CELEX: 62016CJ0430
Överklagande
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp)
Bekämpning av kärnteknikspridning
Restriktiva åtgärder mot Islamiska republiken Iran
Sektoriella åtgärder
Restriktioner för överföring av tillgångar med avseende på iranska finansinstitut
Strängare restriktioner
Omtvistat system som följer av bestämmelserna i beslut 2012/635/Gusp och förordning (EU) nr 1263/2012
Genomförande av den gemensamma övergripande handlingsplanen om den iranska kärnenergifrågan
Samtliga av unionens restriktiva åtgärder avseende denna fråga har lyfts
Det omtvistade systemet har upphävts under förfarandet vid Europeiska unionens tribunal
Inverkan på det berättigade intresset av att få saken prövad vid tribunalen
Det föreligger inte längre ett berättigat intresse av att få saken prövad

Bank Mellat har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 2 juni 2016, Bank Mellat/rådet (T-160/13, nedan kallad den överklagade domen,
EU:T:2016:331
). Genom denna dom ogillade tribunalen klagandens talan med yrkande om ogiltigförklaring av artikel 1.15 i rådets förordning (EU) nr 1263/2012 av den 21 december 2012 om ändring av förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 356, 2012, s. 34
, nedan kallad den omtvistade förordningen), alternativt av nyssnämnda bestämmelse i den del den inte föreskriver något tillämpligt undantag med avseende på Bank Mellat, samt om att tribunalen skulle fastställa att artikel 1.6 i rådets beslut 2012/635/Gusp av den 15 oktober 2012 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 282, 2012, s. 58
), inte är tillämplig med avseende på Bank Mellat.
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
Bank Mellat, en iransk affärsbank, fick sina tillgångar och ekonomiska resurser frysta i enlighet med ett flertal unionsrättsakter som antagits för att genomföra resolutioner från Förenta Nationernas säkerhetsråd, då det ansågs att banken hade deltagit i spridning av iransk kärnteknik. Följaktligen upptogs banken i de förteckningar som bifogats dessa rättsakter.
Genom dom av den 29 januari 2013, Bank Mellat/rådet (
T-496/10
,
EU:T:2013:39
), ogiltigförklarade tribunalen uppförandet av Bank Mellat i förteckningen i bilaga II till rådets beslut 2010/413/Gusp av den 26 juli 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av gemensam ståndpunkt 2007/140/Gusp (
EUT L 195, 2010, s. 39
), förteckningen i bilaga V till rådets förordning (EG) nr 423/2007 av den 19 april 2007 om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 103, 2007, s. 1
), förteckningen i bilaga VIII till rådets förordning (EU) nr 961/2010 av den 25 oktober 2010 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EG) nr 423/2007 (
EUT L 281, 2010, s. 1
), och förteckningen i bilaga IX till rådets förordning (EU) nr 267/2012 av den 23 mars 2012 om restriktiva åtgärder mot Iran och om upphävande av förordning (EU) nr 961/2010 (
EUT L 88, 2012, s. 1
) (nedan kallade de individuella restriktiva åtgärderna, med avseende på samtliga uppföranden av klaganden i dessa förteckningar).
Genom dom av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), ogillade domstolen överklagandet av tribunalens ovannämnda dom.
Förevarande mål rör det system för restriktioner avseende överföringar av penningmedel samt finansiella tjänster som föreskrivs i kapitel 2 i beslut 2010/413 och, i huvudsakligen identiska ordalag, i kapitel V i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse, samt i beslut 2012/635 och, i huvudsakligen identiska ordalag, i den omtvistade förordningen (nedan kallat det omtvistade systemet).
Framför allt ändrades artikel 10 i beslut 2010/413 genom artikel 1.6 i beslut 2012/635. Genom artikel 1.15 i den omtvistade förordningen ändrades artikel 30 i förordning nr 267/2012, och artiklarna 30a och 30b lades till sistnämnda förordning.
Genom dessa ändringar skulle det omtvistade systemet förstärka de sektoriella restriktioner som redan följde av kapitel II i beslut 2010/413 och kapitel V i förordning nr 267/2012.
Skäl 12 i beslut 2012/635 har följande lydelse:
”För att förhindra överföring av ekonomiska eller andra tillgångar eller resurser som skulle kunna bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till utvecklingen av system för kärnvapenbärare bör transaktioner mellan unionens och Irans banker och finansinstitut förbjudas, såvida de inte godkänts på förhand av den berörda medlemsstaten. Detta bör inte förhindra en fortsättning av sådan handel som inte är förbjuden enligt beslut [2010/413].”
Genom artikel 30 i förordning nr 267/2012, i dess ändrade lydelse enligt den omtvistade förordningen (nedan kallad förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse), infördes restriktioner för finansiella transaktioner mellan, å ena sidan, kredit- och finansinstitut och valutaväxlingskontor med säte i Iran, deras filialer och dotterbolag, samt kredit- och finansinstitut och valutaväxlingskontor som kontrolleras av personer, enheter eller organ som har sin hemvist eller sitt säte i Iran, och unionens finansinstitut å den andra.
I synnerhet tilläts, enligt artikel 30.2 i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse, endast följande transaktioner: för det första, transaktioner av humanitär karaktär, för det andra, personliga penningförsändelser, för det tredje, överföringar i samband med ett specifikt handelskontrakt, under förutsättning att sådana överföringar inte var förbjudna enligt förordning nr 267/2012, för det fjärde, överföringar som avsåg en diplomatisk eller konsulär beskickning eller en internationell organisation, för det femte, överföringar som gällde betalning för att tillgodose krav från eller mot iranska personer, enheter eller organ, eller liknande överföringar, och, för det sjätte, överföringar som var nödvändiga för att fullgöra förpliktelser i samband med avtal som avsågs i artikel 12.1 b i förordning nr 267/2012.
Det framgick av artikel 30.3–30.5 i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse, att överföringar av tillgångar som kunde vara tillåtna enligt artikel 30.2 i samma förordning, beroende på överföringens art och syfte, och även beroende på vissa tröskelvärden, var förenade med en skyldighet att anmäla överföringen i förväg eller att inhämta förhandstillstånd från behörig nationell myndighet.
Artikel 30a i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse föreskrev bland annat vissa restriktioner i fråga om överföringar som inte omfattades av artikel 30 i nämnda förordning mellan, å ena sidan, iranska personer, enheter och organ och, å andra sidan, medborgare i unionen.
Enligt artikel 30b.1 i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse skulle de restriktioner som föreskrevs i artiklarna 30 och 30a i samma förordning inte tillämpas när ett godkännande hade lämnats i enlighet med artiklarna 24, 25, 26, 27, 28 eller 28a i nämnda förordning.
I artikel 30b.3 i förordning nr 267/2012 i ändrad lydelse föreskrevs att behöriga myndigheter, vid tillämpningen av artiklarna 30.3 b, 30.3 c och 30a.1 c, på de villkor som de ansåg lämpliga, skulle ge tillstånd till överföring, såvida de inte hade rimliga skäl att anta att den överföring för vilken tillstånd hade sökts skulle utgöra en överträdelse av något av förbuden eller ett åsidosättande av någon skyldighet i samma förordning.
För att genomföra den gemensamma övergripande handlingsplan av den 14 juli 2015 som ingåtts med Islamiska republiken Iran om den iranska kärnenergifrågan (nedan kallad den gemensamma övergripande handlingsplanen), varigenom ett åtagande att lyfta samtliga av unionens kärnteknikrelaterade restriktioner infördes, föreskrivs i artikel 1.17 i rådets beslut (Gusp) 2015/1863 av den 18 oktober 2015 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran (
EUT L 274, 2015, s. 174
) att de åtgärder som anges i bland annat artikel 10 i beslut 2010/413 ska upphävas.
I samma syfte föreskrivs i artikel 1.15 i rådets förordning (EU) 2015/1861 av den 18 oktober 2015 om ändring av förordning nr 267/2012 (
EUT L 274, 2015, s. 1
), bland annat, att artiklarna 30, 30a och 30b i förordning nr 267/2012 ska utgå.
Slutligen framgår det av rådets beslut (Gusp) 2016/37 av den 16 januari 2016 om datumet för tillämpning av beslut (Gusp) 2015/1863 om ändring av beslut 2010/413 (
EUT L 11, 2016, s. 1
), och av kommissionens informationsmeddelande (
EUT C 15 I, 2016, s. 1
), att det omtvistade systemet upphörde att gälla den 16 januari 2016.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 15 mars 2013 väckte Bank Mellat talan och framställde tre yrkanden. Det första yrkandet avsåg ogiltigförklaring av artikel 1.15 i den omtvistade förordningen, det andra yrkandet avsåg ogiltigförklaring av samma bestämmelse i den del den inte föreskrev något undantag som var tillämpligt med avseende på klaganden, och det tredje yrkandet avsåg att tribunalen skulle fastställa att artikel 1.6 i beslut 2012/635 inte var tillämplig med avseende på klaganden.
Genom den överklagade domen ogillade tribunalen talan.
För det första fann tribunalen, i punkt 38 i den överklagade domen, att den enligt artikel 275 FEUF inte var behörig att pröva det tredje yrkandet, av det skälet att den invändning om rättstridighet som framställts i enlighet med artikel 277 FEUF inom ramen för det tredje yrkandet inte hade åberopats till stöd för en talan om ogiltigförklaring av ett ”beslut om restriktiva åtgärder mot fysiska eller juridiska personer”, i den mening som avses i artikel 275 andra stycket FEUF, eftersom de åtgärder som vidtagits genom artikel 1.6 i beslut 2012/635 var av allmän karaktär, vars tillämpningsområde fastställts genom objektiva kriterier.
Därefter fann tribunalen, i punkterna 59–61 i den överklagade domen, att enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF skulle talan avvisas såvitt den avsåg dels artikel 30a i förordning nr 267/2012, som införts genom artikel 1.15 i den omtvistade förordningen, eftersom Bank Mellat i egenskap av iranskt finansinstitut inte omfattades av den bestämmelsen, dels artikel 30b.3 första stycket i förordning nr 267/2012, eftersom den bestämmelsen inte direkt berörde Bank Mellat och dessutom medförde genomförandeåtgärder.
I detta sammanhang slog tribunalen även fast, i punkterna 68–78 i den överklagade domen, att Europeiska unionens råd inte kunde vinna framgång med den invändning om rättegångshinder som rådet framställt och därigenom hävdat att vid tidpunkten då talan väcktes hade Bank Mellat inte ett berättigat intresse av att bestrida lagenligheten av det system som föreskrevs i artikel 1.15 i den omtvistade förordningen, eftersom banken redan omfattades av individuella åtgärder för frysning av tillgångar enligt förordning nr 267/2012. Tribunalen ansåg att eftersom Bank Mellat, när dessa individuella åtgärder ogiltigförklarades genom domen av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), fortfarande omfattades av det omtvistade systemet till fullo och samtliga restriktioner som följde därav, utan att några ytterligare rättsliga åtgärder vidtogs, hade banken även fortsättningsvis ett berättigat intresse av att bestrida detta system.
Slutligen prövade tribunalen de fyra grunder som Bank Mellat åberopat till stöd för det första och det andra yrkandet, och fann att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg någon av dessa grunder.
Parternas yrkanden
Bank Mellat har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogiltigförklara artikel 1.15 i den omtvistade förordningen i sin helhet eller i den del den är tillämplig med avseende på klaganden,
–
fastställa att artikel 1.6 i beslut 2012/635 inte är tillämplig med avseende på klaganden, och
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet och förfarandet vid tribunalen.
Rådet och Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta Bank Mellat att ersätta rättegångskostnaderna.
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland har yrkat att ska ogilla överklagandet och besluta om rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Parternas argument
Rådet har i första hand gjort gällande att Bank Mellat inte har ett berättigat intresse av att få saken prövad, eftersom det omtvistade systemet upphävdes med verkan från och med den 16 januari 2016.
Med hänvisning till domstolens fasta praxis, vilken det erinrats om i punkt 61 i domen av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), har rådet gjort gällande att Bank Mellat inte skulle vinna någon fördel av att domstolen ogiltigförklarar det omtvistade systemet.
Att ogiltigförklara nämnda system skulle nämligen inte innebära att Bank Mellat försattes i sin ursprungliga situation, eftersom dessa åtgärder var av allmän karaktär och åsyftade samtliga iranska finansinstitut utan åtskillnad. Det skulle inte heller föranleda rådet att i framtiden ändra åtgärderna på lämpligt sätt, eftersom de redan har upphävts.
Rådet har dessutom anfört att, till skillnad från den situation som var aktuell i målet som gav upphov till domen av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
), har det omtvistade systemet upphävts och inget annat relevant förfarande, som kan göras gällande eller införas i framtiden, kvarstår.
Eftersom tribunalen bekräftade i den överklagade domen att det omtvistade systemet är lagenligt, skulle det förhållandet att domstolen eventuellt ogiltigförklarar nämnda system inte under några omständigheter kunna ligga till grund för en skadeståndstalan mot unionen, då villkoret att fråga måste vara om en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel inte skulle vara uppfyllt.
Med hänvisning till domen av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkterna
–
), har rådet slutligen framhållit att det omtvistade systemet inte påverkade Bank Mellats anseende, eftersom systemet – till skillnad från individuella restriktiva åtgärder – avsåg samtliga iranska finansinstitut utan åtskillnad.
Härvidlag innebar inte systemet att klaganden, eller de övriga berörda iranska bankerna och finansinstituten, påstods ha främjat Islamiska republiken Irans verksamhet avseende spridning av kärnmaterial. Såsom framgår av punkterna 171–173 i den överklagade domen, motiveras systemet nämligen av behovet av att motverka risken för att iranska banker och finansinstitut nyttjas, eventuellt utan deras vetskap härom, för att stödja sådan verksamhet.
Kommissionen hyser tvivel om huruvida klaganden hade något som helst berättigat intresse av att få saken prövad när överklagandet gavs in.
Under hela den period då Bank Mellat omfattades av det omtvistade systemet var banken även föremål för striktare individuella restriktiva åtgärder, vilket, i likhet med vad som framgår av punkt 75 i den överklagade domen, innebär att införandet av det omtvistade systemet inte hade någon omedelbar faktisk inverkan på bankens situation. Att ogiltigförklara det omtvistade systemet skulle således inte medföra några verkliga konsekvenser för Bank Mellats situation.
Klaganden har inte heller visat att den påstådda rättsstridigheten riskerar att upprepas i framtiden, oberoende av de omständigheter som ligger till grund för överklagandet, med följden att den princip som fastställts genom domen av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
), inte är tillämplig.
Kommissionen har även gjort gällande att överklagandet inte kan leda till att klaganden ges större ersättning än den som banken redan har tilldömts genom domen av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
), med beaktande av att de individuella restriktiva åtgärder som var aktuella i det målet var mer långtgående. Bank Mellat kan knappast göra gällande att dess anseende tog skada på grund av det omtvistade systemet under en tidsperiod då banken även omfattades av individuella restriktiva åtgärder.
Bank Mellat har hävdat att den har ett berättigat intresse av att väcka talan mot det omtvistade systemet, då det skulle medföra en fördel för banken att systemet ogiltigförklaras.
Genom en analog hänvisning till domen av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, punkterna
–
), har Bank Mellat inledningsvis gjort gällande att det är nödvändigt att hindra rådet från att på nytt genomföra de aktuella sanktionerna eller att i framtiden anta liknande rättsstridiga åtgärder, för det fall att rådet i förekommande fall beslutar att återinföra dessa sanktioner innan upphävandet av dem blir slutgiltigt den 20 oktober 2023, vilket den gemensamma övergripande handlingsplanen innehåller en möjlighet för om Islamiska Republiken Iran inte iakttar vissa villkor.
Vidare skulle en ogiltigförklaring av det finansiella embargot kunna ligga till grund för en talan om skadestånd.
Den omständigheten att en rättsakt har upphävts eller upphört att gälla innebär inte att klaganden förlorar sitt berättigade intresse av att rättsakten fastställs vara rättsstridig, eftersom ett upphävande eller upphörande inte kan likställas med en ogiltigförklaring.
Slutligen påverkar det omtvistade systemet Bank Mellats anseende negativt och en ogiltigförklaring av nämnda system skulle utgöra en slags icke-ekonomisk gottgörelse, eftersom rådets anklagelse att iranska banker, vilka nödvändigtvis inkluderar Bank Mellat som är en av de största bankerna i Iran, är delaktiga i stöd till spridning av kärnmaterial, är synnerligen skadlig – särskilt för Bank Mellat – då den, inom ramen för förfarandet för ogiltigförklaring av de individuella restriktiva åtgärder som banken varit föremål för, har visat att den inte stöder spridning av kärnmaterial.
Domstolens bedömning
Rådet har, med stöd av kommissionen, i huvudsak gjort gällande att Bank Mellat har förlorat sitt intresse av att angripa det omtvistade systemet sedan det upphävts den 16 januari 2016, i syfte att genomföra den gemensamma övergripande handlingsplanen.
I detta avseende ska det erinras om att rådet, vid tribunalen, gjorde gällande att när talan väcktes hade Bank Mellat inte något berättigat intresse av att bestrida lagenligheten av artikel 1.15 i den omtvistade förordningen, eftersom banken redan omfattades av individuella åtgärder för frysning av dess tillgångar och resurser.
I punkterna 74–77 i den överklagade domen ogillade tribunalen denna invändning om rättegångshinder med hänvisning till följande resonemang:
”74
I förevarande fall omfattades [Bank Mellat], när talan väcktes, av individuella restriktiva åtgärder, som … var hänförliga till sökandens påstådda inblandning i spridning av kärnmaterial. Det är dessutom så, att även om dessa restriktiva åtgärder ogiltigförklarades genom [dom av den 29 januari 2013, Bank Mellat/rådet (
T-496/10
,
EU:T:2013:39
)], fick inte detta ogiltigförklarande verkan förrän överklagandet avgjorts, i enlighet med artikel 60 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
Därmed är det förvisso riktigt att införandet av det omtvistade systemet inte hade någon omedelbart faktisk inverkan på [Bank Mellats] situation, eftersom de individuella restriktiva åtgärder sökanden tidigare omfattades av föreskrev striktare restriktioner. …
Med hänsyn härtill påpekar tribunalen att det omtvistade systemet som sådant är tillämpligt på samtliga iranska finansinstitut, och därmed även på [Bank Mellat]. Detta innebär bland annat att när de individuella restriktiva åtgärder som [Bank Mellat] omfattas av sedermera upphör – till följd av att [domen av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
) meddelats] – har [Bank Mellat] faktiskt omfattats av nämnda system till fullo, och samtliga restriktioner som följer därav, utan att några ytterligare rättsliga åtgärder vidtagits.
Om det i förevarande fall, under dylika omständigheter, skulle konstateras att [Bank Mellat] inte har ett berättigat intresse av att få lagenligheten av artikel 1.15 i den [omtvistade] förordningen prövad, skulle det innebära att dess rätt till ett effektivt domstolsskydd åsidosattes, eftersom sökanden, sedan de individuella restriktiva åtgärder den omfattas av definitivt upphör, kommer att drabbas av effekterna av det omtvistade systemet men inte kommer att kunna väcka talan om ogiltigförklaring av artikel 1.15 i den [omtvistade] förordningen, på grund av att talefristen då har löpt ut.”
Påståendet i den andra meningen i punkt 76 i den överklagade domen är emellertid uppenbart felaktigt, eftersom Bank Mellat – från och med den 18 februari 2016, vilket var den dag då ogiltigförklaringen av de individuella restriktiva åtgärder som banken omfattades av trädde i kraft, till följd av domen av den 18 februari 2016, rådet/Bank Mellat (
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
) – inte har ”faktiskt omfattats av [det omtvistade systemet] till fullo”, på grund av att systemet redan hade upphävts den 16 januari 2016.
I motsats till vad som framgår av övervägandena i punkt 77 i den överklagade domen, kan det följaktligen inte hävdas att Bank Mellat fortsättningsvis hade ett berättigat intresse av att angripa det omtvistade systemet, av det skälet att banken borde ha kunnat väcka talan om ogiltigförklaring av nämnda system då det blev tillämpligt med avseende på banken från och med den 18 februari 2016.
Eftersom det omtvistade systemet upphävdes innan den överklagade domen meddelades uppkommer frågan huruvida upphävandet innebär att Bank Mellat har förlorat sitt berättigade intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring av systemet.
Med beaktande av att unionsdomstolarna, i enlighet med artikel 131 i tribunalens rättegångsregler och artikel 149 i domstolens rättegångsregler, ex officio kan pröva frågan huruvida det saknas anledning att döma i saken på grund av att det inte längre finns ett berättigat intresse av att få saken prövad, kan domstolen inom ramen för förevarande överklagande, i förekommande fall ex officio, pröva huruvida ovannämnda upphävande innebar att Bank Mellat hade förlorat sitt berättigade intresse av att få saken prövad vid tribunalen (se, analogt, dom av den 23 april 2009, Sahlstedt m.fl./kommissionen,
C‑362/06 P
,
EU:C:2009:243
, punkt
, och dom av den 27 februari 2014, Stichting Woonpunt m.fl./kommissionen,
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
, punkt
).
I detta avseende ska det erinras om att enligt domstolens fasta praxis krävs att en sökande har ett berättigat intresse av att få saken prövad, med hänsyn till talans föremål, när talan väcks, vid äventyr av att den annars avvisas. Tvistens föremål ska, liksom det berättigade intresset av att få saken prövad, bestå fram till domstolsavgörandet, vid äventyr av att det annars saknas anledning att döma i saken, vilket förutsätter att utgången av talan kan medföra en fördel för den som väckt den (dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkt
, och dom av den 9 november 2017, HX/rådet,
C‑423/16 P
,
EU:C:2017:848
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta sammanhang ska det inledningsvis prövas huruvida de slutsatser som följer av domen av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), kan överföras på sådana åtgärder som de som införts genom det omtvistade systemet.
Det mål som gav upphov till nyssnämnda dom avsåg i huvudsak frågan huruvida sökanden fortsättningsvis hade ett berättigat intresse av att yrka på ogiltigförklaring av en förordning varigenom sökanden hade uppförts i en förteckning över personer och enheter som misstänktes vara kopplade till en terroristorganisation, och vars tillgångar och resurser därför hade frysts, sedan vederbörande avförts från förteckningen genom en förordning som antagits sedan talan väckts vid tribunalen för att angripa den första förordningen.
Domstolen slog i detta avseende fast att sökanden fortfarande hade ett berättigat intresse av att angripa den omtvistade rättsakt varigenom han uppförts i nämnda förteckning, eftersom han därigenom hade åsamkats en faktisk ideell skada i form av en kränkning av hans anseende, på grund av ”den vanära och den misstro som följer av det offentliga utpekandet av de berörda personerna som anknutna till en terroristorganisation”, och en eventuell ogiltigförklaring av rättsakten kunde medföra en fördel för honom, det vill säga återupprättelse, och därigenom en viss gottgörelse för den ideella skadan.
Dessa slutsatser från domen av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), kan emellertid inte överföras på sådana sektoriella restriktiva åtgärder som införts genom det omtvistade systemet.
Med beaktande av att sådana sektoriella restriktiva åtgärder är allmänt tillämpliga på samtliga banker och finansinstitut i Islamiska republiken Iran, är de nämligen av en helt annan karaktär än de individuella restriktiva åtgärder för frysning av tillgångar och resurser som var aktuella i målet som resulterade i ovannämnda dom.
Det ska härvidlag erinras om att sådana allmänna restriktiva åtgärder som de nu aktuella sektoriella åtgärderna inte riktas mot vissa angivna fysiska eller juridiska personer, då deras tillämpningsområde bestäms i förhållande till objektiva kriterier (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 mars 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
I förevarande fall bestod de restriktiva åtgärder som införts genom det omtvistade systemet främst i att transaktioner mellan unionens och Islamiska republiken Irans banker och finansinstitut förbjöds, såvida de inte godkänts på förhand av den berörda medlemsstaten, för att förhindra, i förekommande fall utan bankernas och finansinstitutens kännedom, varje överföring av ekonomiska eller andra tillgångar eller resurser som skulle kunna bidra till Irans spridningskänsliga kärntekniska verksamhet eller till utvecklingen av system för kärnvapenbärare.
Den omständigheten att verksamheten hos en bank eller ett finansinstitut, såsom Bank Mellat, kan ha påverkats av de aktuella sektoriella restriktiva åtgärderna betyder inte, vilket även generaladvokaten påpekat i punkt 41 i sitt förslag till avgörande, att åtgärderna utgjorde en sanktion mot ett beteende som just Bank Mellat gjort sig skyldig till, eftersom dessa allmänna åtgärder var tillämpliga oberoende av huruvida banken eventuellt hade deltagit i spridning av iransk kärnteknik.
Till skillnad mot vad som är fallet med individuella restriktiva åtgärder, kan det således inte hävdas att de aktuella allmänna restriktiva åtgärderna, med avseende på en viss aktör, kan orsaka en säker ideell skada i form av en kränkning av aktörens rykte, vilken kan jämföras med den skada som orsakas av den vanära och den misstro som följer av det offentliga utpekandet av personer som anknutna till exempelvis en terroristorganisation (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkt
). Det kan inte heller hävdas att en eventuell ogiltigförklaring av dessa åtgärder skulle kunna medföra en fördel för Bank Mellat, i form av återupprättelse, och därigenom en viss gottgörelse för en sådan ideell skada.
Vad för övrigt beträffar den omständigheten att vissa rättigheter och friheter, som de berörda bankerna och finansinstituten eventuellt kan göra gällande, kan påverkas av de restriktiva åtgärder som följer av det omtvistade systemet, i den mån åtgärderna bland annat kan utgöra hinder för att genomföra vissa finansiella transaktioner, erinrar domstolen om följande. Det har vid upprepade tillfällen slagits fast att alla restriktiva åtgärder per definition innefattar verkningar som berör rätten till egendom och friheten att bedriva yrkesverksamhet, vilka således inverkar menligt på de parter som inte på något sätt är ansvariga för den situation som ledde till att sanktionsåtgärderna vidtogs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juli 1996, Bosphorus,
C‑84/95
,
EU:C:1996:312
, punkt
, och dom av den 28 mars 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
).
Även om det antas att fråga är om en reparabel skada, kan det – såsom tribunalen med fog har påpekat i punkt 75 i den överklagade domen – konstateras att införandet av det omtvistade systemet inte hade någon omedelbart faktisk inverkan på Bank Mellats situation, eftersom de individuella restriktiva åtgärder som banken omfattades av, under hela den tidsperiod då det omtvistade systemet tillämpades, föreskrev striktare restriktioner. Eftersom dessa restriktioner bestod i en frysning av Bank Mellats tillgångar och resurser, kunde banken, under alla omständigheter, inte genomföra någon finansiell transaktion som var förbjuden enligt de sektoriella åtgärder som följde av det omtvistade systemet.
Sedan det omtvistade systemet upphävts den 16 januari 2016, inom ramen för genomförandet av den gemensamma övergripande handlingsplanen, kunde en ogiltigförklaring av unionsdomstolarna av det omtvistade systemet inte längre medföra en sådan fördel för Bank Mellat som hade kunnat utgöra ett bestående berättigat intresse av att få saken prövad.
Denna slutsats påverkas inte av Bank Mellats argument att banken kan ha ett bestående intresse av att få saken prövad på grundval av den princip som domstolen har slagit fast i domen av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen (
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
), eftersom det skulle innebära att rådet vore förhindrat att på nytt anta sådana restriktiva åtgärder som de som införts genom det omtvistade systemet och som Bank Mellat anser är olagliga, för det fall att Islamiska republiken Iran inte respekterar vissa villkor som uppställs i enlighet med den gemensamma övergripande handlingsplanen.
I detta hänseende framgår det av domstolens praxis att under vissa omständigheter kan en sökande behålla ett intresse av att en upphävd rättsakt ogiltigförklaras under förfarandet gång, för att förmå rättsaktens upphovsman att i framtiden vidta de ändringar som är lämpliga för att förhindra att de rättsstridigheter som rättsakten påstås vara behäftad med upprepas (dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 44 i sitt förslag till avgörande måste denna princip från rättspraxis emellertid begränsas till att avse situationer där sökanden på ett tydligt och konkret sätt har visat att det föreligger en risk för en upprepning av den åberopade rättsstridigheten.
Bank Mellat har endast påstått i allmänna ordalag att en sådan risk för upprepning föreligger, utan någon tydlig hänvisning till vilka omständigheter som innebär att det är troligt att risken förverkligas.
Även om det inte definitivt kan uteslutas att nya restriktiva åtgärder kan komma att antas gentemot Islamiska republiken Iran i framtiden, såsom Bank Mellat har hävdat, skulle det i sådant fall röra sig om en ny situation som, i förekommande fall, skulle resultera i restriktiva åtgärder – antingen i form av åtgärder som är jämförbara med de som införts genom det omtvistade systemet, eller andra åtgärder. Även om det omtvistade systemet antas vara rättstridigt – vilket domstolen inte har funnit styrkt – medför det stora utrymme för skönsmässig bedömning som rådet förfogar över när det fastställer föremålet för restriktiva åtgärder (dom av den 28 mars 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
), att en ren hypotes om att en sådan påstådd rättsstridighet kan komma att upprepas genom att restriktiva åtgärder som är jämförbara med de som införts genom nyssnämnda system antas i framtiden, inte är tillräcklig för att visa med erforderlig tydlighet att det föreligger en risk för sådan upprepning för att Bank Mellat ska anses ha ett bestående intresse av att få saken prövad inom ramen för detta förfarande.
Med beaktande av de principer som följer av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 50 ovan, följer det av ovanstående att tribunalen saknade anledning att pröva Bank Mellats yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade systemet, av det skälet att Bank Mellat, under förfarandets gång och innan den överklagade domen meddelades, inte längre hade ett berättigat intresse av att angripa det omtvistade systemet. Eftersom systemet upphävdes från och med den 16 januari 2016 och med beaktande av de slutsatser som dragits i punkterna 51–67 ovan, kunde utgången av talan vid tribunalen inte medföra en fördel för Bank Mellat.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den överklagade domen upphävas.
Prövning av talan vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan domstolen, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande. Så är fallet i förevarande mål.
Eftersom den överklagade domen ska upphävas av det skälet att Bank Mellat, i egenskap av sökande vid tribunalen, inte hade ett berättigat intresse av att få saken prövad, kan det konstateras att det saknas anledning för domstolen att pröva den talan som Bank Mellat väckt vid tribunalen.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 142 i domstolens rättegångsregler, som är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1 i nämnda regler, ska domstolen, i mål där det saknas anledning att döma i saken, besluta om rättegångskostnaderna enligt vad den finner skäligt.
Eftersom den överklagade domen ska ogiltigförklaras, men Bank Mellat har förlorat sitt intresse av att få saken prövad i egenskap av sökande vid tribunalen, finner domstolen att Bank Mellat och rådet ska bära sina rättegångskostnader, såväl vad avser överklagandet som förfarandet i första instans.
Enligt artikel 184.4 i domstolens rättegångsregler får domstolen besluta att en intervenient i första instans som har deltagit i den skriftliga eller den muntliga delen av förfarandet vid domstolen ska bära sina rättegångskostnader.
Följaktligen ska Förenade kungariket och kommissionen bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 2 juni 2016, Bank Mellat/rådet (
T-160/13
,
EU:T:2016:331
), upphävs.

2)
Det saknas anledning att pröva den talan som väckts av Bank Mellat under målnummer T-160/13, med yrkande om ogiltigförklaring av artikel 1.15 i rådets förordning (EU) nr 1263/2012 av den 21 december 2012 om ändring av förordning (EU) nr 267/2012 om restriktiva åtgärder mot Iran, alternativt om ogiltigförklaring av nämnda bestämmelse i den mån den inte föreskriver något tillämpligt undantag med avseende på Bank Mellat, samt yrkande om fastställelse av att artikel 1.6 i rådets beslut 2012/635/Gusp av den 15 oktober 2012 om ändring av beslut 2010/413/Gusp om restriktiva åtgärder mot Iran inte är tillämplig med avseende på Bank Mellat.

3)
Bank Mellat och Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader, såväl vad avser överklagandet som förfarandet i första instans.

4)
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, samt Europeiska kommissionen ska bära sina kostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.