojima čuva svoju temelju poslovnu dokumentaciju, posebno računovodstvenu dokumentaciju, kadrovsku dokumentaciju, dokumentaciju koja sadrži podatke o trajanju vožnje i odmora te bilo koji drugi dokument koji mora biti dostupan nadležnom tijelu kako bi ono moglo provjeriti jesu li uvjeti propisani ovom uredbom ispunjeni. Države članice mogu zahtijevati da poduzeća s poslovnim nastanom na njihovom državnom području moraju u svakom trenutku u svojim prostorijama učiniti dostupnima i druge dokumente;
(b)
jednom kada je dozvola izdana, ima na raspolaganju jedno vozilo, odnosno više vozila, registriranih ili na neki drugi način stavljenih u promet u skladu s pravnim propisima te države članice, bez obzira je li to poduzeće jedini vlasnik vozila ili njima raspolaže na temelju, na primjer, ugovora o kupoprodaji s obročnim otplatama cijene, ugovora o zakupu ili ugovora o leasingu;
(c)
stvarno i kontinuirano obavlja svoje poslove u vezi s vozilima iz točke (b), raspolažući potrebnom administrativnom opremom, kao i odgovarajućom tehničkom opremom i uređajima, u poslovnom centru u toj državi članici.”
Članak 11. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
„Prijevoznom poduzeću koje ispunjava zahtjeve propisane člankom 3. izdaje se na temelju zahtjeva dozvola za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika. Nadležna tijela ocjenjuju ispunjava li poduzeće koje podnosi zahtjev uvjete propisane navedenim člankom.”
Člankom 12. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„Nadležna tijela nadziru jesu li poduzeća kojima su izdali dozvole za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika nastavila ispunjavati zahtjeve iz članka 3. […]”
Uredba br. 1072/2009
Na temelju članka 3. Uredbe br. 1072/2009:
„Međunarodni prijevoz obavlja se na temelju licencije Zajednice, ako je vozač državljanin treće zemlje, i na temelju potvrde za vozače.”
Članak 4. stavak 1. te uredbe propisuje:
„Licenciju Zajednice izdaje, u skladu s ovom Uredbom, država članica cestovnom prijevozniku koji obavlja prijevoz tereta uz naknadu i koji:
(a)
ima poslovni nastan u toj državi članici u skladu s propisima Zajednice i nacionalnim propisima te države članice; i
(b)
u državi članici poslovnog nastana ima pravo, u skladu s propisima Zajednice i nacionalnim propisima te države članice o obavljanju djelatnosti cestovnog prijevoznika tereta, obavljati međunarodni cestovni prijevoz tereta.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
Predmet C‑410/21
Osoba FU direktor je društva DRV Intertrans BV, čije se sjedište nalazi u Belgiji. Sa svojom suprugom osnovao je društvo Md Intercargo s.r.o., sa sjedištem u Slovačkoj. Djelatnost tih dvaju društava jest nacionalni i međunarodni prijevoz.
Slovačko nadležno tijelo izdalo je potvrde A1, kojima se, na temelju članka 19. stavka 2. Uredbe br. 987/2009, potvrđuje osiguranje nekoliko radnika iz društva Md Intercargo u okviru slovačkog sustava socijalne sigurnosti (u daljnjem tekstu: dotični radnici).
Djelatnost osobe FU i veze između prethodno navedenih društava bili su predmet nadzora Sociale Inspectie (Socijalna inspekcija, Belgija) (u daljnjem tekstu: belgijska socijalna inspekcija), kojim je utvrđeno da se društvom Md Intercargo zapravo upravljalo iz Belgije gdje se odvijala većina njegovih usluga prijevoza. Prema belgijskoj socijalnoj inspekciji, društvo Md Intercargo osnovano je kako bi društvu DRV Intertrans omogućilo jeftinu radnu snagu ustupanjem radnika. Iako je imalo licenciju Zajednice za cestovni prijevoz koju su izdala slovačka tijela, društvo Md Intercargo nije obavljalo nikakvu relevantnu gospodarsku djelatnost u Slovačkoj, što su tijela te države članice potvrdila u odgovoru na pitanje belgijske socijalne inspekcije.
Na temelju nadzora koji je provela belgijska socijalna inspekcija protiv osobe FU i društva DRV Intertrans pokrenut je kazneni progon pred correctionele rechtbankom West‑Vlaanderen, afdeling Brugge (Kazneni sud Zapadne Flandrije, Odjel u Bruggeu, Belgija), zbog prijevare u području doprinosa za socijalnu sigurnost počinjene tijekom razdoblja od 17. srpnja 2013. do 11. listopada 2014.
Tijekom tog kaznenog postupka belgijska socijalna inspekcija 26. listopada 2016. zatražila je od slovačke ustanove izdavateljice retroaktivno povlačenje potvrda A1 koje su se odnosile na dotične radnike.
Dopisom od 20. prosinca 2016. slovačka ustanova izdavateljica odgovorila je da je uzaludno pokušala provesti nadzor nad društvom MD Intercargo te je od belgijske socijalne inspekcije zatražila da joj dostavi rezultate svoje istrage i sve dokaze prikupljene u okviru tog predmeta kako bi joj se omogućilo da odluči hoće li prihvatiti retroaktivnu primjenu belgijskog sustava socijalne sigurnosti na dotične radnike. Uzimajući u obzir ozbiljne sumnje koje je imala u pogledu stvarnog sjedišta tog društva i postojanje kaznenog postupka navedenog u točkama 25. i 26. ove presude, slovačka ustanova izdavateljica navela je da privremeno povlači sve potvrde A1 koje se odnose na dotične radnike, tako da te potvrde više nemaju obvezujući učinak i da belgijska tijela stoga mogu nastaviti navedeni kazneni postupak. Međutim, ta ustanova izdavateljica je istaknula, kao prvo, da su joj i dokazi koje joj je belgijska socijalna inspekcija trebala dostaviti kao i ishod kaznenog postupka koji je u tijeku pred belgijskim sudovima omogućili da konačno odredi zakonodavstvo koje se primjenjuje na dotične radnike i, kao drugo, da ti radnici u međuvremenu i dalje podliježu slovačkom sustavu socijalne sigurnosti i da nijedna od predmetnih potvrda A1 nije konačno povučena.
Presudom od 10. svibnja 2017. correctionele rechtbank West‑Vlaanderen, afdeling Brugge (Kazneni sud Zapadne Flandrije, Odjel u Bruggeu) proglasio je osobu FU i društvo DRV Intertrans krivima za počinjenje prijevare u području doprinosa za socijalnu sigurnost. Ta je presuda najprije potvrđena presudom od 4. listopada 2018. hofa van beroep te Gent (Žalbeni sud u Gentu, Belgija), a zatim ukinuta presudom od 9. travnja 2019. Hofa van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija), koji je predmet vratio hofu van beroep te Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu, Belgija).
Presudom od 11. veljače 2021. koju je donio taj sud, osoba FU i društvo DRV Intertrans proglašeni su krivima za počinjenje prijevare u području doprinosa za socijalnu sigurnost. Iz te presude proizlazi da su se, s obzirom na to da ih je slovačka ustanova izdavateljica privremeno povukla, potvrde A1 o kojima je riječ u glavnom postupku smatrale neobvezujućima i stoga lišenima svake dokazne snage kad je riječ o sustavu socijalne sigurnosti primjenjivom na dotične radnike. Jednako tako, smatralo se da licencija Zajednice za cestovni prijevoz kojom je raspolagalo društvo MD Intercargo nije nimalo utjecala na određivanje navedenog sustava i nije navodila na zaključak da to društvo ima stvaran i stalan poslovni nastan u Slovačkoj, za potrebe uredbi br. 883/2004 i 987/2009.
Osoba FU i društvo DRV Intertrans podnijela su žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Hofu van Cassatie (Kasacijski sud). U okviru te žalbe, s jedne strane, tužitelji iz glavnog postupka osobito ističu da članak 5. Uredbe br. 987/2009 ne dopušta povlačenje ili privremenu suspenziju potvrda A1, tako da su potvrde A1 koje je slovačka ustanova izdavateljica privremeno povukla u cijelosti valjane. S druge strane, ti isti tužitelji u glavnom postupku tvrde da je, osobito na temelju članaka 5., 11. i 12. Uredbe br. 1071/2009 te članaka 3. i 4. Uredbe br. 1072/2009, činjenica da društvo posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz neoboriv dokaz o postojanju stvarnog i stalnog poslovnog nastana u državi članici koja ju je izdala i stoga registriranog sjedišta tog društva u toj državi članici za potrebe članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 5. [Uredbe br. 987/2009] tumačiti na način da ako – nakon što su tijela države članice zaposlenja zatražila retroaktivno povlačenje potvrda A1 – tijela države članice koja su izdala [te potvrde] samo privremeno povuku te potvrde uz navođenje toga da one više nemaju obvezujuću snagu tako da je kazneni postupak moguće nastaviti u državi članici zaposlenja te da će država članica koja je izdala [navedene potvrde] konačnu odluku donijeti tek nakon konačnog okončanja kaznenog postupka u državi članici zaposlenja, pretpostavka u vezi s potvrdama A1 o urednom osiguranju dotičnih radnika u okviru sustava socijalne sigurnosti države članice izdavanja prestaje važiti i te potvrde A1 više ne obvezuju tijela države članice zaposlenja? U slučaju niječnog odgovora na to pitanje, s obzirom na sudsku praksu [Suda], mogu li tijela države članice zaposlenja ne uzeti u obzir navedene potvrde A1 zbog prijevare?
2.
Treba li članak 13. stavak 1. točku (b) podtočku i. [Uredbe br. 883/2004], članak 3. stavak 1. točku (a) i članak 11. stavak 1. [Uredbe br. 1071/2009] i članak 4. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 1072/2009] tumačiti na način da činjenica da je poduzeće dobilo licenciju za prijevoz u državi članici u smislu [Uredbe br. 1071/2009] i [Uredbe br. 1072/2009] te da stoga ima stalan i stvaran poslovni nastan u toj državi članici, nužno čini neoboriv dokaz toga da se njegovo registrirano sjedište nalazi u toj državi članici u smislu članka 13. stavka 1. [Uredbe br. 883/2004] u svrhu određivanja sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuje i da su [u tom smislu] tijela države članice zaposlenja vezana tim utvrđenjem?”
Predmet C‑661/21
Osoba PN je direktor društva Verbraeken J. en Zonen BV (u daljnjem tekstu: Verbraeken), prijevozničkog društva sa sjedištem u Melleu (Belgija). Osim toga, osoba PN suvlasnik je društva UAB Van Daele F. (u daljnjem tekstu: Van Daele), društva specijaliziranog za usluge prijevoza i logistike sa sjedištem u Litvi koje ima licenciju Zajednice za cestovni prijevoz koju su izdala litavska tijela.
Prema istrazi koju je vodila belgijska socijalna inspekcija, osoba PN i društvo Verbraeken koristili su društvo Van Daele za zapošljavanje litavskih vozača u Belgiji. Potonji su, nakon što su zaposleni u Litvi, odmah otišli u Belgiju kako bi potpisali svoje ugovore o radu i svoju djelatnost obavljali u toj državi članici iz poslovnog prostora društva Verbraeken. Uglavnom su vozili u Belgiji i susjednim zemljama te se vraćali u taj poslovni prostor u razdobljima obveznog odmora. Prijevozne isprave i tahografi obrađuju se u uredu osobe PN u Melleu.
Protiv osobe PN i društva Verbraeken pokrenut je kazneni postupak, među ostalim, zbog prijevare u području doprinosa za socijalnu sigurnost u razdoblju od 1. srpnja 2011. do 4. prosinca 2015.
Presudom od 18. rujna 2019. correctionele rechtbank van Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (Kazneni sud Istočne Flandrije, odjel u Gentu, Belgija) proglasio je osobu PN i društvo Verbraeken krivima za to kazneno djelo. Ta je presuda djelomično ukinuta presudom hofa van beroep te Gent (Žalbeni sud u Gentu) od 18. ožujka 2021. u dijelu u kojem je njome utvrđeno da su činjenice koje čine navedeno kazneno djelo utvrđene u odnosu na osobu PN i društvo Verbraeken za razdoblje od 20. siječnja 2014. do 4. prosinca 2015.
Osoba PN i društvo Verbraeken podnijeli su žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, ističući osobito da je, na temelju članaka 5., 11. i 12. Uredbe br. 1071/2009 i članka 4. Uredbe br. 1072/2009, činjenica da društvo posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz neoboriv dokaz o postojanju stalne i stvarne poslovne jedinice u državi članici koja ju je izdala i stoga registriranog sjedišta tog društva u toj državi članici, u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
U tim je okolnostima Hof van Cassatie (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 13. stavak 1. točku (b) podtočku i. [Uredbe br. 883/2004], članak 3. stavak 1. točku (a) i članak 11. stavak 1. [Uredbe br. 1071/2009] i članak 4. stavak 1. točku (a) [Uredbe br. 1072/2009] tumačiti na način da je činjenica da je poduzeće dobilo licenciju za prijevoz u državi članici u smislu [Uredbe br. 1071/2009] i [Uredbe br. 1072/2009] te da stoga mora imati stalan i stvaran poslovni nastan u toj državi članici, neoboriv dokaz toga da se njegovo registrirano sjedište nalazi u toj državi članici u smislu članka 13. stavka 1. [Uredbe br. 883/2004] u svrhu određivanja primjenjivog sustava socijalne sigurnosti i [u smislu da] su tijela države članice zaposlenja vezana tim utvrđenjem?
2.
Smije li nacionalni sud države članice zaposlenja koji utvrdi da je predmetna licencija za cestovni prijevoz dobivena na prijevaran način ne uzeti u obzir tu licenciju ili tijela države članice zaposlenja na temelju utvrđenja prijevare najprije trebaju od tijela koja su izdala licenciju prethodno zatražiti njezino povlačenje?”
Odlukom predsjednika Suda od 13. rujna 2022., predmeti C‑410/21 i C‑661/21 spojeni su radi provođenja usmenog dijela postupka i donošenja presude.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje u predmetu C‑410/21
Iz zahtjeva za prethodnu odluku koji se odnosi na predmet C‑410/21 proizlazi da je nakon zahtjeva za preispitivanje i povlačenje potvrda A1 o kojima je riječ u glavnom postupku, koji je belgijska socijalna inspekcija uputila belgijskoj ustanovi izdavateljici, potonja, sumnjajući u činjenice na temelju kojih su izdane te potvrde i u pogledu zakonodavstva u području socijalne sigurnosti koje se primjenjuje na dotične radnike, izjavila da privremeno povlači navedene potvrde, koje neće imati obvezujuću snagu dok ona ne utvrdi sustav socijalne sigurnosti koji se primjenjuje na dotične radnike te posljedično ne odluči o navedenom zahtjevu nakon okončanja kaznenog postupka pokrenutog pred belgijskim sudovima protiv optuženika iz glavnog postupka za djela koja mogu uključivati prijevarno dobivanje ili korištenje tih potvrda.
Tako je slovačka ustanova izdavateljica, „privremenim povlačenjem” potvrda A1 o kojima je riječ u glavnom postupku, u konačnici namjeravala suspendirati pravne učinke tih potvrda tijekom određenog razdoblja.
U tim okolnostima valja smatrati da svojim prvim pitanjem u predmetu C‑410/21 sud koji je uputio zahtjev u biti najprije pita treba li članak 5. Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da potvrda A1 koju je izdala nadležna ustanova države članice prestaje obvezivati ustanove i sudove države članice u kojoj se rad obavlja, ako je nakon zahtjeva za preispitivanje i povlačenje koji je nadležna ustanova te države članice uputila ustanovi izdavateljici, potonja proglasila suspenziju obvezujućih učinaka te potvrde do donošenja konačne odluke o tom zahtjevu. U slučaju niječnog odgovora na to prvo pitanje, sud koji je uputio zahtjev zatim pita može li, u takvim okolnostima, sud države članice u kojoj se obavlja posao, pred kojim se vodi kazneni postupak pokrenut protiv osoba osumnjičenih da su na prijevaran način dobile ili se koristile tom potvrdom A1, ipak utvrditi postojanje prijevare i, slijedom toga, ne uzeti u obzir navedenu potvrdu.
Najprije valja podsjetiti na to da potvrda A1, koja je zamijenila potvrdu E 101 predviđenu Uredbom br. 574/72, odgovara tipskom obrascu koji u skladu s glavom II. Uredbe br. 987/2009 izdaje ustanova koju je odredilo nadležno tijelo države članice čije se zakonodavstvo u području socijalne sigurnosti primjenjuje, kako bi se, u skladu s, među ostalim, člankom 19. stavkom 2. te uredbe dokazalo da se na radnike koji se nalaze u jednoj od situacija iz glave II. Uredbe br. 883/2004 primjenjuje zakonodavstvo te države članice. Tako, na temelju načela prema kojem radnici moraju biti osigurani u samo jednom sustavu socijalne sigurnosti, ta potvrda nužno podrazumijeva da se ne mogu primjenjivati sustavi socijalne sigurnosti drugih država članica (presuda od 14. svibnja 2020., Bouygues travaux publics i dr.,
C‑17/19
,
EU:C:2020:379
, t.
38.
i
39.
i navedena sudska praksa).
Kao što je to Sud već istaknuo, Uredbom br. 987/2009 kodificirana je sudska praksa Suda u pogledu dosega i pravnih učinaka potvrde E 101 i postupka koji treba slijediti za rješavanje eventualnih sporova između ustanova predmetnih država članica koji se odnose na valjanost ili točnost te potvrde, time što je, s jedne strane, utvrđena obvezujuća priroda takvih potvrda i isključiva nadležnost ustanove izdavateljice u pogledu ocjene njihove valjanosti, i izričito naveden, s druge strane, postupak dijaloga između nadležnih ustanova predmetnih država članica i mirenja pred Administrativnom komisijom kao način rješavanja sporova između tih ustanova u pogledu točnosti utvrđenih dokumenata kao i određivanja zakonodavstva koje se primjenjuje na dotičnog radnika (vidjeti presudu od 6. rujna 2018., Alpenrind i dr.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretno, članak 5. stavak 1. Uredbe br. 987/2009 predviđa da ustanove drugih država članica prihvaćaju dokumente koje je izdala ustanova države članice kojima se potvrđuje položaj neke osobe u svrhu primjene uredaba br. 883/2004 i 987/2009 te popratne dokaze sve dok ih država članica u kojoj su izdani ne ukine ili proglasi nevažećima.
U tom pogledu Sud je već pojasnio da potvrda A1 koju je izdala nadležna ustanova države članice obvezuje ne samo ustanove države članice u kojoj se djelatnost obavlja nego i sudove te države članice (presuda od 6. rujna 2018., Alpenrind i dr.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, t.
47.
).
Članak 5. stavci 2. do 4. Uredbe br. 987/2009 pojašnjavaju načine primjene postupka predviđenog člankom 76. stavkom 6. Uredbe br. 883/2004 za rješavanje sporova između ustanove države članice koja prima dokumente i popratne dokaze iz stavka 1. tog članka 5. i ustanove koja je izdala te dokumente. Konkretnije, stavci 2. i 3. navedenog članka 5. predviđaju korake koje te ustanove moraju poduzeti u slučaju dvojbi o valjanosti tih dokumenata i popratnih dokaza ili o točnosti činjenica na kojima se temelje u njima sadržani podaci propisivanjem obveze ustanovi izdavateljici da preispita osnovanost izdavanja navedenih dokumenata te ih, prema potrebi, povuče. Stavak 4. tog članka 5. određuje da se, u slučaju da dotične ustanove ne postignu dogovor, nadležna tijela mogu obratiti Administrativnoj komisiji, koja nastoji pomiriti stavove u roku od šest mjeseci od datuma na koji je pitanje izneseno pred nju.
Najprije valja provjeriti je li potvrda A1 čiji su učinci privremeno suspendirani lišena obvezujućih učinaka u odnosu na institucije i sudove država članica tijekom tog razdoblja privremene suspenzije.
U tom pogledu, kao prvo, iz teksta članka 5. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 proizlazi da samo povlačenje i proglašenje nevaljanosti potvrda A1 potonje lišavaju obvezujućih učinaka u odnosu na institucije i sudove država članica.
Budući da pojam „povlačenje” koji upotrebljava zakonodavac Europske unije u svojem pravnom značenju podrazumijeva prestanak akta ili njegovo retroaktivno poništenje na temelju odluke uprave koja je autor tog akta, tekst članka 5. stavka 1. Uredbe br. 987/2009 upućuje na to da odluka ustanove izdavateljice da privremeno suspendira potvrdu A1 ne dovodi do gubitka obvezujućih učinaka koji joj se pripisuju. To je tumačenje potkrijepljeno činjenicom da je, osim u slučaju povlačenja, zakonodavac Unije predvidio gubitak obvezujućih učinaka potvrda A1 samo u slučaju utvrđenja nevaljanosti tih potvrda, pri čemu je to utvrđenje konačan akt istovjetan poništenju navedenih potvrda.
Kao drugo, odluku ustanove izdavateljice – kojoj je podnesen zahtjev za povlačenje potvrde A1 koju je podnijela ustanova druge države članice – o povlačenju te potvrde u smislu članka 5. stavka 1. Uredbe br. 987/2009, treba donijeti u okviru postupka dijaloga i mirenja između ustanova predviđenog člankom 76. stavkom 6. Uredbe br. 883/2004, čija su pravila primjene pojašnjena u članku 5. stavcima 2. do 4. Uredbe br. 987/2009, kada nakon preispitivanja osnovanosti izdavanja navedene potvrde, ustanova izdavateljica procijeni da se njezin sustav socijalne sigurnosti, s obzirom na stvarnu situaciju dotičnog radnika, na njega ne primjenjuje.
Iz toga slijedi da samo odluka o povlačenju potvrde A1 koju je donijela ustanova izdavateljica u skladu s tim postupkom dijaloga i mirenja te stoga nakon preispitivanja osnovanosti izdavanja takve potvrde i utvrđivanja sustava socijalne sigurnosti primjenjivog na dotičnog radnika, može navedenoj potvrdi oduzeti njezine obvezujuće učinke.
U tom kontekstu, valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud već naveo, ustanove države članice koje primjenjuju Uredbe br. 883/2004 i 987/2009, moraju poštovati navedeni postupak dijaloga i mirenja kada postoje sporovi između ustanova predmetnih država članica o valjanosti ili točnosti potvrde A1 (vidjeti u tom smislu kad je riječ o Uredbi br. 1408/71, presudu od 27. travnja 2017., A‑Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, t.
53.
).
Međutim, kad bi se priznalo da ustanova izdavateljica može, makar i privremeno, lišiti potvrdu A1 njezinih obvezujućih učinaka a da prethodno nije preispitala osnovanost njezina izdavanja niti odredila sustav socijalne sigurnosti koji se primjenjuje na dotičnog radnika, to bi činilo povredu načina primjene i svrhe navedenog postupka dijaloga i mirenja.
Kao treće, valja podsjetiti na važnost koja se u okviru uredbi br. 883/2004 i 987/2009 pridaje načelima jedinstvenosti mjerodavnog zakonodavstva, lojalne suradnje i pravne sigurnosti na kojima se temelji sva sudska praksa Suda o obvezujućem učinku potvrda E 101. Naime, iako se na načelo pravne sigurnosti poziva, među ostalim, u uvodnoj izjavi 6. Uredbe br. 987/2009, načelo osiguranja zaposlenih osoba samo u jednom sustavu socijalne sigurnosti navodi se u uvodnoj izjavi 15. te u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 883/2004, dok važnost načela lojalne suradnje proizlazi iz članka 76. Uredbe br. 883/2004 i iz uvodne izjave 2. te članka 20. Uredbe br. 987/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2018., Alpenrind i dr.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, t.
45.
).
Pod pretpostavkom navedenom u točki 53. ove presude, načelo lojalne suradnje na kojem se temelji postupak dijaloga i mirenja povrijeđeno je zbog nepoštovanja tog postupka.
Osim toga, u takvom bi slučaju nepostojanje obvezujućih učinaka predmetne potvrde A1 omogućilo ustanovama drugih država članica, a osobito onoj države članice koja je izrazila sumnju u pogledu točnosti i valjanosti navedene potvrde, da dotičnog radnika podvrgnu vlastitim sustavima socijalne sigurnosti. Tako, tumačenje članka 5. Uredbe br. 987/2009 koje ustanovi izdavateljici omogućuje da privremeno suspendira potvrdu A 1 na način da joj privremeno oduzme obvezujuće učinke moglo bi povećati opasnost od kumuliranja sustava socijalne sigurnosti što bi ugrozilo načelo uključenosti zaposlenih osoba u samo jedan sustav socijalne sigurnosti kao i predvidljivost primjenjivog sustava i, slijedom toga, načelo pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu kad je riječ o Uredbi br. 1408/71, presudu od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines,
C‑370/17 i C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, t.
70.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja istaknuti da se takav rizik ne može otkloniti izjavom ustanove koja je izdala potvrdu A1 kojom se pojašnjava da će tijekom razdoblja privremenog prestanka obvezujućih učinaka navedene potvrde dotični radnik i dalje pripadati svojem sustavu socijalne sigurnosti. Naime, takva izjava ne može proizvesti učinke svojstvene potvrdi A1 među kojima se nalazi obvezujući učinak u odnosu na ustanove i sudove država članica različitih od onih kojima pripada ustanova koja je izdala takve potvrde.
Kao četvrto i posljednje, uzimajući u obzir komplikacije koje bi eventualno kumuliranje sustava socijalne sigurnosti moglo podrazumijevati, tumačenje članka 5. Uredbe br. 987/2009, kao što je ono navedeno u točki 56. ove presude, moglo bi također ugroziti krajnji cilj potvrda A1 i propisa materijalnog prava iz glave II. te uredbe, odnosno olakšavanja slobodnog kretanja radnika i slobode pružanja usluga (vidjeti po analogiji presudu od 6. veljače 2018., Altun i dr.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Iz prethodno navedenog proizlazi da potvrda A1, iako je privremeno suspendirana odlukom ustanove izdavateljice, nije lišena svojih obvezujućih učinaka tijekom tog razdoblja privremene suspenzije, tako da i dalje obvezuje ustanove i sudove država članica.
Stoga, kao drugo, valja provjeriti može li, u okolnostima poput onih navedenih u točki 39. ove presude, sud države članice u kojoj se obavlja posao, pred kojim se vodi kazneni postupak pokrenut protiv osoba osumnjičenih da su na prijevaran način dobile ili se koristile potvrdom A1 o kojoj je riječ, ipak utvrditi postojanje prijevare i posljedično ne uzeti u obzir tu potvrdu.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je Sud već presudio kako sud države članice domaćina pred kojim je pokrenut postupak protiv poslodavca zbog činjenica koje ukazuju na prijevarno pribavljanje ili upotrebu potvrda A 1 može konačno odlučiti o postojanju takve prijevare i ne uzeti u obzir te potvrde samo ako, nakon što je po potrebi prekinuo sudski postupak na temelju nacionalnog prava, utvrdi kako, s obzirom na to da je postupak dijaloga i mirenja predviđen člankom 76. stavkom 6. Uredbe br. 883/2004 žurno pokrenut, ustanova izdavateljica navedenih potvrda nije preispitala te potvrde te da nije u razumnom roku zauzela stajalište o dokazima koje joj je dostavila nadležna ustanova države članice domaćina i navedene potvrde, po potrebi, poništila ili ukinula (vidjeti po analogiji presudu od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines,
C‑370/17 i C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, t.
80.
).
Naime, kao što je to Sud već presudio, taj je postupak dijaloga i mirenja obvezan preduvjet za utvrđivanje toga jesu li ispunjeni uvjeti za postojanje prijevare te stoga i za izvođenje odgovarajućih zaključaka u pogledu valjanosti predmetnih potvrda A 1 i zakonodavstvu u području socijalne sigurnosti koje se primjenjuje na dotične radnike. Tako sud države članice domaćina pred kojim je pokrenut kazneni postupak poput onog iz glavnog postupka ne može zanemariti navedeni postupak dijaloga i mirenja (vidjeti po analogiji presudu od 2. travnja 2020., CRPNPAC i Vueling Airlines,
C‑370/17 i C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, t.
71.
i
73.
).
U ovom slučaju, iako je postupak dijaloga i mirenja doista pokrenut, ustanova izdavateljica potvrda A1 o kojima je riječ u glavnom postupku ipak je odlučila odgoditi preispitivanje valjanosti tih potvrda i ocjenu sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuje na dotične radnike do okončanja kaznenog postupka koji je u tijeku pred sudovima države članice u kojoj se obavlja posao, povredom pravila o provedbi tog postupka.
U tim okolnostima, očito je da navedena ustanova izdavateljica nije provela preispitivanje potvrda o čijem je prijevarnom dobivanju ili korištenju riječ u okviru prethodno navedenog kaznenog postupka te da u razumnom roku nije zauzela stajalište o elementima koje je u tom pogledu podnijela nadležna ustanova države članice domaćina.
Posljedično, navedeni se dokazi moraju moći podnijeti u okviru navedenog kaznenog postupka s ciljem da sud države članice u kojoj se rad obavlja odbije uzeti u obzir predmetne potvrde (vidjeti presudu od 6. veljače 2018., Altun i dr.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, t.
55.
).
U svakom slučaju, valja podsjetiti na to kako osobe kojima se u okviru sudskog postupka stavlja na teret da su upućivale radnike na temelju potvrda koje su prijevarno dobili, trebaju imati mogućnost pobijanja dokaza na kojima se temelji taj postupak, uz poštovanje jamstava koja se odnose na pravo na pošteno suđenje, prije nego što nacionalni sud odluči, kada je to potrebno, odbiti uzeti u obzir te potvrde i donijeti odluku o odgovornosti navedenih osoba na temelju primjenjivog nacionalnog prava (presuda od 6. veljače 2018., Altun i dr.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, t.
56.
).
Stoga, u okolnostima poput onih navedenih u točki 39. ove presude, sud države članice u kojoj se obavlja posao, pred kojim se vodi kazneni postupak pokrenut protiv osoba osumnjičenih da su na prijevaran način dobile ili upotrijebile potvrdu A1 može utvrditi postojanje prijevare i posljedično ne uzeti u obzir tu potvrdu, pod uvjetom da se poštuju jamstva svojstvena pravu na pošteno suđenje koja se moraju dodijeliti tim osobama.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje u predmetu C‑410/21 valja odgovoriti tako da članak 5. Uredbe br. 987/2009 treba tumačiti na način da potvrda A1 koju je izdala nadležna ustanova države članice obvezuje ustanove i sudove države članice u kojoj se rad obavlja, uključujući i kada, nakon zahtjeva za preispitivanje i povlačenje koji je nadležna ustanova te države članice uputila ustanovi izdavateljici, potonja privremeno suspendira obvezujuće učinke te potvrde do donošenja konačne odluke o tom zahtjevu. Međutim, u takvim okolnostima, sud države članice u kojoj se obavlja posao, pred kojim je pokrenut kazneni postupak protiv osoba osumnjičenih da su na prijevaran način dobile ili upotrijebile tu potvrdu A1, može utvrditi postojanje prijevare i, slijedom toga, odbiti uzeti u obzir tu potvrdu, za potrebe tog kaznenog postupka, pod uvjetom da je, s jedne strane, protekao razuman rok a da pritom ustanova koja je izdala tu potvrdu nije provela ponovno ispitivanje osnovanosti izdavanja te potvrde te zauzela stajalište o konkretnim elementima koje je podnijela nadležna ustanova države članice domaćina koji navode na zaključak da je navedena potvrda dobivena ili se na nju pozivalo na prijevaran način, ovisno o okolnostima slučaja, tako da poništi ili povuče predmetnu potvrdu i pod uvjetom da se, s druge strane, poštuju jamstva svojstvena pravu na pošteno suđenje koja treba dodijeliti tim osobama.
Drugo pitanje u predmetu C‑410/21 i prvo pitanje u predmetu C‑661/21
Svojim drugim pitanjem u predmetu C‑410/21 i prvim pitanjem u predmetu C‑661/21, koje valja zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 13. stavak 1. točku (b) podtočku i. Uredbe br. 883/2004, s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (a) i članak 11. stavak 1. Uredbe br. 1071/2009, kao i članak 4. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 1072/2009, potrebno tumačiti na način da činjenica da pojedino društvo posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz koju su izdala nadležna tijela države članice čini neoboriv dokaz o tome da se registrirano sjedište tog društva nalazi u toj državi članici u svrhu određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 883/2004.
Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, dvojbe suda koji je uputio zahtjev proizlaze iz činjenice da izdavanje licencije Zajednice za cestovni prijevoz u korist poduzeća osobito podliježe uvjetu stvarnog i stalnog poslovnog nastana u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009 u državi članici koja ju je izdala.
Naime, takav zahtjev osobito proizlazi iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1072/2009.
Stoga valja provjeriti odgovara li pojam „registrirano sjedište ili mjesto poslovanja” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 883/2004 pojmu „stvarnog i [stalnog] poslovnog nastana” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009.
Što se tiče, kao prvo, pojma „registrirano sjedište ili mjesto poslovanja” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 883/2004, ta odredba predviđa da se na osobu koja inače obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u dvjema državama članicama ili više njih i koja ne obavlja znatan dio te djelatnosti u državi članici boravišta primjenjuje zakonodavstvo države članice u kojoj poduzeće ili poslodavac ima registrirano sjedište ili mjesto poslovanja ako je zapošljava neko poduzeće ili poslodavac.
Članak 14. stavak 5.a Uredbe br. 987/2009 navodi da za potrebe primjene glave II. Uredbe br. 883/2004, čiji je dio, među ostalim, članak 13. stavak 1. točka (b) podtočka i., „registrirano sjedište ili mjesto poslovanja” treba smatrati registriranim sjedištem ili mjestom poslovanja u kojem se donose temeljne odluke poduzeća i gdje se provode funkcije njegove središnje uprave.
Iz toga slijedi da poveznica „registrirano sjedište ili mjesto poslovanja” iz članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 883/2004 za određivanje države članice čije se zakonodavstvo u području socijalne sigurnosti primjenjuje određuje mjesto iz kojeg je poduzeće stvarno vođeno i organizirano.
Kao drugo, što se tiče pojma „stvarni i [stalni] poslovni nastan” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009, kao što to proizlazi iz članka 5. te uredbe, činjenica da poduzeće ima „stvarni i [stalni] poslovni nastan” u smislu navedenog članka 3. stavka 1. točke (a) u biti podrazumijeva, kao prvo, da raspolaže odgovarajućim prostorijama u kojima pohranjuje svoje glavne poslovne dokumente, kao drugo, da raspolaže registriranim vozilima i kao treće, da stvarno i trajno obavlja svoje poslove u vezi s tim vozilima na način da raspolaže opremom i odgovarajućim tehničkim i administrativnim postrojenjima u poslovnom centru.
Iz toga proizlazi da se pojam „stvarni i [stalni] poslovni nastan” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009 u biti odnosi na mjesto gdje se pohranjuju glavni dokumenti poduzeća i gdje se nalazi njegova oprema kao i tehnička i administrativna postrojenja.
Stoga su kriteriji za određivanje sjedišta prijevoznika u svrhu dobivanja licencije za cestovni prijevoz Zajednice različiti od kriterija koji se koriste za određivanje sjedišta takvog poduzeća u svrhu članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 883/2004.
Stoga, iako se stvarni i stalni poslovni nastan u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009 i mjesto u kojem poduzeće ili poslodavac donose bitne odluke ili izvršavaju funkcije središnje uprave mogu, doduše, poklapati, to ne mora nužno biti slučaj.
Slijedom toga, pojam „registrirano sjedište ili mjesto poslovanja” u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 883/2004 ne odgovara pojmu „stvarnog i [stalnog] poslovnog nastana” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1071/2009.
U tim okolnostima, činjenica da poduzetnik posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz može biti element koji treba uzeti u obzir pri određivanju njegova registriranog sjedišta ili mjesta poslovanja, radi određivanja primjenjivog nacionalnog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti u skladu s člankom 13. stavkom 1. podtočkom i. Uredbe br. 883/2004, ali ne može automatski biti dokaz o tome ni,
a fortiori
, neoborivi dokaz, niti vezati tijela države članice u kojoj se obavlja posao.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje u predmetu C‑410/21 i na prvo pitanje u predmetu C‑661/21 valja odgovoriti da članak 13. stavak 1. točka (b) podtočka i. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) i člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1071/2009, kao i članak 4. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 1072/2009, treba tumačiti na način da činjenica da društvo posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz koju izdaju nadležna tijela države članice ne čini neoborivi dokaz o tome da se registrirano sjedište tog društva nalazi u toj državi članici u svrhu određivanja, u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 883/2004, primjenjivog nacionalnog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti.
Drugo pitanje u predmetu C‑661/21
S obzirom na odgovor na drugo pitanje u predmetu C‑410/21 i na prvo pitanje u predmetu C‑661/21, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje u potonjem predmetu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 5. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 465/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012.,
treba tumačiti na način da:
potvrda A1 koju je izdala nadležna ustanova države članice obvezuje ustanove i sudove države članice u kojoj se rad obavlja, uključujući i kada, nakon zahtjeva za preispitivanje i povlačenje koji je nadležna ustanova te države članice uputila ustanovi izdavateljici, ta ustanova privremeno suspendira obvezujuće učinke te potvrde do donošenja konačne odluke o tom zahtjevu. Međutim, u takvim okolnostima, sud države članice u kojoj se obavlja posao, pred kojim je pokrenut kazneni postupak protiv osoba osumnjičenih da su na prijevaran način dobile ili upotrijebile tu potvrdu A1, može utvrditi postojanje prijevare i, slijedom toga, odbiti uzeti u obzir tu potvrdu za potrebe tog kaznenog postupka, pod uvjetom da je, s jedne strane, protekao razuman rok a da pritom ustanova koja je izdala tu potvrdu nije provela ponovno ispitivanje osnovanosti izdavanja te potvrde te zauzela stajalište o konkretnim elementima koje je podnijela nadležna ustanova države članice domaćina koji navode na zaključak da je navedena potvrda dobivena ili se na nju pozivalo na prijevaran način, ovisno o okolnostima slučaja, tako da poništi ili povuče predmetnu potvrdu i pod uvjetom da se, s druge strane, poštuju jamstva svojstvena pravu na pošteno suđenje koja treba dodijeliti tim osobama.

2.
Članak 13. stavak 1. točku (b) podtočku i. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012, s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (a) i članak 11. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 1071/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o uspostavljanju zajedničkih pravila koja se tiču uvjeta za obavljanje djelatnosti cestovnog prijevoznika te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 96/26/EZ, kao i članak 4. stavak 1. točku (a) Uredbe (EZ) br. 1072/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup tržištu međunarodnog cestovnog prijevoza tereta
treba tumačiti na način da:
činjenica da društvo posjeduje licenciju Zajednice za cestovni prijevoz koju izdaju nadležna tijela države članice ne čini neoborivi dokaz o tome da se registrirano sjedište tog društva nalazi u toj državi članici u svrhu određivanja, u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom br. 465/2012, primjenjivog nacionalnog zakonodavstva u području socijalne sigurnosti.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski