CELEX: 62018CJ0366
Řízení o předběžné otázce
Sociální politika
Směrnice 2010/18/EU
Revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené
Vnitrostátní právní úprava, která poskytnutí rodičovské dovolené podmiňuje zkrácením pracovní doby s poměrným snížením mzdy
Práce na směny s variabilním rozvržením pracovní doby
Žádost pracovníka vykonávat práci s pevným rozvržením pracovní doby, aby se mohl starat o své nezletilé děti
Směrnice 2006/54/ES
Rovné příležitosti a rovné zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání
Nepřímá diskriminace
Částečná nepřípustnost

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 8, 10 a 157 SFEU, článku 3 SEU, článku 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i článku 1 a čl. 14 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (
Úř. věst. 2006, L 204, s. 23
), ve spojení se směrnicí Rady 2010/18/EU ze dne 8. března 2010, kterou se provádí revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené uzavřená mezi organizacemi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a EKOS a zrušuje se směrnice 96/34/ES (
Úř. věst. 2010, L 68, s. 13
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Josém Manuelem Ortizem Mesonerou a UTE Luz Madrid Centro ve věci odmítnutí tohoto sdružení přiznat mu právo pracovat s pevným rozvržením pracovní doby, aby se mohl starat o své děti.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2006/54
Článek 1 směrnice 2006/54, nadepsaný „Účel“, uvádí:
„Účelem této směrnice je zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.
Obsahuje proto ustanovení k provádění zásady rovného zacházení, pokud jde o:
a)
přístup k zaměstnání, včetně postupu v zaměstnání, a k odbornému vzdělávání;
b)
pracovní podmínky, včetně odměny;
c)
systémy sociálního zabezpečení pracovníků.
Rovněž obsahuje ustanovení k zajištění účinnějšího provádění této zásady prostřednictvím zavedení příslušných postupů.“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, v odstavci 1 uvádí:
„Pro účely této směrnice se:
[…]
b)
‚nepřímou diskriminací‘ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byly znevýhodněny osoby jednoho pohlaví v porovnání s osobami druhého pohlaví, ledaže takové ustanovení, kritérium nebo zvyklost jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné;
[…]“
Článek 14 uvedené směrnice, nadepsaný „Zákaz diskriminace“, v odstavci 1 stanoví:
„Ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, pokud jde o:
[…]
c)
podmínky zaměstnání a pracovní podmínky, včetně podmínek propouštění, jakož i odměňování podle článku 141 [ES]“.
Směrnice 2010/18
Revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené, uzavřená dne 18. června 2009 (dále jen „rámcová dohoda o rodičovské dovolené“), je uvedena v příloze směrnice 2010/18. Body 15 a 16 obecného odůvodnění této rámcové dohody uvádějí:
„15.
vzhledem k tomu, že tato dohoda je rámcovou dohodou stanovící minimální požadavky a ustanovení pro rodičovskou dovolenou, odlišnou od mateřské dovolené, a pro pracovní volno z důvodů vyšší moci a obrací se na členské státy a sociální partnery, aby zavedli podmínky přístupu a prováděcí pravidla za účelem přihlédnutí k situaci v každém členském státě;
16.
vzhledem k tomu, že právo na rodičovskou dovolenou v této dohodě je právem individuálním a v zásadě nepřenositelným, ačkoli členské státy mohou umožnit jeho přenositelnost, přičemž ze zkušenosti plyne, že nepřenositelnost této dovolené může fungovat jako kladná pobídka pro její čerpání ze strany otců, a evropští sociální partneři se proto dohodli na nepřenositelnosti části této dovolené“.
Ustanovení 1 této rámcové dohody, nadepsané „Účel a oblast působnosti“, v bodech 1 a 2 stanoví:
„1.
Tato dohoda stanoví minimální požadavky usnadňující sladění rodičovských a pracovních povinností pracujících rodičů s přihlédnutím ke vzrůstající rozmanitosti v uspořádání rodiny, při současném dodržování vnitrostátních právních předpisů, kolektivních smluv nebo zvyklostí.
2.
Tato dohoda se vztahuje na všechny pracovníky, muže i ženy, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovněprávním vztahu vymezeném právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi platnými v každém členském státě.“
Ustanovení 2 rámcové dohody o rodičovské dovolené, nadepsané „Rodičovská dovolená“, zní takto:
„1.
Tato dohoda přiznává pracujícím mužům a ženám individuální právo na rodičovskou dovolenou z důvodu narození nebo osvojení dítěte, aby mohli o toto dítě pečovat do dosažení stanoveného věku, nejvýše osmi let, který definují členské státy nebo sociální partneři.
2.
Právo na dovolenou bude přiznáno na dobu nejméně čtyř měsíců a v zájmu podpory rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy by mělo být v zásadě udělováno jako právo nepřenosné. Pro podporu rovnoměrnějšího čerpání dovolené oběma rodiči bude nepřenosný alespoň jeden z těchto čtyř měsíců. Prováděcí pravidla ohledně tohoto nepřenosného období budou stanovena na vnitrostátní úrovni právními předpisy nebo kolektivními smlouvami s přihlédnutím ke stávajícím ustanovením v členských státech týkajícím se dovolené.“
Ustanovení 3 této rámcové dohody, nadepsané „Prováděcí pravidla“, v bodě 1 uvádí:
„Podmínky přístupu k rodičovské dovolené a prováděcí pravidla vymezuje zákon nebo kolektivní smlouva v jednotlivých členských státech při dodržení minimálních požadavků této dohody. Členské státy nebo sociální partneři mohou zejména:
a)
rozhodnout, zda se rodičovská dovolená přiznává na celou pracovní dobu nebo na část pracovní doby, po částech nebo systémem časových úvěrů s přihlédnutím k potřebám zaměstnavatelů i pracovníků;
[…]“
Ustanovení 6 uvedené rámcové dohody, nadepsané „Návrat do práce“, v bodě 1 uvádí:
„Za účelem podpory lepšího sladění pracovního a rodinného života přijmou členské státy nebo sociální partneři nezbytná opatření s cílem zajistit, aby pracovníci při návratu z rodičovské dovolené mohli požádat o změnu délky a/nebo rozvržení pracovní doby na určité období. Zaměstnavatelé tyto žádosti zváží a budou na ně reagovat s přihlédnutím k potřebám zaměstnavatelů i pracovníků.
Podmínky uplatňování tohoto odstavce budou vymezeny v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi.“
Španělské právo
Článek 34 odst. 8 Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (královské legislativní nařízení 2/2015, kterým se schvaluje přepracované znění zákoníku práce), ze dne 23. října 2015 (BOE č. 255 ze dne 24. října 2015, s. 100224), ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení (dále jen „zákoník práce“), uvádí:
„Pracovník má nárok na změnu délky a rozvržení pracovní doby tak, aby byla zajištěna účinnost jeho práva na sladění osobního, rodinného a pracovního života, podle podmínek stanovených v kolektivní smlouvě nebo v dohodě se zaměstnavatelem vždy v souladu s ustanoveními kolektivní smlouvy.
[…]“
Článek 37 odst. 6 zákoníku práce zní takto:
„Každý, kdo z důvodu zákonné péče přímo pečuje o dítě mladší dvanácti let nebo o osobu se zdravotním postižením, která nevykonává výdělečnou činnost, má nárok na zkrácení pracovní doby nejméně o jednu osminu a nejvýše o polovinu pracovní doby s poměrným snížením mzdy.
Stejné právo je přiznáno každému, kdo musí přímo pečovat o rodinného příslušníka až do druhého stupně nebo spřízněného sňatkem, který se z důvodu svého věku, úrazu nebo nemoci nemůže o sebe sám postarat a nevykonává výdělečnou činnost.
[…]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
José M. Ortiz Mesonero je zaměstnán u UTE Luz Madrid Centro, které je dočasným sdružením mezi SICE SA, Urbalux SA, ImesAPI SA, Extralux SA a Citelum Ibérica SA a získalo zakázku na údržbu elektrického osvětlení města Madrid (Španělsko). Pracovní smlouva uzavřená mezi oběma stranami podléhá kolektivní smlouvě pro kovozpracující průmysl v Madridu.
José M. Ortiz Mesonero má dvě děti, z nichž první se narodilo v roce 2010 a druhé v roce 2014. Jeho manželka vykonává povolání advokáta.
UTE Luz Madrid Centro uplatňuje směnný pracovní režim, ve kterém jsou jednotlivé směny rozvrženy následovně: ranní směna od 7:15 hod. do 15:15 hod., odpolední směna od 15:15 hod. do 23:15 hod. a noční směna od 23:15 hod. do 7:15 hod. José M. Ortiz Mesonero se střídá v těchto třech směnách a volno má dva dny v týdnu, které se mění podle rozpisů stanovených zaměstnavatelem.
Dne 26. března 2018 J. M. Ortiz Mesonero požádal UTE Luz Madrid Centro, aby mohl pracovat výhradně na ranní směnu od pondělí do pátku při zachování stejného počtu odpracovaných hodin a bez snížení mzdy, aby se mohl starat o své děti. Tato žádost byla jeho zaměstnavatelem zamítnuta.
José M. Ortiz Mesonero podal proti tomuto zamítavému rozhodnutí žalobu k předkládajícímu soudu Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (pracovní soud č. 33 v Madridu, Španělsko).
Předkládající soud uvádí, že J. M. Ortiz Mesonero svoji žádost, aby pracoval pouze na ranní směnu, podal na základě čl. 34 odst. 8 zákoníku práce. Toto ustanovení nicméně nebylo uplatněno v žádné dohodě mezi J. M. Ortizem Mesonerou a jeho zaměstnavatelem, ani v kolektivní smlouvě pro kovozpracující průmysl v Madridu. Za těchto podmínek uvedený soud na základě španělského občanského soudního řádu, který opravňuje soud rozhodnout věc podle použitelných předpisů, i když nebyly stranami sporu správně uvedeny, rozhodl, že žádost J. M. Ortize Mesonera je ve skutečnosti založena na čl. 37 odst. 6 zákoníku práce.
Posledně uvedené ustanovení pouze stanoví právo pracovníka, aby mu za účelem sladění rodinného a pracovního života byla zkrácena běžná pracovní doba a poměrně snížena mzda.
Možnost pracovníka požádat o jiné rozvržení pracovní doby, aniž je jeho pracovní doba zkrácena a mzda snížena, není podle téhož ustanovení stanovena. Pokud je však výrobní činnost vykonávána v delším časovém úseku, než je pracovní doba, kterou musí pracovník odpracovat, je možné pracovní dobu – aniž je zkrácena – rozvrhnout tak, aby byla slučitelná s rodinnými potřebami. V projednávané věci je tomu tak v případě J. M. Ortize Mesonera, neboť existují tři směny, ve kterých se střídá.
Předkládající soud zejména uvádí, že ze statistik týkajících se sčítání lidu v roce 2011, které vypracoval Instituto Nacional de Estadística (Státní statistický úřad, Španělsko), vyplývá, že 23,79 % pracujících žen si zkrátilo pracovní dobu o více než jeden měsíc za účelem péče o děti v porovnání s 2,05 % pracujících mužů.
Předkládající soud tvrdí, že i když předběžná otázka vychází z toho, že použitelná vnitrostátní právní úprava zakládá nepřímou diskriminaci na základě pohlaví vůči pracujícím ženám, okolnost, že v projednávaném případě o úpravu pracovní doby za účelem sladění rodinného a pracovního života žádá muž, a nikoli žena, nemůže znamenat, že je tato otázka hypotetická. Kdyby totiž bylo konstatováno, že uvedená vnitrostátní právní úprava zakládá nepřímou diskriminaci vůči pracujícím ženám, účinky tohoto konstatování by se vztahovaly rovněž na pracující muže, kteří se dovolávají práva na sladění svého rodinného a pracovního života.
Předkládající soud rovněž uvádí, že ustanovení týkající se sladění rodinného a pracovního života, která přijal španělský zákonodárce, jsou příznivější než ustanovení 2 odst. 2 rámcové dohody o rodičovské dovolené. Jejich příznivější charakter nicméně nemůže odůvodnit skutečnost, že uplatnění vnitrostátní právní úpravy je v rozporu se zásadou rovnosti mužů a žen.
Předkládající soud má tedy s odkazem na rozsudky Soudního dvora ze dne 30. září 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), ze dne 20. června 2013, Riežniece (
C‑7/12
,
EU:C:2013:410
), a ze dne 16. července 2015, Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
), pochybnosti o otázce, zda čl. 37 odst. 6 zákoníku práce představuje případ nepřímé diskriminace vůči pracujícím ženám, které především využívají rodičovské dovolené.
Za těchto podmínek se Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (pracovní soud č. 33 v Madridu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání články 8, 10 a 157 SFEU, článek 3 SEU, článek 23 a čl. 33 odst. 2 [Listiny] a článek 1 a čl. 14 odst. 1 směrnice [2006/54], ve spojení se směrnicí [2010/18], takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 37 odst. 6 zákoníku práce, který podmiňuje uplatnění práva pracovníka na sladění rodinného a pracovního života za účelem přímé péče o děti nebo na něm závislé rodinné příslušníky tím, že si pracovník musí v každém případě zkrátit pracovní dobu, což vede k odpovídajícímu snížení mzdy?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
Španělská vláda v písemném vyjádření namítá zjevnou nepřípustnost předběžné otázky.
Tato vláda s odkazem na bod 43 rozsudku ze dne 30. září 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), tvrdí, že i když nelze vyloučit, že právo stanovené v čl. 37 odst. 6 zákoníku práce spadá pod pojem „rodičovská dovolená“ ve smyslu směrnice 2010/18, předkládací rozhodnutí neuvádí obsah vnitrostátních ustanovení týkajících se rodičovské dovolené a neupřesňuje důvody, proč by toto právo mělo být považováno za rodičovskou dovolenou ve smyslu této směrnice.
Předkládající soud dále podle jejího názoru nevysvětluje vztah, který spatřuje mezi čl. 37 odst. 6 zákoníku práce a článkem 1 a čl. 14 odst. 1 směrnice 2006/54, na které ve své otázce odkazuje.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je věcí pouze vnitrostátního soudu, jemuž byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 2. května 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, bod
a citovaná judikatura).
Nutnost dospět k takovému výkladu unijního práva, který bude vnitrostátnímu soudu užitečný, vyžaduje, aby uvedený soud vymezil skutkový a právní rámec, do něhož jsou otázky, které pokládá, zasazeny nebo alespoň vysvětlil skutkové okolnosti, na nichž jsou uvedené otázky založeny. Soudní dvůr je totiž oprávněn rozhodovat o výkladu unijních předpisů pouze na základě skutečností, které mu sdělil vnitrostátní soud (rozsudek ze dne 2. května 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, bod
a citovaná judikatura).
Předkládající soud musí rovněž uvést konkrétní důvody, které jej vedly k tomu, že si klade otázku týkající se výkladu určitých ustanovení unijního práva a má za to, že je nezbytné položit předběžné otázky Soudnímu dvoru. Kromě toho je nezbytné, aby vnitrostátní soud podal minimální vysvětlení k důvodům volby ustanovení unijního práva, o jejichž výklad žádá, jakož i ke vztahu, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátní právní úpravou použitelnou na spor, který mu byl předložen (rozsudek ze dne 2. května 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, bod
a citovaná judikatura).
Tyto požadavky na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jsou výslovně uvedeny v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, který stanoví, že každá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsahuje „stručné vylíčení předmětu sporu, jakož i rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny“, „znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází v projednávané věci v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu“ a „uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení“.
V projednávaném případě je třeba uvést, že čl. 37 odst. 6 první pododstavec zákoníku práce uvádí, že každý, kdo z důvodu zákonné péče přímo pečuje o dítě do dvanácti let věku nebo o osobu se zdravotním postižením, která nevykonává výdělečnou činnost, má nárok na zkrácení pracovní doby nejméně o jednu osminu a nejvýše o polovinu pracovní doby s poměrným snížením mzdy.
Zaprvé pokud jde o uplatnění směrnice 2010/18 v takové věci, jako je věc v původním řízení, předkládající soud má za to, že tato směrnice představuje otevřenou právní úpravu, která musí být doplněna v každém členském státě, a že Španělské království se v souladu s čl. 34 odst. 8 a čl. 37 odst. 6 zákoníku práce rozhodlo stanovit minimální právní rámec, který lze vylepšit prostřednictvím kolektivních nebo individuálních smluv. Uvedený soud je tedy toho názoru, že právo pracovníka uvedené v čl. 37 odst. 6 zákoníku práce spadá pod pojem „rodičovská dovolená“ ve smyslu směrnice 2010/18.
Vzhledem k tomu, že předkládající soud tím stanovil vztah mezi touto směrnicí a čl. 37 odst. 6 zákoníku práce, položená otázka nemůže být v rozsahu, v němž se týká směrnice 2010/18, odmítnuta jako nepřípustná.
Zadruhé předkládající soud v podstatě uvádí, že směrnice 2010/18 musí být vykládána ve světle zásady rovnosti žen a mužů a práva na rodinný život, které jsou zakotveny v článku 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny. Položená otázka proto musí být v rozsahu, v němž se týká uvedených ustanovení Listiny, prohlášena za přípustnou.
Zatřetí pokud jde o směrnici 2006/54, předkládající soud má za to, že čl. 37 odst. 6 zákoníku práce zavádí nepřímou diskriminaci vůči pracujícím ženám ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. b) této směrnice.
V tomto ohledu je třeba uvést, že uvedený čl. 37 odst. 6 představuje pravidlo, které se bez rozdílu uplatňuje na pracující muže a pracující ženy, a to na rozdíl od vnitrostátní právní úpravy dotčené ve věcech, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 30. září 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), a ze dne 16. července 2015, Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
).
Předkládající soud přitom v případě takového pravidla, které se uplatňuje bez rozdílu, neprokazuje, jak by byl v takové věci, jako je věc v původním řízení, konkrétně znevýhodněn takový pracující muž, jako je J. M. Ortiz Mesonero, pokud se nepřímá diskriminace na základě pohlaví vztahuje na pracující ženy.
Konstatování nepřímé diskriminace vůči pracujícím ženám, pokud by existovala, tedy patrně není relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení. Položená otázka má tudíž v rozsahu, v němž se týká směrnice 2006/54, hypotetickou povahu, a musí být proto považována za nepřípustnou.
Konečně předkládající soud ve své otázce uvádí rovněž články 8, 10 a 157 SFEU a článek 3 SEU.
Uvedený soud nicméně neupřesňuje důvody, na základě kterých má pochybnosti o výkladu uvedených ustanovení, ani vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy dotčenými ve sporu, který mu byl předložen. Není tedy namístě poskytnout výklad daných ustanovení.
S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že předběžná otázka je přípustná v rozsahu, v němž se týká směrnice 2010/18 a článku 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny, a nepřípustná, pokud jde o směrnici 2006/54, články 8, 10 a 157 SFEU a článek 3 SEU.
K věci samé
Předkládající soud se v podstatě táže, zda směrnice 2010/18 a článek 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví právo pracovníka, aby za účelem přímé péče o nezletilé děti nebo na něm závislé rodinné příslušníky zkrátil svou běžnou pracovní dobu s poměrným snížením mzdy, avšak v případě, že jeho běžný pracovní režim spočívá v práci na směny s variabilním rozvržením pracovní doby, mu nepřiznává nárok na pevné rozvržení pracovní doby při zachování délky jeho běžné pracovní doby.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle ustanovení 1 bodu 1 rámcové dohody o rodičovské dovolené stanoví tato dohoda minimální požadavky usnadňující sladění rodičovských a pracovních povinností pracujících rodičů při současném dodržování vnitrostátních právních předpisů, kolektivních smluv nebo zvyklostí.
Jediným ustanovením rámcové dohody o rodičovské dovolené, které se týká změny délky pracovní doby, je její ustanovení 6 bod 1, které stanoví, že členské státy nebo sociální partneři přijmou nezbytná opatření s cílem zajistit, aby pracovníci při „návratu z rodičovské dovolené“ mohli požádat o změnu délky a/nebo rozvržení pracovní doby na určité období.
V projednávaném případě si J. M. Ortiz Mesonero, jehož běžný pracovní režim spočívá v práci na směny s variabilním rozvržením pracovní doby, přeje, aby byla jeho pracovní doba změněna a on mohl vykonávat práci s pevným rozvržením pracovní doby. Z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že se nachází v situaci návratu z rodičovské dovolené ve smyslu ustanovení 6 bodu 1 této rámcové dohody.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že směrnice 2010/18 ani rámcová dohoda o rodičovské dovolené neobsahují ustanovení, které by mohlo ukládat členským státům, aby v rámci žádosti o rodičovskou dovolenou přiznaly žadateli právo vykonávat práci s pevným rozvržením pracovní doby, pracuje-li běžně na směny s variabilním rozvržením pracovní doby.
Pokud jde o článek 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny, je třeba připomenout, že ustanovení Listiny jsou na základě jejího čl. 51 odst. 1 určena členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Článek 6 odst. 1 SEU a čl. 51 odst. 2 Listiny upřesňují, že ustanovení Listiny nerozšiřují oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie vymezených ve Smlouvách.
Z ustálené judikatury Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že pokud právní situace do působnosti unijního práva nespadá, Soudní dvůr nemá pravomoc o ní rozhodnout a případně dovolávaná ustanovení Listiny sama o sobě nemohou tuto pravomoc založit (viz rozsudek ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, bod
, a usnesení ze dne 15. května 2019, Corte dei Conti a další,
C‑789/18 a C‑790/18
, nezveřejněné,
EU:C:2019:417
, bod
).
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě z bodů 40, 42 a 48 tohoto rozsudku vyplývá, že směrnice 2010/18 ani žádné jiné ustanovení uvedené v předběžné otázce se nevztahují na spor v původním řízení, nejeví se, že se tento spor týká vnitrostátní právní úpravy uplatňující unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny (obdobně viz usnesení ze dne 15. května 2019, Corte dei Conti a další,
C‑789/18 a C‑790/18
, nezveřejněné,
EU:C:2019:417
, bod
).
Není tudíž namístě poskytnout výklad článku 23 a čl. 33 odst. 2 Listiny.
S ohledem na výše uvedené je třeba na položenou otázku odpovědět, že směrnice 2010/18 musí být vykládána v tom smyslu, že se nevztahuje na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví právo pracovníka, aby za účelem přímé péče o nezletilé děti nebo na něm závislé rodinné příslušníky zkrátil svou běžnou pracovní dobu s poměrným snížením mzdy, avšak v případě, že jeho běžný pracovní režim spočívá v práci na směny s variabilním rozvržením pracovní doby, mu nepřiznává nárok na pevné rozvržení pracovní doby při zachování délky jeho běžné pracovní doby.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

Směrnice Rady 2010/18/EU ze dne 8. března 2010, kterou se provádí revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené uzavřená mezi organizacemi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a EKOS a zrušuje se směrnice 96/34/ES, musí být vykládána v tom smyslu, že se nevztahuje na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, která stanoví právo pracovníka, aby za účelem přímé péče o nezletilé děti nebo na něm závislé rodinné příslušníky zkrátil svou běžnou pracovní dobu s poměrným snížením mzdy, avšak v případě, že jeho běžný pracovní režim spočívá v práci na směny s variabilním rozvržením pracovní doby, mu nepřiznává nárok na pevné rozvržení pracovní doby při zachování délky jeho běžné pracovní doby.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.