CELEX: 62015TJ0292
Izvanugovorna odgovornost
Javna nabava usluga
Postupak javne nabave
Dopuštenost
Zlouporaba postupka
Sukob interesa
Obveza dužne pažnje
Gubitak prilike

I.

Okolnosti spora
Tužitelj, Vakakis kai Synergates – Symvouloi gia Agrotiki Anaptixi AE Meleton, društvo je koje posluje uglavnom u sektoru tehničke pomoći u zemljama u razvoju.
On je sudjelovao u postupku javne nabave „Jačanje sustava sigurnosti hrane u Albaniji” (EuropeAid/129820/C/SER/AL) koji se odnosi na ugovor o pružanju usluga i koji je delegacija Europske unije u Albaniji (u daljnjem tekstu: delegacija Unije) organizirala za račun Europske komisije. Javni naručitelj bila je Europska unija, koju zastupa Komisija i koja djeluje putem svoje delegacije u Albaniji (u daljnjem tekstu: javni naručitelj).
Ta javna nabava koja je uređena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (
SL 2002., L 248, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.; u daljnjem tekstu: Financijska uredba) dio je djelovanja Unije namijenjenog da se doprinese poboljšanju institucionalnog, pravnog i upravnog okvira sustava sigurnosti hrane u toj državi te je povodom nje 2007. društvu A. dodijeljen prvi ugovor o javnoj nabavi usluga radi toga da se u navedenoj državi osnuje nacionalno tijelo nadležno za hranu.
Dana 17. ožujka 2010. objavljena je prethodna obavijest kojom se za srpanj iste godine najavljuje pokretanje postupka javne nabave za dodjelu ugovora o javnoj nabavi usluga u vezi s konsolidacijom sustava sigurnosti hrane u Albaniji.
U lipnju 2010. voditelj projekta u delegaciji Unije zatražio je od osobe P., jednog od stručnjaka u društvu A., da mu priopći određene informacije u svrhu pripreme tog postupka javne nabave, a osobito uvjeta javne nabave (u daljnjem tekstu: UJN). Osoba P. dostavila je zatražene informacije.
Nakon što je 16. srpnja 2010. objavljen poziv na nadmetanje za ugovor o pružanju usluga EuropeAid/129820/C/SER/AL i nakon provjera prijava prethodno je bilo odabrano osam natjecatelja među kojima su i konzorciji čiji su članovi bili društvo A. i tužitelj.
Nakon što je 15. rujna 2010. poslan poziv na dostavu ponuda, tužitelj je u listopadu 2010. upozorio javnog naručitelja da je društvo A. bilo poduzetnik zadužen za prethodni projekt i da neovisno o svojemu sudjelovanju u izradi UJN‑ova ono zbog toga raspolaže informacijama i koristi se prednostima u odnosu na druge natjecatelje koji su ušli u uži izbor.
Delegacija Unije mu je u pojašnjenju u vezi s pozivom na nadmetanje od 22. listopada 2010. odgovorila da su uvjeti poštenog tržišnog natjecanja ispunjeni i da su UJN‑ovi bili izrađeni radi toga da svi ponuditelji raspolažu sa što više informacija za pripremu ponuda.
Šest odabranih natjecatelja, među kojima su se nalazili odnosni konzorciji čiji su članovi bili društvo A. i tužitelj , podnijelo je ponude javnom naručitelju.
U studenome 2010. tužitelj i dva druga natjecatelja upozorili su delegaciju Unije na to da proizlazi da je osoba P., stručnjak u društvu A., autor Word dokumenta koji sadržava UJN‑ove i da je to sukob interesa u smislu Praktičnog vodiča kroz procedure ugovaranja u okviru vanjskog djelovanja Europske unije (u daljnjem tekstu: PRAG).
Dana 12. studenoga 2010. predsjednik odbora za evaluaciju uputio je društvu A. zahtjev za pojašnjenje, na koji je to društvo odgovorilo 15. studenoga. Naveo je, kao prvo, da je doprinos osobe P. izradi UJN‑ova ograničen na opće informacije u vezi s odjeljcima 1.4. i 1.5. tog teksta, kao drugo, da su informacije koje je osoba P. pružila bile dostupne svim natjecateljima i da situacija ne dovodi do nepoštenog tržišnog natjecanja i, kao treće, da je osoba P. bila imenovana voditeljem projekta tek nakon objave popisa s užim izborom natjecatelja koji mogu podnijeti ponude.
Dana 19. i 23. studenoga 2010. tužitelj je ponovio svoje upozorenje delegaciji Unije u pogledu okolnosti da je osoba P. autor Word dokumenta koji sadržava UJN‑ove i da ta situacija jest sukob interesa.
Dana 27. siječnja 2011. delegacija Unije obavijestila je neuspješne ponuditelje o dodjeli ugovora konzorciju čiji je član bilo društvo A. te je dostavila objašnjenja u pogledu sukoba interesa.
Dana 7. veljače 2011. tužitelj je od delegacije Unije zatražio novu istragu u vezi s navodima o sukobu interesa. Dana 15. veljače 2011. delegacija Unije odgovorila je da nema sukoba interesa i da postupak nije zahvaćen nikakvim nepoštenim tržišnim natjecanjem.
Dana 3. svibnja 2011. tužitelj se obratio Europskom ombudsmanu koji je zaključio da je Komisija nepravilno postupila kada je dopustila da stručnjak uspješnog ponuditelja sudjeluje u izradi UJN‑ova, a što je dovelo barem do očitog sukoba interesa.
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. lipnja 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Budući da se sastav Općeg suda izmijenio, predmet je dodijeljen novom sucu izvjestitelju.
Uslijed promjene sastava vijeća Općeg suda, sudac izvjestitelj raspoređen je u treće vijeće kojemu je slijedom toga dodijeljen ovaj predmet.
Opći sud na prijedlog trećeg vijeća Općeg suda i primjenom članka 28. svojeg Poslovnika odlučio je uputiti predmet proširenom sastavu suda.
Opći sud (treće prošireno vijeće) odlučio je na temelju izvještaja suca izvjestitelja otvoriti usmeni dio postupka.
U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika, Opći sud postavio je Komisiji pitanja u pisanom obliku. Komisija je u određenom roku odgovorila na ta pitanja.
Rasprava prvotno zakazana za 9. prosinca 2016. bila je na zahtjev tužitelja odgođena za 10. siječnja 2017.
Na raspravi od 10. siječnja 2017. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
utvrdi da je Komisija dužna na temelju članka 340. UFEU‑a popraviti svu štetu koja je uzrokovana njezinim nepravilnim postupanjem, pri čemu ta šteta obuhvaća troškove nastale zbog sudjelovanja u cjelokupnom postupku javne nabave, trošak povezan s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave, gubitak dobiti i gubitak prilike, zatim da iznos dodijeljen na osnovi troškova nastalih zbog sudjelovanja u cjelokupnom postupku javne nabave uveća za kompenzacijske kamate te da sve iznose koje treba platiti uveća za zateznu kamatu od 8 % obračunanu od dana presude do dana konačne isplate;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao nedopuštenu odnosno da je u svakom slučaju odbije kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III.

Pravo
A.

Dopuštenost
1.

Dopuštenost tužbe
Bez formalnog isticanja prigovora nedopuštenosti Komisija navodi da je tužba nedopuštena zato što tužitelj zahtijeva da mu se šteta nadoknadi na način koji bi ga, ako se taj zahtjev prihvati, stavio u položaj u kojem bi se nalazio da je dobio predmetni ugovor o javnoj nabavi. Naime, stvarni je cilj tužbe povlačenje individualne odluke koja je postala konačna te bi u slučaju usvajanja dovela do toga da se ponište pravni učinci odluke koja je postala konačna i kojom je ugovor dodijeljen konzorciju čiji je društvo A. član. To znači da se tužbom za naknadu štete nastoji dovesti u pitanje odluka o dodjeli ugovora jer je nezakonitost, na koju se tužitelj poziva, povezana s navedenom odlukom. Osim toga, tužba je nedopuštena jer iz usporedbe iznosa zatražene naknade štete s iznosom dobiti koju bi tužitelj bio ostvario da je dobio ugovor proizlazi da se ti iznosi podudaraju.
Tužitelj osporava Komisijinu argumentaciju i smatra da je tužba dopuštena. S tim u vezi ističe, kao prvo, da Komisija nije dokazala nedopuštenost tužbe iako je na njoj teret dokazivanja. Kao drugo, navodi da tužbom ne nastoji ishoditi poništenje odluke o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član, već utvrđenje da mu je ta odluka uzrokovala štetu. Kao treće, tužitelj naglašava da presuda koja dovodi do izvanugovorne odgovornosti Unije i kojom mu se dodjeljuje naknada štete ne bi imala nikakve posljedice po konzorcij čiji je društvo A. član jer se takvom presudom ne bi dovela u pitanje dodjela ugovora o javnoj nabavi i ne bi se
de facto
poništila odluka o dodjeli ugovora. Kao četvrto, ističe da svatko tko smatra da je pretrpio štetu treba imati mogućnost podnošenja tužbe za naknadu štete i da je u ovom slučaju tužba dopuštena s obzirom na ozbiljnost činjenica i dokaze o nepravilnom postupanju. Kao peto, tužitelj ističe da zatražena naknada štete ne odgovara u cijelosti iznosu koji bi on mogao naplatiti da mu je ugovor o javnoj nabavi bio dodijeljen, već odgovara nastalim troškovima i procjeni djelomičnog iznosa koji bi bio zaradio da mu je ugovor dodijeljen.
Budući da je dopuštenost tužbe za naknadu štete nužna postupovna pretpostavka i da je Opći sud treba ispitati po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 17. listopada 2002., Astipesca/Komisija,
T‑180/00
,
EU:T:2002:249
, t.
139.
), neosnovan je tužiteljev navod prema kojemu Komisija nije u ovom slučaju ispunila svoju obvezu da dokaže nedopuštenost tužbe.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za naknadu štete na temelju članka 268. UFEU‑a i članka 340. drugog stavka UFEU‑a uvedena je kao samostalno pravno sredstvo koje ima posebnu funkciju u okviru sustava pravnih sredstava (presuda od 26. veljače 1986., Krohn/Komisija,
175/84
,
EU:C:1986:85
, t.
26.
). Stoga, svako odstupanje od načela autonomije tužbe za naknadu štete u odnosu na druga pravna sredstva ima izniman karakter i strogo se primjenjuje (vidjeti presudu od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./ESB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, t.
62.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, ako jedna strana može pokrenuti postupak za naknadu štete a da nikakvim propisom nije obvezana tražiti poništenje nezakonitog akta koji joj je uzrokovao štetu, ona ne može time zaobići nedopuštenost zahtjeva koji se odnosi na istu zakonitost i slijediti iste financijske ciljeve (presuda od 15. prosinca 1966., Schreckenberg/Komisija,
59/65
,
EU:C:1966:60
). Posljedično, radi ocjene dopuštenosti zahtjeva za naknadu štete valja ispitati želi li takvim zahtjevom ta stranka postići rezultat koji je identičan rezultatu koji bi dobila tužbom za poništenje koju je propustila pravodobno podnijeti protiv akta koji negativno utječe na njezin položaj (rješenje od 29. rujna 2016., Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija,
C‑102/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:737
, t.
80.
).
U tom pogledu valja podsjetiti da bi autonomiji tužbe za naknadu štete kao i djelotvornosti sustava pravnih sredstava uspostavljenog Ugovorom proturječio zaključak da je tužba za naknadu štete nedopuštena samo zato što bi mogla dovesti do ishoda koji je usporediv s rezultatima tužbe za poništenje. Ta bi se tužba za naknadu štete mogla smatrati zlouporabom postupka samo u slučaju u kojem bi se tužba za naknadu štete u stvarnosti odnosila na povlačenje individualne odluke koja je upućena tužitelju i postala je konačna tako da bi imala isti predmet i isti učinak kao i tužba za poništenje (vidjeti rješenje od 13. siječnja 2014., Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija,
T‑134/12
, neobjavljeno,
EU:T:2014:31
, t.
60.
i navedena sudska praksa).
Stoga, odlučan element o kojemu dopuštenost tog zahtjeva ovisi jest okolnost odnosi li se tužba za naknadu štete na isti rezultat kao i tužba za poništenje, a ne jesu li u cijelosti istovjetni iznos koji se potražuje tužbom za naknadu štete i iznosi koje je tužitelj mogao primiti da nije donesen takav akt. Osim toga, Sudu je u tom pogledu dovoljna uska povezanost između zahtjeva za naknadu štete i tužbe za poništenje da zaključi da je navedeni zahtjev nedopušten (vidjeti rješenje od 29. rujna 2016., Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT/Komisija,
C‑102/14 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:737
, t.
80.
i navedenu sudsku praksu).
Dopuštenost tužbe treba dakle ocijeniti s obzirom na ta razmatranja.
U ovom je slučaju nesporno da je zato što tužitelj nije podnio tužbu za poništenje odluke o odbijanju njegove ponude i o dodjeli ugovora o javnoj nabavi konzorciju kojemu društvo A. pripada, taj akt postao konačan u odnosu na njega.
No, mora se zaključiti da vodeći računa o posebnosti sporova u vezi s javnom nabavom Unije, ova tužba za naknadu štete nema ni isti predmet ni iste pravne i ekonomske učinke kao tužba za poništenje odluke navedene u točki 34. ove presude i da posljedica toga ne može biti poništenje učinaka navedene odluke.
Naime, s jedne strane valja podsjetiti da iako tužba za poništenje ima za cilj sankcioniranje nezakonitosti obvezujućeg pravnog akta, predmet je tužbe za naknadu štete zahtjev za naknadu štete koja proizlazi iz akta ili nezakonitog ponašanja pripisivog instituciji ili tijelu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./ESB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu). No, u ovom bi slučaju predmet tužiteljeve tužbe za poništenje bila samo odluka o odbijanju njegove ponude i dodjeli ugovora drugom ponuditelju te bi, pod uvjetom da je Opći sud prihvati, ona mogla dovesti samo do poništenja navedene odluke. Nasuprot tomu, svojom tužbom za naknadu štete tužitelj ne nastoji poništiti tu odluku, već ishoditi naknadu štete koja je navodno nastala zbog njezina donošenja. Ovom tužbom za naknadu štete tužitelj dakle ne nastoji doći do rezultata koji je usporediv ili čak istovjetan onome koji se nastoji postići tužbom za poništenje.
S druge strane, kao što je to Komisija priznala na raspravi, tužba za poništenje i tužba za naknadu štete nemaju iste pravne učinke. U okviru tužbe za poništenje utvrđenje nezakonitosti akta i posljedično izreka presude kojom se navedeni akt poništava imaju učinak
ex tunc
, dok utvrđenje Općeg suda da je akt nezakonit, što može opravdati nastanak odgovornosti Unije, ima učinak
ex nunc
i u načelu nema za posljedicu retroaktivno uklanjanje pravne osnove navedenog akta (presuda od 16. prosinca 2011., Enviro Tech Europe i Enviro Tech International/Komisija,
T‑291/04
,
EU:T:2011:760
, t.
89.
).
Osobito valja istaknuti da u okviru sporova u vezi s javnom nabavom Unije okolnosti koje treba uzeti u obzir na temelju članaka 264. i 266. UFEU‑a radi provedbe presude za poništenje nisu samo povezane s poništenom odredbom i dosegom navedene presude, već i s drugim posljedicama kao što je datum potpisivanja ugovora, moguće izvršenje ugovora ili provedba članka 103. Financijske uredbe. Naime, ne može se isključiti da nakon presude kojom se poništava odluka o dodjeli ugovora o javnoj nabavi institucija može biti navedena na to da okonča predmetni ugovor i organizira novi postupak javne nabave (vidjeti presudu od 29. siječnja 2013., Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 i T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu). Nasuprot tomu, nužna je posljedica presude kojom se utvrđuje odgovornost Unije isplata naknade štete tužitelju ako je potonji zahtijevao takvo popravljanje štete, a ne popravljanje u naravi (vidjeti u tom smislu presude od 10. svibnja 2006., Galileo International Technology i dr./Komisija,
T‑279/03
,
EU:T:2006:121
, t.
63.
i od 8. studenoga 2011., Idromacchine i dr./Komisija,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
, t.
81.
do
83.
).
Ako bi ova tužba bila prihvaćena, tužitelju bi u skladu s njegovim zahtjevom bila dodijeljena naknada štete, ali presuda Općeg suda uopće ne bi imala za posljedicu to da predmetni postupak za sklapanje ugovora o javnoj nabavi i dodjela navedenog ugovora konzorciju, čiji je društvo A. član, budu dovedeni u pitanje s pravnog aspekta. Tako se tužitelj ne bi našao u položaju koji je pravno usporediv s onim koji bi nastao nakon presude kojom se poništava odluka o odbijanju njegove ponude i o dodjeli ugovora o javnoj nabavi drugom ponuditelju.
Proizlazi da suprotno onomu što Komisija tvrdi, ova tužba nema ni isti predmet ni isti učinak kao tužba za poništenje odluke o odbijanju tužiteljeve ponude i o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član. Komisijini argumenti ne mogu dovesti u pitanje ovaj zaključak.
Kao prvo, okolnost da se tužitelj u potporu ovoj tužbi poziva na nezakonitost odluke o odbijanju njegove ponude i o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član nije zapreka s obzirom na načelo autonomije pravnih sredstava i zbog toga što sama ta okolnost ne može potvrditi postojanje uske povezanosti između zahtjeva za naknadu štete i tužbe za poništenje. Naime, odlučno je pitanje nastoji li tužbom za naknadu štete tužitelj postići rezultat koji je identičan rezultatu koji bi dobio tužbom za poništenje (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. listopada 2010., Ivanov/Komisija,
C‑532/09 P
, neobjavljeno,
EU:C:2010:577
, t.
24.
). Međutim, kao što je utvrđeno u točkama 36. do 40. ove presude, ova tužba za naknadu štete nema ni isti predmet ni iste učinke kao tužba za poništenje odluke o odbijanju ponude konzorcija kojemu tužitelj pripada i o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član.
Kao drugo, što se tiče argumenta prema kojem tužitelj, nastojeći dobiti naknadu štete u visini dobiti koju bi navodno ostvario da mu je ugovor dodijeljen, uvećanu za kamate, pokušava ovom tužbom poništiti učinke odluke o odbijanju njegove ponude i o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član, valja utvrditi da taj argument treba odbiti jer iz točaka 36. do 40. ove presude proizlazi da ova tužba za naknadu štete nema ni isti predmet ni iste učinke kao tužba za poništenje odluke o odbijanju ponude konzorcija kojemu tužitelj pripada i o dodjeli ugovora konzorciju čiji je društvo A. član.
Proizlazi da je tužba dopuštena.
2.

Dopuštenost tužiteljeve argumentacije
Kao prvo, Komisija ističe da je stoga što tužitelj nije iznio nikakav argument u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja od strane javnog naručitelja, taj tužbeni razlog nedopušten na temelju članka 76. točke (d) Poslovnika.
U svojoj replici tužitelj pojašnjava da je načelo zaštite legitimnih očekivanja povrijeđeno jer je on obavijestio delegaciju Unije o sukobu interesa i jer je mogao legitimno očekivati da ona poduzme odgovarajuće mjere kako bi ispitala te informacije i prikladno djelovala. Međutim, dodijelivši ugovor konzorciju kojemu društvo A. pripada, unatoč toj informaciji, delegacija Unije nije ispunila njegova očekivanja.
S tim u vezi, potrebno je podsjetiti da, u skladu s člankom 21. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije u vezi s člankom 53. prvim stavkom tog statuta i člankom 44. stavkom 1. točkom (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., u svakoj tužbi mora biti naveden predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga. Ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi obranu, a Općem sudu da provede svoj sudski nadzor, prema potrebi, bez dodatnih informacija. Kako bi se osigurali pravna sigurnost i dobro sudovanje, za dopuštenost tužbe nužno je da glavni činjenični i pravni elementi na kojima se ona temelji proizlaze, barem sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz sadržaja same tužbe (presuda od 18. rujna 2014., Holcim (Romania)/Komisija,
T‑317/12
,
EU:T:2014:782
, t.
55.
).
U ovom slučaju, iz točaka 19. i 42. tužbe proizlazi da se u potporu svojoj tužbi za naknadu štete tužitelj poziva na nezakonitost, osobito zbog povrede načela jednakog postupanja, dobre uprave i zaštite legitimnih očekivanja. U tom pogledu valja zaključiti da iz čitanja tužbe jasno proizlazi da se svi argumenti izneseni u prilog toj nezakonitosti tiču povrede koja je počinjena tijekom postupka javne nabave i odnosi se na gore navedena načela među kojima je i zaštita legitimnih očekivanja.
Proizlazi da argument Komisije treba odbiti i da su dopušteni navodi tužitelja koji se temelje na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja.
Kao drugo, Komisija ističe da prvi put u fazi replike tužitelj ističe povredu svojih temeljnih prava, a osobito članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i zaključuje da tužitelj ne može u fazi replike tvrditi da „nepravilno postupanje prikriva povrede temeljnih prava”. Također smatra da taj tužbeni razlog koji se temelji na povredi temeljnih prava ne poštuje zahtjeve iz članka 76. točke (d) Poslovnika.
U skladu s člankom 84. stavkom 1. Poslovnika, tijekom postupka zabranjeno je iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Štoviše, tužbeni razlog koji predstavlja proširenje ranije navedenog tužbenog razloga, izravno ili neizravno, u tužbi kojom se započinje postupak i koji predstavlja usku vezu s tim tužbenim razlogom treba proglasiti dopuštenim. Nadalje, argumenti čiji je sadržaj usko povezan s tužbenim razlogom navedenim u zahtjevu kojim se pokreće postupak ne mogu se smatrati novim razlozima i dopušteno ih je podnijeti u fazi replike ili rasprave (vidjeti presudu od 12. rujna 2012., Italija/Komisija,
T‑394/06
, neobjavljena,
EU:T:2012:417
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja prije svega podsjetiti da iz točaka 39., 42., 43., 46. i 48. tužbe proizlazi da se u potporu ovoj tužbi za naknadu štete tužitelj poziva na povredu načela dobre odnosno razumne uprave.
Zatim, iz točke 42. odgovora na tužbu proizlazi da je Komisija istaknula da prema sudskoj praksi načelo dobre uprave samo za sebe ne daje prava pojedincima, osim ako je izraz posebnih prava na koja se u ovom slučaju tužitelj nije pozvao.
Naposljetku, u točkama 15. i 16. replike tužitelj odgovara na taj navod Komisije tvrdeći da je načelo dobre uprave povrijeđeno zbog nepostojanja odgovarajućeg postupanja u odnosu na sukob interesa i izostanka potpunih i transparentnih informacija nakon njegove pritužbe, iako je imao pravo da Komisija njegove predmete obradi pravično na temelju članka 41. stavka 1. Povelje.
Iz tih elemenata proizlazi da se u svojoj replici tužitelj ograničio na odgovor na argumente Komisije i konkretnije na argument prema kojemu se on nije pozvao na povredu posebnih prava koja proizlaze iz načela dobre uprave. Komisija stoga nije u pravu kada tvrdi da se tužitelj prvi put u fazi replike pozvao na povredu svojih temeljnih prava.
Što se tiče povrede članka 41. Povelje, prije svega valja podsjetiti da pravo na dobru upravu koje je sadržano u toj odredbi odražava opće načelo prava Unije (presude od 8. svibnja 2014., N.,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
, t.
49.
i od 19. lipnja 2014., Commune de Millau i SEMEA/Komisija,
C‑531/12 P
,
EU:C:2014:2008
, t.
97.
). Zatim u skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) članak 41. temelji se na postojanju Unije koja podliježe vladavini prava čije su značajke razvijene u sudskoj praksi koja je, među ostalim, uključivala dobru upravu kao opće načelo prava. Naposljetku, iz točke 43. tužbe proizlazi da tužitelj ističe, među ostalim, da je Komisija trebala pažljivo postupati i da takva obveza proizlazi iz općeg načela dobre uprave. No, valja utvrditi da se time tužitelj u biti poziva na posebno pravo priznato člankom 41. Povelje. Naime, tužiteljevi navodi odnose se na pravo priznato u članku 41. stavku 1. tog teksta prema kojemu „svatko ima pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom roku” stoga što je u skladu sa sudskom praksom obveza dužne pažnje sastavni dio načela dobre uprave, što se primjenjuje općenito na radnje Unijine administracije u odnosima s javnosti i obvezuje ju da postupa s pažnjom i oprezom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
92.
i
93.
).
Iz toga proizlazi da je, s jedne strane, spominjanje članka 41. Povelje u replici barem usko povezano s argumentima koji se temelje na povredi načela dobre uprave te da je, s druge strane, tužitelj, pozivajući se na obvezu dužne pažnje koja je sastavni dio navedenog načela, istaknuo u tužbi povredu članka 41. Povelje. Stoga, nasuprot onomu što Komisija ističe, argumenti zasnovani na članku 41. Povelje nisu novi argumenti te su stoga dopušteni.
U pogledu Komisijina argumenta prema kojem je taj tužbeni razlog nedopušten zbog tužiteljeva propusta da istaknutu povredu i argumente navede u potporu toj povredi, valja naglasiti da nezakonitost istaknuta na osnovi povrede načela dobre uprave i članka 41. Povelje ispunjava uvjete koji su navedeni u točki 46. ove presude i koji se primjenjuju
mutatis mutandis
u okviru u ovog predmeta. Naime, za argumente koje je tužitelj iznio na osnovi povrede načela dobre uprave treba smatrati kao da su izneseni u potporu argumentu o postojanju te povrede kao i povrede članka 41. Povelje.
Kao treće, Komisija ističe da tužitelj prvi put u replici iznosi tužbeni razlog koji se temelji na povredi Direktive 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. o izmjeni direktiva Vijeća 89/665/EEZ i 92/13/EEZ u vezi s poboljšanjem učinkovitosti postupaka pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi (
SL 2007., L 335, str. 31
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 198.) i da je taj tužbeni razlog posljedično nedopušten.
U tom pogledu dovoljno je utvrditi da u točki 36. replike tužitelj jasno navodi da „Direktiva 2007/66 nije primjenjiva na javne nabave Komisije”. Stoga, nasuprot onomu što Komisija ističe, tužitelj spominje Direktivu 2007/66 u potporu svojim navodima a da se ne poziva na povredu tog teksta.
Prema tome, valja odbiti taj Komisijin argument.
B.

Meritum
1.

Uvjeti za nastanak odgovornosti Unije
Na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a u području izvanugovorne odgovornosti, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, Unija je dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi postojala izvanugovorna odgovornost Unije, u smislu prethodno navedene odredbe, zbog nezakonitog postupanja njezinih tijela, moraju se ispuniti tri uvjeta, tj. postupanje institucije mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između navedenog postupanja i štete na koju se poziva (presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
39.
do
42.
, od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija,
C‑120/06 P i C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, t.
106.
i
164.
do
166.
i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑297/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:888
, t.
28.
).
Što se tiče uvjeta koji se odnosi na nezakonito postupanje institucije, zahtijeva se utvrđivanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojemu je svrha dodjeljivanje prava pojedincima (presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
.,
EU:C:2000:361
, t.
42.
i
43.
i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija,
C‑120/06 P i C‑121/06 P
.,
EU:C:2008:476
, t.
173.
).
Dakle, odgovornost Unije može postojati samo na temelju nezakonitog postupanja institucije koje dovodi do takve dovoljno ozbiljne povrede. U tom pogledu valja podsjetiti da odlučujući kriterij za utvrđenje da je povreda pravnog pravila dovoljno ozbiljna jest očito i ozbiljno nepoštovanje od strane predmetne institucije ograničenja njezine diskrecijske ovlasti (presuda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
43.
). Konkretno, iz sudske prakse proizlazi da se sustavom koji je Sud razvio na području izvanugovorne odgovornosti Unije posebno u obzir uzima složenost situacija koje se uređuju, poteškoće u primjeni ili tumačenju tekstova i osobito diskrecijski prostor kojim raspolaže autor sporne radnje (presude od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
40.
, od 10. prosinca 2002., Komisija/Camar i Tico,
C‑312/00 P
,
EU:C:2002:736
, t.
52.
i od 10. srpnja 2003., Komisija/Fresh Marine,
C‑472/00 P
,
EU:C:2003:399
, t.
24.
).
Što se tiče uvjeta u vezi s postojanjem štete, valja podsjetiti da odgovornost Unije može postojati samo ako je tužitelj stvarno pretrpio „stvarnu i izvjesnu” štetu. S tim u vezi je na tužitelju da sudu Unije podnese dokaze radi utvrđivanja kako postojanja tako i opsega takve štete (vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., SELEX Sistemi Integrati/Komisija,
C‑481/07 P
, neobjavljena,
EU:C:2009:461
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu i presudu od 8. studenoga 2011., Idromacchine i dr./Komisija,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu).
Što se tiče uvjeta u vezi s postojanjem uzročne veze, on je ispunjen ako između nezakonitosti koju je dotična institucija počinila i štete na koju se poziva postoji izravna uzročna veza, u odnosu na koju tužitelj mora podnijeti dokaz. Unija može biti odgovorna samo za štetu koja dovoljno izravno proizlazi iz nezakonitog postupanja predmetne institucije (vidjeti u tom smislu rješenje od 5. srpnja 2007., Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Vijeće i Komisija,
C‑255/06 P
, neobjavljeno,
EU:C:2007:414
, t.
61.
).
Ako jedan od triju uvjeta za pozivanje na izvanugovornu odgovornost Unije nije ispunjen, potrebno je odbiti tužbu za naknadu štete a da nije potrebno ispitati jesu li preostala dva uvjeta ispunjena (presude od 15. rujna 1994., KYDEP/Vijeće i Komisija,
C‑146/91.
,
EU:C:1994:329
, t.
81.
i od 16. listopada 2014., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑297/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:888
, t.
33.
).
Valja ispitati jesu li ti uvjeti ispunjeni u ovom slučaju.
a)

Nezakonitosti
Tužitelj se u biti poziva na dvije zasebne nezakonitosti, to jest, s jedne strane, na nedostatnost nadzora nad postupkom javne nabave i postojanje sukoba interesa u korist društva A. te, s druge strane, na kašnjenje s kojim je bio obaviješten o odluci o dodjeli ugovora i o potpisivanju ugovora.
Uvodno valja istaknuti da se u potporu ovoj tužbi te kako bi dokazao postojanje nezakonitosti koja može dovesti do nastanka odgovornosti Unije u ovom slučaju tužitelj poziva na odluku Ombudsmana od 27. siječnja 2014. u kojoj je utvrđeno da je Komisija nepravilno postupila time što je stručnjaku uspješnog ponuditelja dopustila sudjelovanje u izradi UJN‑ova, a što je dovelo barem do očitog sukoba interesa. U tom pogledu valja podsjetiti, kao i Komisija, da zaključci Obudsmana kao takvi nisu obvezujući za sud Unije, nego mogu biti samo obična indicija povrede načela dobre uprave od strane predmetne institucije. Naime, postupak pred Ombudsmanom, koji nema ovlast donošenja obvezujućih odluka, alternativni je izvansudski postupak za građane Unije za razliku od postupka pred sudom Unije, koji odgovara specifičnim kriterijima i koji nema nužno isti cilj kao sudski postupak. Slijedom toga, Ombudsmanova kvalifikacija kao „akta loše uprave” ne znači sama po sebi da je postupanje dotične institucije dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila u smislu sudske prakse (presuda od 25. listopada 2007., Komninou i dr./Komisija,
C‑167/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2007:633
, t.
44.
).
Iz ovih razmatranja proizlazi da je, s jedne strane, na Općem sudu da utvrdi u skladu s vlastitom ocjenom jesu li u ovom slučaju istaknute nezakonitosti dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima te da, s druge strane i nasuprot onomu što Komisija ističe, odluka Ombudsmana jest relevantna, ali je treba uzeti u obzir samo kao moguću indiciju o Komisijinoj povredi načela dobre uprave.
1)

Navodna nezakonitost koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave i na postojanju sukoba interesa u korist društva A.
Što se tiče prve istaknute nezakonitosti, tužitelj iznosi dva niza argumenata zasnovanih na povredi načela jednakog postupanja, dobre uprave i zaštite legitimnih očekivanja, koja se također nalaze u Financijskoj uredbi i PRAG‑u. S jedne strane, tužitelj tvrdi da su obveza dužne pažnje i načelo dobre uprave prekršeni nedostatnošću nadzora nad postupkom javne nabave i nad istragom u vezi s navodima o sukobu interesa, osobito zbog izostanka istrage nakon izjava osobe P. i društva A. o tome da nisu u sukobu interesa, manjkavostima istrage u vezi sa sukobom interesa, izostankom ocjene prednosti koja je društvu A. dana sudjelovanjem osobe P. u izradi UJN‑ova, pristranošću odbora za evaluaciju i netočnošću informacija pruženih u vezi s istragom.
S druge strane, tužitelj navodi da ako se manjkavostima u istrazi u vezi sa sukobom interesa krši načelo dobre uprave, one također dovode do povrede obveze dužne pažnje, što je nalagalo da se osigura poštovanje članka 89. Financijske uredbe. Osim toga, članak 94. Financije uredbe trebalo je provesti nakon izjava društva A. i osobe P. o tome da nisu u sukobu interesa. Naposljetku, sudjelovanje osobe P. u izradi UJN‑ova jest prema mišljenju tužitelja sukob interesa kojim je narušena jednakost među ponuditeljima i čiji nastanak Komisija nije izbjegla zbog manjkavosti u istrazi.
Komisija podsjeća da prema sudskoj praksi ponuditelja treba isključiti iz postupka u slučaju rizika od sukoba interesa i da taj rizik treba konkretno ocijeniti. Osim toga, iz PRAG‑a proizlazi da natjecatelja koji je sudjelovao u pripremi projekta javne nabave treba isključiti, osim ako je dokazano da to ne predstavlja nepošteno tržišno natjecanje.
Komisija smatra da okolnost da je osoba P. bila stručnjak društva A. kod prethodnog ugovora ne predstavlja sukob interesa koji opravdava njezino isključenje iz postupka javne nabave jer postojanje sukoba interesa i, prema potrebi, njegove posljedice treba konkretno ocijeniti. Osim toga, UJN‑ovi su bili izrađeni kako bi se zajamčilo pošteno tržišno natjecanje. Stoga, pod pretpostavkom da je kao prethodni uspješni naručitelj društvo A. imalo prednost, drugi su natjecatelji također mogli steći ista tehnička znanja.
Iako Komisija priznaje da je nepažnja javnog naručitelja mogla dovesti do očitog sukoba interesa, smatra da s obzirom na okolnosti nije bilo sukoba interesa. Osim toga, smatra da se javni naručitelj uskladio sa svojom obvezom temeljitog ispitivanja mogućeg sukoba interesa.
U skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 63. i 64. ove presude, valja utvrditi je li u ovom slučaju tužitelj dokazao postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
i)

Postojanje pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima
Što se tiče nužnosti utvrđivanja da je institucija povrijedila pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima, tužitelj ističe da je Komisija povrijedila više pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima, to jest načela zaštite legitimnih očekivanja, jednakog postupanja i dobre uprave koja se također nalaze u Financijskoj uredbi i u točki 2.3.6. PRAG‑a kao i obvezu dužne pažnje koja joj je nalagala da osigura poštovanje članka 89. Financijske uredbe, članka 94. navedene uredbe i Smjernice Organizacije za gospodarsku suradnju i razvoj (OECD) za sprečavanje sukoba interesa u javnim službama.
U tom pogledu valja podsjetiti da načelo zaštite legitimnih očekivanja jest pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima (vidjeti presudu od 6. prosinca 2001., Emesa Sugar/Vijeće,
T‑43/98
,
EU:T:2001:279
, t.
64.
i navedenu sudsku praksu).
U pogledu načela jednakog postupanja, koje je utkano u članke 89. i 94. Financijske uredbe kao i točku 2.3.6. PRAG‑a, iz sudske prakse proizlazi da se samim njime dodjeljuju prava pojedincima (presuda od 4. listopada 1979., Ireks‑Arkady/EEZ,
238/78
,
EU:C:1979:226
, t.
11.
). Posljedično, članak 89. stavak 1. Financijske uredbe, prema kojem su svi ugovori o javnoj nabavi koji se financiraju u potpunosti ili djelomično iz proračuna usklađeni s načelima jednakog postupanja i nediskriminacije, i članak 94. navedene uredbe, u skladu s kojim se ugovor ne sklapa s natjecateljima ili ponuditeljima kod kojih tijekom postupka javne nabave za odnosni ugovor postoji sukob interesa ili koji su krivi za pogrešno prikazivanje činjenica, treba također okvalificirati kao pravna pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima jer ona imaju za cilj osigurati poštovanje načela jednakog postupanja u postupcima za sklapanje ugovora o javnoj nabavi.
U pogledu načela dobre uprave, iz sudske prakse proizlazi da se obveza dužne pažnje, sastavni dio tog načela, primjenjuje općenito na radnje Unijine administracije u odnosima s javnosti (presuda od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
92.
, od 9. rujna 2008., MyTravel/Komisija,
T‑212/03
,
EU:T:2008:315
, t.
50.
i od 16. prosinca 2015., Chart/ESVD,
T‑138/14
,
EU:T:2015:981
, t.
113.
) i obvezuje nadležnu instituciju da pažljivo i nepristrano ispita sve bitne elemente predmetnog slučaja (vidjeti presudu od 16. prosinca 2015., Chart/ESVD,
T‑138/14
,
EU:T:2015:981
, t.
113.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, sudska praksa priznala je da administracija Unije može biti izvanugovorno odgovorna za nezakonito postupanje kada ne postupa sa svom dužnom pažnjom te je zbog toga prouzročila štetu (vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu). Konkretno, utvrđenje nepravilnosti koju uobičajeno oprezna i pažljiva upravna vlast ne bi učinila u sličnim okolnostima omogućuje zaključak da je postupanje institucije bilo nezakonito u toj mjeri da je Unija odgovorna u skladu s člankom 340. UFEU‑a (presuda od 12. srpnja 2001., Comafrica i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 i T‑225/99
,
EU:T:2001:184
, t.
134.
).
U ovom slučaju tužitelj ističe da nezakonitost u pogledu nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave proizlazi iz nepoštovanja načela dobre uprave. S tim u vezi tvrdi, osobito u točkama 28. i 43. tužbe i u točki 15. replike, da je ta nezakonitost posljedica povrede obveze dužne pažnje. Stoga tužitelj smatra da je na Komisiji da provede dovoljno temeljitu i poštenu istragu kako bi utvrdila je li sudjelovanjem osobe P. u izradi UJN‑ova dana prednost društvu A. u okviru postupka javne nabave.
Tužitelj se pri tome ne ograničava na isticanje obveze koju Komisija općenito ima kako bi se osiguralo da potonja postupa u skladu s pravilima kojima se može zajamčiti poštovanje vladavine prava. Naprotiv, tužitelj se poziva na obvezu dužne pažnje jer je cilj poštovanja te obveze zaštita pojedinaca i dodjela prava istima tako da se zajamči da Komisija ozbiljno i temeljito ispita sve okolnosti povezane, s jedne strane, s uključenošću osobe P. u izradu UJN‑ova te, s druge strane, s dodjelom ugovora konzorciju čiji je društvo A. član.
U tim okolnostima valja zaključiti da načelo dobre uprave i članak 41. Povelje, kako se tužitelj na njih poziva, čine izraz posebnih prava u smislu te odredbe, to jest prava da se njegove predmete obrađuje nepristrano i pravično, i time obveze za nadležnu instituciju da pažljivo i nepristrano ispita sve bitne elemente predmetnog slučaja. Stoga, načelo dobre uprave i članak 41. Povelje treba u ovom slučaju okvalificirati kao pravna pravila kojima se pojedincima dodjeljuju prava.
Naposljetku, budući da Smjernice OECD‑a za sprečavanje sukoba interesa u javnim službama nisu obvezujuće za institucije Unije (presuda od 11. lipnja 2014., Communicaid Group/Komisija,
T‑4/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:437
, t.
82.
), one se ne mogu okvalificirati kao pravno pravilo kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
ii)

Postojanje dovoljno ozbiljnih povreda
Što se tiče postojanja dovoljno ozbiljnih povreda, tužitelj ističe dva niza argumenata u odnosu, s jedne strane, na nedostatnost nadzora nad postupkom javne nabave i istrage u vezi s navodima o sukobu interesa, koja je, osim toga, spriječila javnog naručitelja da poštuje Financijsku uredbu i načelo jednakog postupanja te, s druge strane, na okolnost da se društvo A. nalazilo u sukobu interesa, kako bi dokazao da je Komisija počinila dovoljno ozbiljnu povredu načela jednakog postupanja, dobre uprave i zaštite legitimnih očekivanja kao i članaka 89. i 94. Financijske uredbe.
Najprije treba odbiti navode zasnovane na postojanju dovoljno ozbiljne povrede načela zaštite legitimnih očekivanja.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mogućnost pozivanja na zaštitu legitimnih očekivanja otvorena je za sve gospodarske subjekte kod kojih je neka institucija stvorila utemeljena očekivanja (vidjeti presudu od 13. srpnja 1995., O’Dwyer i dr./Vijeće,
T‑466/93, T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93 i T‑477/93
,
EU:T:1995:136
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Do dodjele ugovora o javnoj nabavi dolazi nakon što javni naručitelj napravi usporednu ocjenu ponuda te niti jedan ponuditelj nema pravo na automatsku dodjelu ugovora.
Osim toga, tužitelj uopće nije naveo da je u ovom slučaju javni naručitelj stvorio određena očekivanja u pogledu ishoda postupka dodjele ili u pogledu istrage u vezi s navodima o sukobu interesa.
Stoga tužitelj ne može isticati povredu načela zaštite legitimnih očekivanja i taj navod treba odbiti kao neosnovan. S druge strane, valja utvrditi je li drugim argumentima tužitelj dokazao u ovom slučaju postojanje dovoljno ozbiljne povrede prava Unije.
Kao prvo, tužitelj smatra da nedostatnost nadzora nad postupkom javne nabave i istragom u vezi s navodima o sukobu interesa predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije i, konkretnije, obveze dužne pažnje kao sastavnice načela dobre uprave i članka 41. Povelje. Dodaje da je ta povreda obveze dužne pažnje dovela do povrede članaka 89. i 94. Financijske uredbe i načela jednakog postupanja. U prilog tom navodu tužitelj ističe da istraga nije mogla biti nepristrana zbog sastava odbora za evaluaciju, da su informacije pružene u vezi s istragom provedenom nakon navoda o sukobu interesa neprecizne, da je postupak javne nabave bio nedostatno nadziran i da je istraga nakon navoda o sukobu interesa bila nedostatna.
U tom pogledu uvodno valja podsjetiti da je javni naručitelj dužan u svakoj fazi postupka javne nabave brinuti o poštovanju načela jednakog postupanja i, slijedom toga, o poštovanju jednakih mogućnosti svih ponuditelja (vidjeti presudu od 12. srpnja 2007., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑250/05
, neobjavljena,
EU:T:2007:225
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Načelo jednakog postupanja prema ponuditeljima, koje ima za cilj podupiranje razvoja zdravog i učinkovitog tržišnog natjecanja među poduzetnicima koji sudjeluju u postupku javne nabave, određuje da ponuditelji pri oblikovanju uvjeta svojih ponuda imaju jednake izglede i podrazumijeva podvrgavanje tih ponuda istim uvjetima za sve natjecatelje (vidjeti presudu od 9. rujna 2009., Brink’s Security Luxembourg/Komisija,
T‑437/05
,
EU:T:2009:318
, t.
114.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, načelo jednakog postupanja znači da ponuditelji moraju biti ravnopravni kako u trenutku kada pripremaju svoje ponude tako i u trenutku kada ih ocjenjuje javni naručitelj (presuda od 11. lipnja 2014., Communicaid Group/Komisija,
T‑4/13
, neobjavljena
EU:T:2014:437
, t.
580.
).
No, ako osoba može, bez namjere da to učini, utjecati na uvjete javne nabave na način koji je povoljan za nju, iako je sama ponuditelj za predmetnu javnu nabavu, ta se osoba može naći u situaciji koja može dovesti do sukoba interesa. Takva situacija može narušiti tržišno natjecanje među ponuditeljima (presude od 3. ožujka 2005., Fabricom,
C‑21/03 i C‑34/03
,
EU:C:2005:127
, t.
30.
i od 11. lipnja 2014., Communicaid Group/Komisija,
T‑4/13
, neobjavljena,
EU:T:2014:437
, t.
53.
) i obilježava ju narušavanje jednakosti među ponuditeljima.
Konkretno, prema sudskoj praksi i točki 2.3.6. PRAG‑a rizik od sukoba interesa postoji u slučaju u kojemu je osoba bila zadužena za pripremne radove u okviru postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi i sudjelovala je u tom istom postupku stoga što se u takvom slučaju ta osoba može naći u situaciji koja može dovesti do sukoba interesa (presuda od 3. ožujka 2005., Fabricom,
C‑21/03 i C‑34/03
,
EU:C:2005:127
, t.
28.
do
30.
).
Međutim, iako se u skladu s člankom 94. Financijske uredbe s natjecateljima ili ponuditeljima, kod kojih tijekom postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi postoji sukob interesa, taj ugovor ne sklapa, ta odredba dopušta da se ponuditelja isključi iz postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi samo ako sukob interesa koji se na njega odnosi jest stvaran, a ne hipotetski. U tu svrhu rizik od sukoba interesa treba stvarno utvrditi nakon konkretne ocjene ponude i položaja ponuditelja (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 2005., Fabricom,
C‑21/03 i C‑34/03
,
EU:C:2005:127
, t.
32.
do
36.
, od 19. svibnja 2009., Assitur,
C‑538/07
,
EU:C:2009:317
, t.
26.
do
30.
i od 18. travnja 2007., Deloitte Business Advisory/Komisija,
T‑195/05
,
EU:T:2007:107
, t.
67.
).
Tako je na javnom naručitelju da ocijeni i provjeri postojanje stvarnog rizika od nastanka praksi koje mogu ugroziti transparentnost i narušiti tržišno natjecanje među ponuditeljima te da ponuditelju koji riskira da ga se isključi iz postupka omogući da dokaže da u njegovu slučaju ne postoji stvaran rizik od nastanka takvog sukoba interesa (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 2005., Fabricom,
C‑21/03 i C‑34/03
,
EU:C:2005:127
, t.
33.
i
35.
, od 19. svibnja 2009., Assitur,
C‑538/07
,
EU:C:2009:317
, t.
30.
i od 23. prosinca 2009., Serrantoni i Consorzio stabile edili,
C‑376/08
,
EU:C:2009:808
, t.
39.
).
Ipak, unatoč nepostojanju apsolutne obveze javnog naručitelja da sustavno isključuje podnositelje koji su u sukobu interesa, nužno je isključiti ponuditelja koji je u sukobu interesa kada ne postoji prikladnije rješenje kako bi se izbjegla svaka povreda načela jednakog postupanja među ponuditeljima i transparentnosti (vidjeti presudu od 20. ožujka 2013., Nexans France/Entreprise commune Fusion for Energy,
T‑415/10
,
EU:T:2013:141
, t.
116.
i
117.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, a budući da se javni naručitelj treba prema gospodarskim subjektima ponašati jednako i nediskriminirajuće i djelovati na transparentan način, njemu je dana aktivna uloga u primjeni i poštovanju navedenih načela. Konkretno, javni naručitelj dužan je ispitati, u svakom slučaju, eventualno postojanje sukoba interesa i poduzeti prikladne mjere za sprečavanje, otkrivanje i njegovo otklanjanje (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2015., eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
, t.
42.
i
43.
).
Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da je na javnom naručitelju, s jedne strane, da se u svakoj fazi postupka javne nabave brine o poštovanju načela jednakog postupanja te, s druge strane, da od slučaja do slučaja i nakon konkretne ocjene utvrdi je li osoba ili natjecatelj u sukobu interesa i to prije odluke o tome hoće li ga isključiti iz postupka javne nabave i odluke o dodjeli ugovora.
U tom kontekstu valja podsjetiti da utvrđenje nepravilnosti koju uobičajeno oprezna i pažljiva upravna vlast ne bi učinila u sličnim okolnostima omogućuje zaključak da je postupanje institucije bilo nezakonito u toj mjeri da je Unija odgovorna u skladu s člankom 340. UFEU‑a (presuda od 12. srpnja 2001., Comafrica i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 i T‑225/99
,
EU:T:2001:184
, t.
134.
).
Tako, obveza dužne pažnje zahtijeva od institucija da postupaju s pažnjom i oprezom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 2008., Masdar (UK)/Komisija,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, t.
92.
i
93.
) i pretpostavlja obvezu da se pažljivo i nepristrano ispitaju svi bitni elementi predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
, od 6. studenoga 2008., Nizozemska/Komisija,
C‑405/07 P
,
EU:C:2008:613
, t.
56.
i od 9. rujna 2011., Dow AgroSciences i dr./Komisija,
T‑475/07
,
EU:T:2011:445
, t.
154.
).
Konkretno, kada je suočen s rizikom od sukoba interesa na području javne nabave, javni naručitelj mora sa svom potrebnom dužnom pažnjom i na temelju svih relevantnih podataka pripremiti i donijeti svoju odluku o ishodu predmetnog postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi. Takva obveza proizlazi osobito iz načela dobre uprave i jednakog postupanja stoga što je on dužan u svakoj fazi postupka javne nabave brinuti o poštovanju jednakog postupanja i, slijedom toga, o poštovanju jednakih mogućnosti svih ponuditelja (presuda od 17. ožujka 2005., AFCon Management Consultants i dr./Komisija,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
, t.
75.
).
Naposljetku valja podsjetiti da kada je pozvano provesti istragu, upravno tijelo to mora učiniti s najvećom mogućom pažnjom, kako bi se otklonile sumnje koje postoje odnosno kako bi se razjasnila situacija (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 1986., Irish Grain Board,
254/85
,
EU:C:1986:422
, t.
16.
).
S obzirom na sve te elemente valja ocijeniti nezakonitost koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave i na postojanju sukoba interesa u korist društva A.
Kao prvo, više okolnosti koje je tužitelj iznio kako bi dokazao postojanje povrede obveze dužne pažnje treba odbiti kao neosnovane.
Tako navod prema kojemu istraga nije bila nepristrana zbog sastava odbora za evaluaciju koji je proveo istragu radi ocjene postojanja sukoba interesa i sastavljanja svojih preporuka javnom naručitelju treba odbiti zato što, s jedne strane, okolnost da je odbor za evaluaciju bio sastavljen u bitnome od agenata Komisije ne dokazuje sama po sebi pristranost istrage te što, s druge strane, tužitelj nije podnio nikakav dokaz kojim se može dokazati da ta okolnost predstavlja povredu obveze dužne pažnje.
U odnosu na navod prema kojemu su informacije pružene u pogledu istrage provedene nakon navoda o sukobu interesa bile neprecizne i nisu, kršeći načelo dobre uprave, omogućile tužitelju da shvati kako je nepostojanje sukoba interesa bilo dokazano, valja istaknuti da iz spisa proizlazi da je delegacija Unije pružila tužitelju i svim natjecateljima i ponuditeljima informacije u vezi s odvijanjem i ishodom te istrage.
Tako je nakon tužiteljeva zahtjeva za pojašnjenje od 15. listopada 2010. delegacija Unije njemu odgovorila 22. listopada 2010. da je javni naručitelj izradio UJN‑ove radi toga da se svim ponuditeljima pruži što je moguće više informacija za izradu njihove ponude i da su stoga uvjeti poštenog tržišnog natjecanja ispunjeni. Isto tako, iz dopisa od 27. siječnja 2011. kojim se tužitelja obavještava da njegova ponuda nije bila prihvaćena proizlazi da je odbor za evaluaciju istražio navode o sukobu interesa. S tim u vezi se u tom dopisu spominje istraga i, točnije, ispitivanje dokumenata, razmjena poruka elektroničke pošte i obavijesti te se iznose razlozi zbog kojih je proizlazilo da je osoba P. autor Word dokumenta koji sadržava UJN‑ove.
Vodeći računa o svim tim informacijama tužitelj je bez ikakve sumnje mogao shvatiti na osnovi kojih su elemenata odbor za evaluaciju i delegacija Unije isključili kako rizik tako i postojanje sukoba interesa. Zbog toga i neovisno o pitanju jesu li ti elementi dostatni za odbijanje navoda o sukobu interesa, Komisiji se ne može prigovoriti da je pružila neprecizne informacije koje tužitelju nisu omogućile da shvati kako je dokazan izostanak sukoba interesa te da je prekršila svoju obvezu dužne pažnje.
Kao drugo, valja međutim utvrditi da sve druge okolnosti koje je tužitelj iznio dokazuju dovoljno ozbiljnu povredu obveze dužne pažnje tijekom postupka javne nabave.
Što se tiče manjka nadzora nad postupkom zbog nepostojanja istrage nakon izjava društva A., a zatim osobe P. kojima oni tvrde da nisu u sukobu interesa, valja istaknuti da se na temelju članka 94. točke (b) Financijske uredbe ugovor ne sklapa s natjecateljima ili ponuditeljima koji su tijekom postupka javne nabave za taj ugovor krivi za pogrešno prikazivanje činjenica u dostavljanju podataka potrebnih javnom naručitelju kao uvjet za sudjelovanje u postupku javne nabave.
U ovom slučaju, a kao što to tužitelj ističe, nije uvjerljivo da javni naručitelj nije znao za okolnost da je osoba P. bila stručnjak u društvu A. u okviru prethodne javne nabave i da ju je voditelj projekta u delegaciji Unije zamolio za izradu UJN‑ova.
Naime, s jedne strane, voditelj projekta u delegaciji Unije zamolio je osobu P. za sudjelovanje u izradi UJN‑ova upravo u njezinu svojstvu stručnjaka društva A. u okviru prvog ugovora. S druge strane, Komisija ni u jednom trenutku nije navela da delegacija Unije nije znala da je osoba P. bila zamoljena za sudjelovanje u izradi UJN‑ova.
Osim toga nesporno je da je društvo A. potpisalo obrazac za prijavu na natjecanje te je znalo da se natjecatelja može isključiti iz postupka ako predloži stručnjaka koji je sudjelovao u pripremi postupka javne nabave te da je kao stručnjak kojeg je društvo A. predložilo osoba P. izjavila da nije u sukobu interesa.
Stoga što delegacija Unije nije mogla zanemariti okolnost da je osoba P. sudjelovala u izradi UJN‑ova, na javnom naručitelju je bilo da provjeri jesu li uvjeti za primjenu članka 94. točke (b) Financijske uredbe bili ispunjeni. Naime, s jedne strane valja utvrditi da smisao članka 94. točke (b) Financijske uredbe ne može dovesti do zablude na način da određuje da iz postupka treba isključiti svakog natjecatelja ili ponuditelja koji je pogrešno prikazao činjenice. S druge strane i s obzirom na okolnosti ovog slučaja, javni naručitelj nije mogao zanemariti okolnost da je osoba P. bila uključena u izradu UJN‑ova. Stoga je javni naručitelj morao provjeriti treba li primijeniti tu odredbu.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojemu je delegacija Unije imala u ovom slučaju obvezu istražiti po službenoj dužnosti postojanje mogućeg sukoba interesa, valja primijetiti da Komisija nije dokazala, pa čak ni tvrdila, da je prije nego što su drugi natjecatelji ili ponuditelji istaknuli da se društvo A. nalazi u sukobu interesa delegacija Unije zatražila od društva A. da dokaže da se ne nalazi u sukobu interesa zbog sudjelovanja osobe P. u izradi UJN‑ova.
Iako je u tom pogledu doduše točno da točka 2.3.6. PRAG‑a na temelju koje, s jedne strane, rizik od sukoba interesa postoji za osobu koja, zadužena za pripremne radove u okviru javne nabave, sudjeluje u toj istoj nabavi te, s druge strane, natjecatelja ili ponuditelja u sukobu interesa treba isključiti iz postupka javne nabave, osim ako dokaže da ta okolnost ne predstavlja nepošteno tržišno natjecanje, izričito ne predviđa obvezu za javnog naručitelja da po službenoj dužnosti provede istragu, valja ipak utvrditi da ta odredba ne isključuje takvu obvezu.
Osim toga, poštovanje odredaba članka 94. Financijske uredbe i točke 2.3.6. PRAG‑a tim je više nužno što te odredbe predstavljaju konkretan izraz načela transparentnosti, proporcionalnosti, jednakog postupanja i nediskriminacije s kojima u skladu s člankom 89. Financijske uredbe trebaju biti usklađeni svi ugovori o javnoj nabavi koji se financiraju u potpunosti ili djelomično iz proračuna Unije. Kako bi se zajamčilo poštovanje i koristan učinak tih odredaba, javni naručitelj može biti obvezan po službenoj dužnosti provesti istragu kada okolnosti upućuju na sukob interesa.
No, budući da je u ovom slučaju sam voditelj projekta u delegaciji Unije zamolio osobu P. za sudjelovanje u izradi UJN‑ova, javni naručitelj nije mogao zanemariti okolnost da je osoba P. bila uključena u izradu UJN‑ova i da je ta uključenost u prethodnim stadijima javne nabave mogla predstavljati sukob interesa i dovesti do nepoštenog tržišnog natjecanja.
U tim okolnostima valja utvrditi da je u ovom slučaju delegacija Unije morala provjeriti izjave ponuditelja i jednog od njegovih stručnjaka te po službenoj dužnosti provesti istragu kako bi utvrdila je li navedeni ponuditelj bio u sukobu interesa.
Što se tiče argumenta u okviru kojeg tužitelj tvrdi da je istraga bila nedostatna jer je bila usredotočena na doseg uključenosti osobe P. u izradu UJN‑ova te da strateška prednost dana društvu A. na temelju tog sudjelovanja nije bila ispitana iako je iz ocjena njegove ponude proizlazilo da je ta prednost bila stvarna, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi navedenoj u točki 106. ove presude, nakon otkrivanja sukoba interesa, javni naručitelj, koji u svakoj fazi postupka javne nabave mora brinuti o poštovanju načela jednakog postupanja, mora sa svom potrebnom dužnom pažnjom i na temelju svih relevantnih podataka pripremiti i donijeti svoju odluku o ishodu predmetnog postupka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi.
Budući da javni naručitelj mora u svakoj fazi postupka javne nabave brinuti o poštovanju jednakog postupanja, takva je obveza dužne pažnje nužno na javnom naručitelju kada raspolaže informacijama o riziku od sukoba interesa i kada kao u ovom slučaju mora utvrditi postoji li taj rizik.
Ta se obveza nameće tim više s obzirom na okolnosti ovog slučaja stoga što je, s jedne strane, voditelj projekta u delegaciji Unije zamolio stručnjaka društva koje je član konzorcija ponuditelja da sudjeluje u izradi UJN‑ova te proizlazi da je potonji autor Word dokumenta koji sadržava UNJ‑ove, čime je stvoren očit rizik od sukoba interesa, te što je, s druge strane, više drugih natjecatelja tijekom postupka javne nabave istaknulo da je takva situacija sukob interesa.
Proizlazi da je u ovom slučaju javni naručitelj morao, na temelju obveze dužne pažnje, pažljivo, oprezno i nepristrano ispitati sve bitne elemente kako bi potvrdio ili, naprotiv, isključio rizik od sukoba interesa.
U tom pogledu iz izvješća odbora za evaluaciju proizlazi da je nakon navoda o sukobu interesa koji potječu od više ponuditelja taj odbor procijenio da nema sukoba interesa na temelju izjave društva A., izjava voditelja projekta u delegaciji Unije, dokumenata koji pokazuju da su odredbe UJN‑ova o stručnjacima bile izmijenjene nakon razmjene obavijesti između javnog naručitelja i odabranoga ponuditelja, pojašnjenja u vezi sa stručnjakom 1 i 2 kao i rezultata evaluacije ponuda u pogledu stručnjaka.
Iz dopisa od 27. siječnja 2011. kojim se tužitelja obavještava da njegova ponuda nije bila prihvaćena također proizlazi da je odbor za evaluaciju istražio navode o sukobu interesa. S tim u vezi u tom se dopisu spominje istraga i, točnije, ispitivanje dokumenata, razmjena poruka elektroničke pošte i obavijesti te se navodi da iako proizlazi da je osoba P. autor Word dokumenta koji sadržava UJN‑ove, ona je samo pružila opće informacije o odjeljcima 1.4. i 1.5. UJN‑ova.
U ovom slučaju valja utvrditi da javni naručitelj nije postupio s potrebnim oprezom i pažnjom kada je na temelju tih elemenata zaključio da sukob interesa ne postoji.
Naime, iz objedinjenog tumačenja odredaba Financijske uredbe i točke 2.3.6. PRAG‑a proizlazi da je na javnom naručitelju da od slučaja do slučaja i nakon konkretne ocjene utvrdi je li osoba ili natjecatelj u sukobu interesa i to prije odluke o tome hoće li ga isključiti iz postupka javne nabave i odluke o dodjeli ugovora.
Zatim, vodeći računa o činjenici da sukob negativno utječe na jednakost među ponuditeljima, odluka da se natjecatelj u pogledu kojeg je iznesen navod o sukobu interesa ne isključi može se donijeti samo pod uvjetom da je javni naručitelj mogao biti siguran da se navedeni natjecatelj ne nalazi u takvoj situaciji.
U ovom se slučaju zaključci odbora za evaluaciju i posljedično oni javnog naručitelja zasnivaju na izjavama i razmjeni poruka elektroničke pošte iz kojih proizlazi da su određeni odjeljci UJN‑ova bili izmijenjeni kao i na rezultatima evaluacije u pogledu stručnjaka.
Tako iz izvještaja odbora za evaluaciju proizlazi da se izjave društva A. i voditelja projekta u delegaciji Unije temelje na pretpostavci prema kojoj je sudjelovanje osobe P. u izradi UJN‑ova ograničeno na pružanje općih informacija o odjeljcima 1.4. i 1.5. UJN‑ova.
Međutim, u skladu sa sudskom praksom, vjerodostojnost i time dokazna vrijednost dokumenta ovise o njegovu podrijetlu, okolnostima njegova sastavljanja, njegovu adresatu i o smislenosti i vjerodostojnosti njegova sadržaja (presuda Općeg suda od 15. ožujka 2000., Cimenteries CBR i dr./Komisija,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 do T‑32/95, T‑34/95 do T‑39/95, T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 do T‑65/95, T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95 i T‑88/95, T‑103/95 i T‑104/95
,
EU:T:2000:77
, t.
1053.
). Osim toga, izjavi pod prisegom i
a fortiori
izjavi može se pripisati dokazna snaga samo ako je potkrijepljena drugim dokazima (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2014., Globosat Programadora/OHIM – Sport TV Portugal (SPORT TV INTERNACIONAL),
T‑348/12
, neobjavljena,
EU:T:2014:116
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja uzeti u obzir činjenicu da izjava društva A. potječe od subjekta koji bi mogao imati izravan interes u predmetu (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2011., Siemens/Komisija,
T‑110/07
,
EU:T:2011:68
, t.
69.
i
70.
).
Osim toga, budući da izjave nisu bile potkrijepljene drugim dokazima na temelju kojih bi se sa sigurnošću mogao isključiti sukob interesa, okolnost da je sudjelovanje osobe P. u izradi UJN‑ova ograničeno na pružanje općih informacija o odjeljcima 1.4. i 1.5. UJN‑ova ne može se smatrati dokazom.
Doduše, izvještaj odbora za evaluaciju pojašnjava, kao prvo, da su odredbe UJN‑ova o stručnjacima bile izmijenjene nakon razmjene obavijesti između javnog naručitelja i odabranog ponuditelja i da te izmjene pokazuju da su se zahtjevi kvalitativno razvili tijekom pripreme dokumenata javne nabave te, kao drugo, da je peti ponuditelj dobio najbolje ocjene u pogledu stručnjaka 3 i 4, dok je društvo A. dobilo najbolje ocjene u pogledu stručnjaka 1 i 2.
Iz tih elemenata proizlazi da su odbor za evaluaciju i javni naručitelj nastojali utvrditi u kojoj je mjeri osoba P. bila uključena u odnosu na UJN‑ove i izmjeriti moguću stratešku prednost koju je ta uključenost mogla imati s obzirom na ocjenu stručnjaka.
Naime, u izvješću odbora za evaluaciju ističe se da se sudjelovanje osobe P. odnosilo samo na odjeljke 1.4. i 1.5. UJN‑ova koji sadržavaju kontekstualne elemente ugovora, a ne zahtjeve osobito u vezi sa stručnjacima. Osim toga, u tom se izvješću upozorava na izmjene odjeljaka UJN‑ova koji se odnose na zahtjeve u vezi sa stručnjacima nakon razmjene obavijesti između javnog naručitelja i odabranoga ponuditelja kako bi se pokazalo da su se ti zahtjevi jako promijenili izmjenama UJN‑ova. Naposljetku, izvješće obuhvaća rezultate ocjene ponuda u pogledu stručnjaka.
Ipak, iako ta okolnost potvrđuje činjenicu da se odbor za evaluaciju i javni naručitelj nisu ograničili na uključenost osobe P. u izradu UJN‑ova te su nastojali utvrditi je li se društvo A. koristilo strateškom prednošću, na temelju nje se, međutim, ne može, suprotno zahtjevima PRAG‑a, dokazati da se društvo A. nije koristilo strateškom prednošću niti sa sigurnošću isključiti postojanje sukoba interesa i time zaključiti da su oni postupili u skladu s obvezom dužne pažnje.
Naime, iz spisa ne proizlazi da je odbor za evaluaciju provjerio okolnosti u kojima je voditelj projekta u delegaciji Unije zatražio od osobe P. da mu pruži informacije s obzirom na izradu UJN‑ove. Stoga, niti odbor za evaluaciju niti javni naručitelj nisu mogli utvrditi doseg zahtjeva delegacije Unije i provjeriti je li taj zahtjev stvarno bio ograničen na opće informacije koje su nužne samo za odjeljke 1.4. i 1.5. UJN‑ova.
Iz spisa ne proizlazi niti da je odbor za evaluaciju zatražio pristup Word dokumentu koji je osoba P. izradila i koji je poslan voditelju projekta u delegaciji Unije niti da je on mogao provjeriti taj dokument iako se nije radilo samo o bitnom, već i o odlučnom elementu radi provjere je li uključenost osobe P. u izradu UJN‑ova bila ograničena samo na odjeljke 1.4. i 1.5. UJN‑ova i utvrdio postoji li sukob interesa. Upitana u tom pogledu na raspravi, Komisija je potvrdila da ne posjeduje USB‑memoriju kojom je, kao što je priznala pred Općim sudom, osoba P. dostavila pružene informacije, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.
Budući da taj dokument nedostaje, odbor za evaluaciju i javni naručitelj zacijelo nisu mogli provjeriti je li, s jedne strane, sudjelovanje osobe P. zapravo bilo ograničeno na odjeljke 1.4. i 1.5. UJN‑ova te da, s druge strane, ona nije u cijelosti sastavila prvu verziju UJN‑ova. Stoga oni nisu mogli sa sigurnošću isključiti okolnost da osoba P. nije u cijelosti izradila prvu verziju UJN‑ova i da je posljedično raspolagala povlaštenim informacijama čak i ako drugi elementi na koje se odbor za evaluaciju oslonio, to jest dokumenti iz kojih proizlazi da su odredbe UJN‑ova o stručnjacima bile izmijenjene nakon razmjene obavijesti između javnog naručitelja i odabranoga ponuditelja kao i specifikacije u vezi sa stručnjakom 1 i 2 te rezultati ocjene ponuda u pogledu stručnjaka, upućuju na to da su odjeljci UJN‑ova u vezi sa stručnjacima kasnije izmijenjeni. Stoga odbor za evaluaciju i javni naručitelj nisu raspolagali svim elementima na temelju kojih su mogli sa sigurnošću utvrditi je li se društvo A. koristilo strateškom prednošću koja dovodi u pitanje jednakost među ponuditeljima.
U tim je okolnostima bilo očito da su odjel za evaluaciju i javni naručitelj propustili s pažnjom i oprezom ispitati sve bitne elemente koji bi im omogućili da otklone sumnje koje su postojale i pojasne položaj društva A.
Osim toga, budući da su obveze javnog naručitelja u vezi sa sukobom interesa nedvosmisleno utvrđene kako u PRAG‑u tako i u Financijskoj uredbi, doseg tih odredaba ne predstavlja posebne poteškoće u tumačenju i primjeni. Usto, Komisija nije istaknula nikakav element kako bi dokazala da su okolnosti bile osobito složene.
Iz svih tih elemenata proizlazi da je time što u okolnostima ovog slučaja nije izvršila provjere nakon izjava društva A. i osobe P. kojima tvrde da nisu u sukobu interesa, što nije po službenoj dužnosti provela istragu kako bi utvrdila je li navedeno društvo bilo u sukobu interesa i što je propustila provesti istragu koja bi omogućila da se sa sigurnošću utvrdi da uključenost osobe P. u izradu UJN‑ova nije predstavljala sukob interesa, delegacija Unije počinila nepravilnost koju uobičajeno oprezna i pažljiva upravna vlast ne bi učinila u sličnim okolnostima. Takvu nepravilnost treba okvalificirati kao očitu i tešku povredu obveze dužne pažnje i time kao dovoljno ozbiljnu povredu te obveze, načela dobre uprave i članka 41. Povelje.
Osim toga, kao što to tužitelj s pravom ističe, takva povreda obveze dužne pažnje također predstavlja, s obzirom na okolnosti ovog slučaja, dovoljno ozbiljnu povredu načela jednakog postupanja navedenog u članku 89. Financijske uredbe i u PRAG‑u.
Naime, povredom obveze dužne pažnje zbog neprovođenja istrage kojom se sa sigurnošću može isključiti postojanje sukoba interesa u postupku javne nabave također se krši načelo jednakog postupanja među ponuditeljima (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2005., AFCon Management Consultants i dr./Komisija,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
, t.
90.
i
91.
).
Kao što je Opći sud podsjetio u točkama 94. do 103. ove presude, javni je naručitelj u svakoj fazi postupka javne nabave dužan brinuti o poštovanju načela jednakog postupanja te, slijedom toga, jednakih mogućnosti svih ponuditelja. Stoga, kako bi se zajamčilo poštovanje načela jednakog postupanja, na njemu je da od slučaja do slučaja i nakon konkretne ocjene utvrdi je li osoba ili natjecatelj u sukobu interesa i to prije odluke o tome hoće li ga isključiti iz postupka javne nabave i odluke o dodjeli ugovora.
Budući da u ovom slučaju delegacija Unije nije pažljivo, oprezno i nepristrano ispitala sve elemente koji omogućuju da se sa sigurnošću isključi postojanje sukoba interesa u korist društva A. i dovede u pitanje očit rizik od sukoba interesa koji je nastao na temelju točke 2.3.6. PRAG‑a zbog uključenosti osobe P. u izradu UJN‑ova, ona nije mogla na isti način postupati prema svim ponuditeljima. Tako, uzimajući u obzir težinu posljedica koje mogući sukob interesa može imati u pogledu ishoda postupaka za sklapanje ugovora o javnoj nabavi, sama okolnost da delegacija Unije nije pravilno provela istragu koja bi omogućila da sa sigurnošću isključi postojanje očitog rizika od sukoba interesa koji je navelo više ponuditelja predstavlja povredu načela jednakog postupanja navedenog u članku 89. Financijske uredbe i u PRAG‑u, i time dovoljno ozbiljnu povredu pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima.
Kao drugo, tužitelj se poziva na povredu članaka 89. i 94. Financijske uredbe i načela jednakog postupanja stoga što je javni naručitelj na isti način postupao prema svim ponuditeljima, iako je sudjelovanje osobe P. u izradi UJN‑ove dovelo do sukoba interesa kojim je dana prednost društvu A. prilikom pripreme njegove ponude.
Ta se argumentacija ne može prihvatiti.
Naime, ako okolnosti i elementi koje je tužitelj istaknuo potvrđuju u ovom slučaju postojanje očitog rizika od sukoba interesa i predstavljaju dovoljno ozbiljnu povredu obveze dužne pažnje i načela jednakog postupanja, oni su nedostatni da bi na temelju njih Opći sud mogao sa sigurnošću zaključiti da sukob interesa postoji te argument tužitelja treba posljedično odbiti. U tom pogledu valja ipak istaknuti da nemogućnost Općeg suda da sa sigurnošću utvrdi ili isključi postojanje sukoba interesa u ovom slučaju proizlazi iz postupanja Komisije koja tijekom postupka javne nabave nije dostatno ispitala navode o sukobu interesa niti je Općem sudu pružila bilo kakav drugi element koji bi mu omogućio da provede takvo ispitivanje.
Stoga je tužitelj, s jedne strane, dokazao da u ovom slučaju postoji dovoljno ozbiljna povreda obveze dužne pažnje i time načela dobre uprave i članka 41. Povelje jer delegacija Unije nije izvršila provjere nakon izjava društva A. kojim tvrdi da nije u sukobu interesa, nije po službenoj dužnosti provela istragu kako bi utvrdila je li konzorcij čiji je to društvo bilo član bio u sukobu interesa niti je u dovoljnoj mjeri istražila uključenost osobe P. u izradu UJN‑ova kao ni pažljivo i oprezno ispitala sve bitne elemente kako bi sa sigurnošću utvrdila da ne postoji sukob interesa niti strateška prednost dana društvu A. S druge strane, tužitelj je dokazao postojanje dovoljno ozbiljne povrede načela jednakosti koje je navedeno u članku 89. Financijske uredbe i u PRAG‑u jer je javni naručitelj na jednak način postupao prema svim ponuditeljima iako na temelju manjkavosti u istrazi nije mogao sa sigurnošću isključiti postojanje sukoba interesa u korist društva A.
2)

Navodna nezakonitost zasnovana na kašnjenju u obavještavanju tužitelja o odluci o dodjeli i o potpisivanju ugovora
Tužitelj ističe da je Komisija povrijedila točku 2.9.3. PRAG‑a jer ga nije „neodložno” obavijestila o odluci o dodjeli ugovora iako je ta odluka bila donesena prije potpisivanja ugovora. Osim toga, ne obavijestivši ga u roku od petnaest kalendarskih dana nakon primitka ugovora koji je potpisala druga ugovorna strana, a kako je predviđeno točkom 2.9.3. PRAG‑a, Komisija je prilikom ocjene ponuda povrijedila opće načelo dobre uprave.
Iako Komisija priznaje da tužitelj nije u propisanim rokovima bio obaviješten o odluci o dodjeli ugovora, to jest unutar petnaest kalendarskih dana računajući od primitka ugovora koji je potpisala druga ugovorna strana, ona smatra da tim kašnjenjem nije prekršeno pravo tužitelja na pravni lijek i da se sam tužitelj uopće nije pozvao na takvu štetu.
Radi ekonomičnosti postupka i vodeći računa o činjenici da je prema sudskoj praksi navedenoj u točki 67. ove presude potrebno odbiti tužbu za naknadu štete ako jedan od triju uvjeta za pozivanje na izvanugovornu odgovornost Unije nije ispunjen a da nije potrebno ispitati jesu li preostala dva uvjeta ispunjena, ta će se argumentacija tužitelja ispitati s obzirom na zahtjev koji se odnosi na postojanje uzročne veze.
b)

Šteta i uzročna veza
1)

Uzročna veza između navodne nezakonitosti zasnovane na kašnjenju s kojim je tužitelj bio obaviješten o odluci o dodjeli i potpisivanju ugovora te štete na koju se poziva
Kao što proizlazi iz točke 66. ove presude, tužitelj treba podnijeti dokaz o postojanju izravne uzročne veze između nezakonitosti i štete na koju se poziva. U ovom slučaju tužitelj ističe da je pretrpio štetu koja se sastoji od troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, nastalog troška povezanog s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave, gubitka dobiti, gubitka prilike kao i gubitka prilike da sudjeluje i bude odabran u drugim javnim nabavama te da je ta šteta uzrokovana lošim postupanjem Komisije, kršenjem općih načela jednakog postupanja, dobre uprave i zaštite legitimnih očekivanja kao i povredom članka 94. Financijske uredbe i točke 2.3.6. PRAG‑a. No, iako ističe postojanje izravne uzročne veze između, s jedne strane, nepravilnog donošenja odluke kojom je ugovor dodijeljen konzorciju čiji je društvo A. član te, s druge strane, pretrpljene štete, tužitelj nije dokazao niti tvrdi da je kašnjenje s kojim je bio obaviješten o ishodu postupka evaluacije bilo ključan i izravan uzrok štete na koju se poziva. Osim toga, iz cjelokupne argumentacije koju je tužitelj iznio proizlazi da štetni događaj na koji se poziva čine nezakonitosti koje je javni naručitelj počinio tijekom postupka javne nabave, a ne okolnost da je nepravodobno obaviješten o odluci o dodjeli i potpisivanju ugovora.
Proizlazi, i to bez potrebe za utvrđivanjem je li tužitelj dokazao postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima, da zbog nepostojanja uzročne veze treba odbiti tvrdnje tužitelja zasnovane na kašnjenju s kojima je on bio obaviješten o odluci o dodjeli i potpisivanju ugovora.
2)

Šteta na koju se poziva i uzročna veza između nezakonitosti koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave te navedene štete
Budući da je Opći sud utvrdio postojanje nezakonitosti koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave, valja utvrditi je li šteta na koju se tužitelj poziva izvjesna i stvarna te postoji li ovisno o okolnostima izravna uzročna veza između nezakonitosti koju je Opći sud utvrdio i navedene štete.
Tužitelj smatra da je pretrpio pet zasebnih točaka po kojima se šteta potražuje i koje se sastoje, prvo, od gubitka dobiti, drugo, nastalog troška povezanog s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave, treće, gubitka prilike da sudjeluje i bude odabran u drugim javnim nabavama, četvrto, gubitka prilike da mu se ugovor dodijeli te, peto, troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave.
i)

Šteta zbog gubitka dobiti
Tužitelj ističe da je nakon njegove pritužbe društvo A. trebalo isključiti iz postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi i da bi mu u tom slučaju ugovor bio dodijeljen. Tako, iako Opći sud nikada nije dodijelio naknadu štete zbog gubitka dobiti u okviru nepravilnih postupaka javne nabave, smatra da okolnosti ovog slučaja i očito neprimjereno postupanje Komisije nalažu odstupanje od sudske prakse.
Komisija se protivi toj argumentaciji i smatra da u ovom slučaju izgubljena zarada nije šteta koja se može nadoknaditi. Tako ističe da javni naručitelj raspolaže širokom marginom prosudbe prilikom odlučivanja o dodjeli ugovora o javnoj nabavi i nije vezan preporukom odbora za evaluaciju. Osim toga, nije izvjesno da bi tužitelju ugovor bio dodijeljen da nema društva A. Naposljetku, Komisija smatra da je profitna marža od 33,3 % nerazumna za izračun iznosa naknade štete.
U tom pogledu valja utvrditi da u ovom slučaju, nasuprot zahtjevu navedenom u točki 65. ove presude, šteta koja proizlazi iz gubitka dobiti ili izgubljene zarade nije nastala i stvarna šteta, nego buduća i hipotetska (presuda od 22. svibnja 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑17/09
, neobjavljena,
EU:T:2012:243
, t.
123.
). Naime, šteta na koju se poziva na osnovi gubitka dobiti ili izgubljene zarade pretpostavlja da je u izostanku nezakonitog postupanja koje se zamjera Komisiji tužitelj, čija je ponuda odbijena, imao pravo na dodjelu predmetnog ugovora o javnoj nabavi. Čak i pod pretpostavkom da je odbor za evaluaciju predložio da mu se ugovor dodijeli, javni naručitelj nije vezan prijedlogom odbora za evaluaciju, već raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti u vezi s elementima koje treba uzeti u obzir radi donošenja odluke o dodjeli ugovora (vidjeti presudu od 8. prosinca 2011., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑39/08
, neobjavljena,
EU:T:2011:721
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu). Osim toga, prema članku 101. Financijske uredbe, javni naručitelj može prije nego što je ugovor potpisan odustati od javne nabave ili poništiti postupak sklapanja ugovora, a natjecatelji ili ponuditelji nemaju pravo potraživati bilo kakvu naknadu.
Proizlazi da šteta na koju se tužitelj poziva i koja odgovara gubitku dobiti ili izgubljenoj zaradi zbog dodjele predmetnog ugovora drugom ponuditelju nije izvjesna i stvarna te stoga zahtjev za naknadu štete treba odbiti u tom pogledu.
ii)

Šteta zbog nastalog troška povezanog s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave
Što se tiče nastalog troška povezanog s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave, tužitelj ističe da je zbog ozbiljne povrede prava Unije tijekom javne nabave pretrpio štetu jer se morao savjetovati s odvjetnikom tijekom tog postupka kao i tijekom postupka pred Ombudsmanom.
Komisija prije svega smatra da nije potkrijepljen tužiteljev navod prema kojemu se u okviru postupka javne nabave pravne troškove povezane s podnošenjem pritužbe Ombudsmanu može smatrati „nužnima”. Naglašava potom da tužitelj nije bio dužan obratiti se Ombudsmanu, već je mogao pokrenuti postupak pred Općim sudom. Naposljetku, osporava iznos pravnih troškova jer u računu koji je tužitelj podnio nisu konkretizirane niti pružene pravne usluge niti tarifa po kojoj su obračunane. Komisija dodaje da prema sudskoj praksi troškovi koje je tužitelj snosio radi svoje obrane ne predstavljaju materijalnu štetu, već izdatke i da troškovi odvjetnika nastali prije pokretanja sudskog postupka potječu od izbora tužitelja i ne mogu mu se stoga izravno pripisati.
U tom pogledu, a radi dokazivanja postojanja i opsega štete na koju se poziva, tužitelj je Općem sudu podnio račun koji se nalazi u prilogu A 12 tužbi i koji potvrđuje da je 29. siječnja 2014. morao platiti 10000 eura na osnovi pravnih troškova u vezi s postupkom javne nabave „Jačanje sustava sigurnosti hrane u Albaniji” (EuropeAid/129820/C/SER/AL) za razdoblje od prosinca 2010. do siječnja 2014.
No, valja utvrditi da tako postupivši tužitelj nije dokazao niti postojanje niti opseg štete na koju se poziva, suprotno zahtjevima sudske prakse navedene u točki 65. ove presude.
Naime, tužitelj nije podnio nikakav dokaz na temelju kojeg bi se moglo shvatiti što točno ti troškovi obuhvaćaju i opravdati njihov iznos. Tako se u računu podnesenom u prilogu A 12 tužbi samo navodi ukupni iznos od 10000 eura a da se ne pojašnjavaju troškovi nastali na osnovi osporavanja zakonitosti postupka javne nabave tijekom tog postupka ni oni nastali na osnovi postupka pred Ombudsmanom niti se navedeni troškovi podrobnije razrađuju.
Osim toga, odluke tužitelja da Ombudsmanu podnese pritužbu i da ga u okviru postupka pred Ombudsmanom zastupa odvjetnik, iako je taj postupak zamišljen na način da angažman odvjetnika nije nužan, jesu njegov vlastiti odabir. Stoga se za loše postupanje koje se eventualno može pripisati institucijama Unije ne može smatrati kao da izravno potječe od štete na koju se poziva (vidjeti u tom smislu rješenje od 11. srpnja 2005., Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑294/04
,
EU:T:2005:280
, t.
48.
,
52.
i
56.
i presudu od 28. rujna 2010., C‑Content/Komisija,
T‑247/08
, neobjavljena,
EU:T:2010:409
, t.
90.
i navedenu sudsku praksu).
Proizlazi da se tužitelju ne može nadoknaditi nastali trošak povezan s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave.
iii)

Šteta zbog gubitka prilike da sudjeluje i bude odabran u drugim javnim nabavama
Tužitelj ističe da mu je Komisija dužna nadoknaditi gubitak prilike jer su ga nepravilnosti u postupku za sklapanje ugovora o javnoj nabavi i njegovoj dodjeli konzorciju čiji je društvo A. član spriječile da sudjeluje i bude odabran u drugim javnim nabavama.
Komisija smatra da čak i pod pretpostavkom da je tužitelj bio odabran u predmetnoj javnoj nabavi i da je mogao ispuniti tehničke zahtjeve drugih javnih nabava, ništa ne jamči da bi dobio druge ugovore tako da suprotno zahtjevima sudske prakse šteta nije „nastala i stvarna”.
U tom pogledu valja odmah istaknuti da se tužitelj poziva na okolnost da su ga nezakonitosti koje su dovele do dodjele ugovora konzorciju čiji je društvo A. član ne samo spriječile da sudjeluje u drugim postupcima javne nabave nego i da bude odabran u tim drugim javnim nabavama.
U pogledu gubitka prilike sudjelovanja u drugim postupcima javne nabave valja utvrditi da šteta na koju se tužitelj poziva ne proizlazi izravno i sigurno iz nezakonitosti utvrđenih u ovom slučaju. Naime, tužitelj smatra da je zbog neprovođenja pažljive istrage tijekom postupka javne nabave izgubio priliku da mu predmetni ugovor bude dodijeljen i da se posljedično poziva na dodjelu i izvršenje navedenog ugovora kako bi potvrdio da je ispunjavao kriterije za odabir na temelju kojih može sudjelovati u drugim kasnijim postupcima javne nabave. U tu svrhu tužitelj se poziva na dva postupka javne nabave koji na osnovi tehničke sposobnosti natjecatelja zahtijevaju pružanje usluga u najmanje dva projekta koji obuhvaćaju određene definirane sektore djelatnosti. Ipak tužitelj uopće nije naveo niti štoviše dokazao da je dodjela predmetnog ugovora o javnoj nabavi bila jedina mogućnost za stjecanje dovoljnog iskustva kako bi ispunio kriterije za odabir u tim naknadnim javnim nabavama te da je bila neophodna u tu svrhu. Naprotiv, iz dokumenata koje je tužitelj podnio proizlazi da se to iskustvo moglo steći provedbom bilo kojeg projekta u navedenim sektorima djelatnosti. Proizlazi da gubitak prilike za sudjelovanje u drugim postupcima javne nabave proizlazi više iz tužiteljeva nedostatka iskustva nego iz toga što mu predmetni ugovor o javnoj nabavi nije bio dodijeljen te da stoga predmetne nezakonitosti nisu mogle sigurno i izravno prouzročiti štetu na koju se tužitelj poziva.
Naposljetku, u pogledu gubitka prilike da bude odabran u drugim postupcima javne nabave, dovoljno je utvrditi da čak i pod pretpostavkom da je tužitelj mogao pretrpjeti štetu zbog gubitka prilike da dobije predmetni ugovor o javnoj nabavi, takva okolnost nije dostatna da uzrokuje izvjesnu i stvarnu štetu koja potječe iz gubitka prilike da se dobiju drugi ugovori o javnoj nabavi (vidjeti u tom smislu rješenje od 22. lipnja 2011., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑409/09
,
EU:T:2011:299
, t.
86.
i navedenu sudsku praksu). Naime, u sustavu javnih natječaja kao što je onaj u ovom slučaju, javni naručitelj raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću prilikom donošenja odluke o dodjeli ugovora. Posljedično, ne može se predmnijevati da bi tužitelj ispunio sve uvjete za dodjelu tih drugih ugovora. Stoga tu štetu treba smatrati neizvjesnom i hipotetskom štetom.
Proizlazi da se tužitelju ne može nadoknaditi šteta zbog gubitka prilike da sudjeluje u drugim javnim nabavama i da u njima bude odabran.
iv)

Šteta zbog gubitka prilike kao i troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave
Tužitelj ističe da mu se treba nadoknaditi gubitak prilike da mu bude dodijeljen ugovor koji je predmet javne nabave ako mu Opći sud odbije nadoknaditi izgubljenu zaradu. Naglašava da se radi o šteti koja se može popraviti i da je u ovom slučaju zbog neodaziva Komisije nakon navoda o sukobu interesa bio lišen mogućnosti da mu se dodijeli ugovor iako je za to nedvojbeno imao izgleda.
Komisija ističe da se sudska praksa na koju se tužitelj poziva ne odnosi na sporove u vezi s javnom nabavom te navodi da je u tom kontekstu Opći sud odbio zahtjeve za naknadu štete koji se temelje na izgubljenoj zaradi ili na gubitku prilike.
Tužitelj priznaje da prema sudskoj praksi sudjelovanje u postupku za sklapanje ugovora o javnoj nabavi nije u načelu štetan događaj te smatra da se u ovom slučaju primjenjuje sudska praksa prema kojoj troškove treba iznimno nadoknaditi kada je povreda prava Unije od strane nadležnog tijela prilikom vođenja postupka javne nabava negativno utjecala na izglede podnositelja da mu se ugovor dodijeli. Naime, on je dokazao da je Komisija počinila dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije prilikom vođenja postupka javne nabave tako što je dopustila da dođe do sukoba interesa i povrijedila načelo jednakog postupanja, smanjivši time njegove izglede da dobije ugovor. Osim toga, tom bi se iznosu trebale dodati kompenzacijske kamate u vezi s troškovima nastalima zbog sudjelovanja u cjelokupnom postupku javne nabave.
Komisija podsjeća da se troškovi sudjelovanja u postupku javne nabave ne smatraju štetom koja se može popraviti tužbom za naknadu štete te smatra da u ovom slučaju nije primjenjiva sudska praksa na koju se tužitelj poziva.
S obzirom na uvjete kojima podliježe naknada za gubitak prilike i troškove u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, Opći sud smatra svrsishodnim ispitati ih jednog za drugim. Potom će se obraditi pitanje kompenzacijskih kamata.
Kao prvo i što se tiče štete zbog gubitka prilike, valja prije svega odbiti argumentaciju Komisije prema kojoj šteta na koju se tužitelj poziva na osnovi gubitka prilike nije izvjesna.
Naime, tvrdeći da je Opći sud u više navrata odbio zahtjeve za naknadu štete koji su se temeljili na izgubljenoj zaradi ili na gubitku prilike zbog široke margine prosudbe kojom javni naručitelj raspolaže prilikom odlučivanja o dodjeli ugovora, Komisija pogrešno izjednačava štetu zbog izgubljene zarade sa štetom zbog gubitka prilike.
S jedne strane, ta dva vida štete se ne preklapaju. Naime, izgubljena zarada odnosi se na naknadu gubitka samog ugovora, dok se gubitak prilike odnosi na naknadu gubitka prilike za sklapanje navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presude od 21. svibnja 2008., Belfass/Vijeće,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
, t.
124.
i od 20. rujna 2011., Evropaïki Dynamiki/EIB,
T‑461/08
,
EU:T:2011:494
, t.
210.
).
S druge strane, okolnost da javni naručitelj raspolaže širokom marginom prosudbe s obzirom na dodjelu predmetnog ugovora ne sprečava da šteta zbog gubitka prilike bude izvjesna i stvarna u smislu sudske prakse (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 9. studenoga 2006., Agraz i dr./Komisija,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, t.
26.
do
42.
i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Giordano/Komisija,
C‑611/12 P
,
EU:C:2014:195
, t.
60.
i
61.
). Osim toga, okolnost da javni naručitelj nikada nije dužan dodijeliti ugovor o javnoj nabavi nije prepreka za to da se u ovom slučaju utvrdi gubitak prilike. Naime, iako ta okolnost utječe na izvjesnost da će ugovor biti dodijeljen ponuditelju i tako na s time povezanu štetu, ona ne može ugroziti svaku mogućnost da će dobiti navedeni ugovor i time prouzročiti gubitak prilike. U svakom slučaju, iako je točno da javni naručitelj uvijek može, do potpisivanja ugovora, odustati od ugovora ili poništiti postupak dodjele ugovora, pri čemu kandidati ili ponuditelji ne mogu zahtijevati nikakvu naknadu štete, to ne mijenja činjenicu da se te pretpostavke o odustajanju od ugovora ili poništenju postupka zapravo nisu ostvarile i da je zbog nezakonitosti počinjenih tijekom postupka dodjele ugovora tužitelj izgubio priliku da mu se taj ugovor dodijeli (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Vanbreda Risk & Benefits/Komisija,
T‑199/14
,
EU:T:2015:820
, t.
199.
).
Potom i kao što proizlazi iz točke 156. ove presude, Opći sud je ocijenio da je Komisija tijekom postupka javne nabave počinila više nezakonitosti u okviru istrage u vezi s postojanjem sukoba interesa. Takve su nezakonitosti u vođenju postupka javne nabave suštinski iskrivile navedeni postupak i utjecale na priliku tužitelja, čija je ponuda razvrstana kao druga, da mu se ugovor dodijeli. Naime, da je delegacija Unije ispunila svoju obvezu dužne pažnje i u dovoljnoj mjeri istražila opseg uključenosti osobe P. u izradu UJN‑ova, nije isključeno da bi utvrdila postojanje sukoba interesa u korist društva A., što bi opravdalo njegovo isključenje iz postupka. Stoga je odlučivši dodijeliti ugovor konzorciju kojemu je društvo A. pripadalo a da nije sa sigurnošću utvrdila da to društvo nije bilo u sukobu interesa iako je iz ozbiljnih dokaza proizlazilo da postoji sukob interesa, delegacija Unije utjecala na izglede tužitelja da mu se ugovor dodijeli.
U tim je okolnostima štetu na koju se poziva na osnovi gubitka prilike trebalo u ovom slučaju smatrati izvjesnom i stvarnom jer se pokazalo da je tužitelj kao neuspješni ponuditelj konačno izgubio priliku da mu se ugovor dodijeli te da je ta prilika bila stvarna, a ne hipotetska.
Naposljetku, šteta izravno i neposredno proizlazi iz nezakonitosti koje je u ovom slučaju počinila delegacija Unije. Naime, uvjet u vezi s postojanjem takve uzročne veze treba ocijeniti s obzirom na navodnu štetu. Bez potrebe za utvrđivanjem je li u ovom slučaju bilo sukoba interesa, izvjesno je da je zbog manjkavosti u istrazi i dodjele ugovora konzorciju čiji je društvo A. član delegacija Unije počinila povrede u postupku javne nabave te je posljedično izravno utjecala na izglede tužitelja da mu se ugovor dodijeli.
Budući da je tužitelj dokazao da je delegacija Unije počinila više nezakonitosti u okviru istrage u vezi s postojanjem sukoba interesa, da je pretrpio štetu zbog gubitka prilike, da je ta šteta stvarna i izvjesna i da izravno proizlazi iz navedenih nezakonitosti, valja utvrditi da su ispunjeni uvjeti za naknadu štete tužitelju zbog gubitka prilike.
Kao drugo, što se tiče troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, valja podsjetiti na to da gospodarski subjekti moraju snositi rizike povezane s njihovim djelatnostima. U okviru postupka javne nabave ti ekonomski rizici obuhvaćaju, među ostalim, troškove u vezi s pripremom ponude. Tako nastali troškovi stoga ostaju na teret poduzeću koje je odabralo sudjelovati u postupku, pri čemu mogućnost natjecanja u postupku javne nabave ne znači izvjesnost stjecanja ugovora o toj javnoj nabavi (vidjeti po analogiji presudu od 30. travnja 2009., CAS Succhi di Frutta/Komisija,
C‑497/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2009:273
, t.
79.
). U tom smislu članak 101. Financijske uredbe predviđa da je Komisija slobodna odlučiti nikomu ne dodijeliti ugovor o javnoj nabavi. Prema tome, čak ni za ponuditelja koji je ponudio najpovoljniju ponudu nije sigurno da će steći ugovor.
Posljedično, troškovi nastali ponuditelju zbog sudjelovanja u postupku javne nabave načelno ne mogu predstavljati štetu za koju se može dodijeliti naknada štete (presude od 30. travnja 2009., CAS Succhi di Frutta/Komisija,
C‑497/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2009:273
, t.
81.
, od 17. prosinca 1998., Embassy Limousines & Services/Parlament,
T‑203/96
,
EU:T:1998:302
, t.
97.
i od 8. svibnja 2007., Citymo/Komisija,
T‑271/04
,
EU:T:2007:128
, t.
165.
).
Međutim, to se načelo ne može a da se ne ugroze načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja primijeniti u slučajevima u kojima je povreda prava Unije u provedbi postupka javne nabave utjecala na izglede ponuditelja da stekne ugovor o javnoj nabavi (presude od 30. travnja 2009., CAS Succhi di Frutta/Komisija,
C‑497/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2009:273
, t.
82.
, od 17. ožujka 2005., AFCon Management Consultants i dr./Komisija,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
, t.
98.
i od 8. svibnja 2007., Citymo/Komisija,
T‑271/04
,
EU:T:2007:128
, t.
165.
).
Budući da je u ovom slučaju Opći sud ocijenio da su nezakonitosti tijekom provedbe postupka javne nabave na koje se tužitelj poziva utjecale na njegove izglede da mu se ugovor dodijeli i da mu zbog toga treba nadoknaditi štetu zbog gubitka prilike, troškovi u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave su šteta koja se može popraviti dodjelom naknade štete.
Osim toga, u pogledu uzročne veze između te štete i nezakonitosti koje je Opći sud utvrdio, valja podsjetiti da su navedene nezakonitosti iskrivile postupak javne nabave. Zbog toga su te nezakonitosti navele tužitelja kao ponuditelja da se izloži nepotrebnim troškovima u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave. Proizlazi da šteta na koju se tužitelj poziva potječe izravno iz nezakonitosti koje je Opći sud utvrdio i da su ispunjeni uvjeti da se tužitelju nadoknade troškovi u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave.
Kao treće, što se tiče kompenzacijskih kamata, valja podsjetiti da je važno da su ispunjenje pretpostavke za izvanugovornu odgovornost kako bi tužitelj mogao zahtijevati dodjelu kompenzacijskih kamata (presude od 2. lipnja 1976., Kampffmeyer i dr./EEZ,
56/74 do 60/74
,
EU:C:1976:78
i od 26. veljače 1992., Brazzelli i dr./Komisija,
T‑17/89, T‑21/89 i T‑25/89
,
EU:T:1992:25
, t.
35.
potvrđena povodom žalbe presudom od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, t.
42.
).
Naime, naknada štete u okviru izvanugovorne odgovornosti ima za cilj da se imovina stranke koja traži naknadu u najvećoj mogućoj mjeri dovede u stanje u kojem se nalazila prije nastanka štete. Slijedom toga, kad su ispunjene pretpostavke za izvanugovornu odgovornost, ne mogu se zanemariti nepovoljne posljedice koje proizlaze iz vremena proteklog od nastanka štetnog događaja i procjene naknade štete, s obzirom na to da valja voditi računa o padu vrijednosti valute (presude od 27. siječnja 2000., Mulder i dr./Vijeće i Komisija,
C‑104/89 i C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, t.
51.
i od 13. srpnja 2005., Camar/Vijeće i Komisija,
T‑260/97
,
EU:T:2005:283
, t.
138.
; vidjeti također u tom smislu presudu od 3. veljače 1994., Grifoni/Komisija,
C‑308/87
,
EU:C:1994:38
, t.
40.
). Tako je svrha kompenzacijskih kamata neutralizirati protek vremena do sudske procjene iznosa štete, neovisno o bilo kakvom zakašnjenju koje je skrivio dužnik (presuda od 12. veljače 2015., Komisija/IPK International,
C‑336/13 P
,
EU:C:2015:83
, t.
37.
).
Budući da u ovom slučaju iz točaka 197. i 198. ove presude proizlazi da tužitelju treba nadoknaditi štetu koju čine troškovi u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave te da naknada štete ima za cilj da se imovina stranke koja traži naknadu u najvećoj mogućoj mjeri dovede u stanje u kojem se nalazila prije nastanka štete, treba prihvatiti zahtjev tužitelja da se iznos štete zbog troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave uveća za kompenzacijske kamate.
Iz svih ovih razmatranja proizlazi da tužiteljev odštetni zahtjev valja prihvatiti u dijelu u kojem se odnosi na naknadu za gubitak prilike da mu se dodijeli predmetni ugovor kao i naknadu troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, uvećanu za kompenzacijske kamate te da ga treba odbiti u preostalom dijelu.
2.

Naknada štete
Što se tiče visine štete koju čine troškovi sudjelovanja u postupku javne nabave i gubitak prilike, tužitelj navodi da prvi iznose 22916 eura. Taj se iznos zasniva na tužiteljevim službenim financijskim izvješćima podnesenima grčkim upravnim tijelima za 2010. Osim toga, tom iznosu moraju se dodati kompenzacijske kamate po kamatnoj stopi koja je bila na snazi u Grčkoj tijekom dotičnog razdoblja, to jest 3,67 % u listopadu 2010. uvećano za dva postotna boda. Kamate bi trebale početi teći od prvog dana u mjesecu nakon mjeseca tijekom kojeg je tužitelj poduzeo posljednje radnje prije pokretanja sudskog postupka. Budući da su očitovanja podnesena Ombudsmanu 27. veljače 2013., radilo bi se o 1. ožujka 2013.
U pogledu drugog vida štete, tužitelj ističe da stoga što je imao ozbiljnu priliku za dodjelu ugovora, tu štetu treba procijeniti na 1002125 eura, to jest na 50 % iznosa ponude konzorcija čiji je on član radi navedenog ugovora.
Tužitelj osim toga zahtijeva da iznos naknade bude uvećan za zateznu kamatu od 8 % obračunanu na dodijeljeni iznos od dana presude do dana stvarne isplate.
Komisija smatra da iznos na koji se tužitelj poziva na osnovi troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave nije potkrijepljen i da dokument podnesen u prilogu A 11 ne dokazuje da je on stvarno snosio te troškove. Osim toga, Komisija ističe da tužitelj ne pojašnjava pravnu osnovu na kojoj se zahtjev za zatezne kamate zasniva i ne navodi ni način izračuna kamatne stope ni razdoblje od kojega se kamate obračunavaju.
Komisija dodaje da je iznos na koji se tužitelj poziva na osnovi naknade štete nastale zbog gubitka prilike očito pretjeran. Nasuprot onomu što tužitelj ističe, naknada koja iznosi 50 % ponude ne može se smatrati pravičnom i razumnom.
Kao prvo, u tom pogledu valja istaknuti da se na temelju tumačenja priloga A 11 tužbi ne može utvrditi čemu odgovara kategorija „Opći troškovi” koja se nalazi u tom dokumentu ni razlozi zbog kojih se troškovi računaju na temelju 12, 14 ili 18 radnih dana. Upitan s tim u vezi na raspravi, tužitelj nije mogao iznijeti daljnja pojašnjenja.
Kao drugo, što se tiče kompenzacijskih kamata, mora se naglasiti da tužitelj nije podnio nijedan dokaz kojim se može dokazati da su se na iznos troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, da je bio uložen, mogle dugovati kamate čija bi stopa bila kamatna stopa na snazi u Grčkoj u listopadu 2010. uvećana za dva postotna boda (vidjeti u tom smislu presude od 27. siječnja 2000., Mulder i dr./Vijeće i Komisija,
C‑104/89 i C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, t.
219.
i od 26. studenoga 2008., Agraz i dr./Komisija,
T‑285/03
, neobjavljena,
EU:T:2008:526
, t.
49.
).
Osim toga, tužitelj nije podnio nijedan dokaz kojim se može dokazati da podnošenje očitovanja Obudsmanu u ovom slučaju čini zadnju izvansudsku radnju koju je poduzeo.
Kao treće, mora se utvrditi da u svojim pismenima tužitelj nije iznio nijedan dokaz kojim bi se mogla potkrijepiti procjena štete zbog gubitka prilike. Osim toga, nakon što je na raspravi upitan o tome, on nije mogao Općem sudu objasniti elemente koji opravdavaju njegovu procjenu.
S obzirom na sve te elemente mora se utvrditi da iako je postojanje štete zbog gubitka prilike i troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave kao nadoknadive štete u dovoljnoj mjeri dokazano u pogledu osnove, visina te štete nije, međutim, dovoljno odrediva u ovom slučaju kako bi Opći sud mogao ili odlučiti na temelju iznosa koje tužitelj potražuje ili utvrditi drugi iznos s obzirom na elemente u spisu.
Budući da se o pitanju procjene štete ne može odlučiti, prikladno je, radi ekonomičnosti postupka, u prvoj fazi međupresudom odlučiti o odgovornosti Unije. Određivanje iznosa naknade štete nastale na temelju nezakonitosti koje je počinila Komisija ostavlja se za kasniju fazu ili za zajednički sporazum stranaka ili za Opći sud u nedostatku takvog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., ATC i dr./Komisija,
T‑333/10
,
EU:T:2013:451
, t.
199.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u tu svrhu stranke i Opći sud moraju voditi računa o sljedećim aspektima.
Na prvom mjestu, valja voditi računa o činjenici da bi u okviru predmetnog postupka javne nabave, a budući da je tužitelj bio član konzorcija, naknada štete trebala odgovarati njegovu sudjelovanju u navedenom konzorciju.
Na drugom mjestu, u pogledu troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, s jedne strane valja uzeti u obzir točan udio troškova povezanih sa sudjelovanjem u postupku javne nabave u „općim troškovima” koje je tužitelj predočio kao i točan broj radnih dana potrebnih u tu svrhu.
S druge strane i što se tiče kompenzacijskih kamata, valja voditi računa o činjenici da kao početak tijeka i kraj razdoblja koje daje pravo na valutnu revalorizaciju treba utvrditi prvi dan mjeseca koji slijedi nakon mjeseca tijekom kojega je tužitelj poduzeo svoje posljednje izvansudske radnje odnosno dan objave presude kojom je utvrđena obveza naknade štete. U pogledu stope kompenzacijskih kamata, valja uzeti u obzir okolnost da se pad vrijednosti valute koji je povezan s protekom vremena u načelu odražava u godišnjoj inflaciji koju za dotično razdoblje utvrdi Eurostat (Statistički ured Europske unije) u državi članici u kojoj tužitelj ima sjedište.
Na trećem mjestu, u odnosu na gubitak prilike valja kao prvo uzeti u obzir stopu vjerojatnosti da bi tužitelj bio odabran u javnoj nabavi da nije bilo nezakonitosti koje je Opći sud utvrdio. U tu svrhu valja prije svega uzeti u obzir vjerojatnost da bi pažljiva istraga dovela do isključenja ponude društva A., s obzirom na to da postojanje sukoba interesa opravdava isključenje ponuditelja samo pod uvjetom da ta okolnost stvara situaciju nepoštenog tržišnog natjecanja, da javni naručitelj može donijeti mjere radi uklanjanja prednosti koja proizlazi iz sukoba interesa i da on može poništiti postupak javne nabave. Potom, valja uzeti u obzir činjenicu da bi zato što je tužiteljeva ponuda bila rangirana na drugo mjesto, on imao velike izglede da bude odabran u javnoj nabavi u slučaju isključenja ponude društva A. Naposljetku, valja uzeti u obzir činjenicu da se u ovom slučaju javni naručitelj nije koristio mogućnošću predviđenom u Financijskoj uredbi da odustane od nabave ili poništi postupak sklapanja ugovora.
Kao drugo, valja uzeti u obzir neto dobit koju je tužitelj mogao ostvariti od izvršenja ugovora. U tom pogledu valja utvrditi neto stupanj dobiti koji je uobičajen prilikom izvršavanja sličnih ugovora.
S obzirom na sve ove elemente, radi utvrđivanja ukupnog iznosa koji se može nadoknaditi na osnovi gubitka prilike trebat će uzeti u obzir neto dobit kao i stopu vjerojatnosti za odabir u javnoj nabavi.
Treba pozvati stranke, podložno kasnijoj odluci Općeg suda, da postignu sporazum o tom iznosu s obzirom na prethodna razmatranja i da Općem sudu u roku od tri mjeseca od dana objave ove presude dostave sporazumno utvrđen iznos koji treba platiti ili, u suprotnom, da Općem sudu dostave, u istome roku, svoje prijedloge s iznosima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., ATC i dr./Komisija,
T‑333/10
,
EU:T:2013:451
, t.
201.
).
Naposljetku, što se tiče zahtjeva tužitelja da se iznos naknade štete uveća za zateznu kamatu od 8 % obračunanu na dodijeljeni iznos od datuma presude do dana stvarne isplate, iz sudske prakse slijedi da obveza plaćanja zateznih kamata proizlazi iz presude u kojoj se utvrđuje obveza naknade štete i to čak kada Opći sud u prvoj fazi međupresudom utvrdi obvezu naknade štete i utvrđivanje iznosa naknade štete ostavi za kasniju fazu (presude od 4. listopada 1979., Dumortier i dr./Vijeće,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 i 45/79
,
EU:C:1979:223
, t.
25.
, od 13. studenoga 1984., Birra Wührer i dr./Vijeće i Komisija,
256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 i 282/82
,
EU:C:1984:341
, t.
37.
i od 26. lipnja 1990., Sofrimport/Komisija,
C‑152/88
,
EU:C:1990:259
, t.
32.
).
Kamatna stopa koja se primjenjuje izračunava se na temelju stope koju utvrđuje Europska središnja banka (ESB) za glavne operacije refinanciranja primjenjive tijekom predmetnog razdoblja i uvećane za dva postotna boda (presude od 17. ožujka 2005., AFCon Management Consultants i dr./Komisija,
T‑160/03
,
EU:T:2005:107
, t.
133.
, od 26. studenoga 2008., Agraz i dr./Komisija,
T‑285/03
, neobjavljena,
EU:T:2008:526
, t.
55.
i od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, t.
151.
).
Slijedom navedenog, naknadu štete na osnovi gubitka prilike kao i troškova povezanih sa sudjelovanjem u postupku javne nabave, uključujući kompenzacijske kamate na potonju naknadu štetu, treba uvećati za zatezne kamate računajući od objave ove presude sve do potpune isplate, po stopi koju ESB utvrđuje za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda.
IV.

Troškovi
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Europska unija dužna je nadoknaditi štetu koju je društvo Vakakis kai Synergates – Symvouloi gia Agrotiki Anaptixi AE Meleton pretrpjelo zbog gubitka prilike da mu se dodijeli ugovor „Jačanje sustava sigurnosti hrane u Albaniji” (EuropeAid/129820/C/SER/AL) kao i troškova nastalih sudjelovanjem u toj javnoj nabavi.

2.
Naknada štete iz točke 1. ove izreke uvećat će se za zatezne kamate računajući od objave ove presude sve do potpune isplate, po stopi koju je utvrdila Europska središnja banka (ESB) za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda.

3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

4.
Stranke će u roku od tri mjeseca računajući od dana objave ove presude priopćiti Općem sudu sporazumno utvrđenu visinu naknade štete.

5.
Ako stranke ne postignu sporazum, dužne su u istom roku dostaviti Općem sudu svoje kvantificirane zahtjeve.

6.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Forrester
Półtorak
Perillo
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. veljače 2018.
Potpisi
Sadržaj

I. Okolnosti spora

II. Postupak i zahtjevi stranaka

III. Pravo

A. Dopuštenost

1. Dopuštenost tužbe

2. Dopuštenost tužiteljeve argumentacije

B. Meritum

1. Uvjeti za nastanak odgovornosti Unije

a) Nezakonitosti

1) Navodna nezakonitost koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave i na postojanju sukoba interesa u korist društva A.

i) Postojanje pravnih pravila kojima se dodjeljuju prava pojedincima

ii) Postojanje dovoljno ozbiljnih povreda

2) Navodna nezakonitost zasnovana na kašnjenju u obavještavanju tužitelja o odluci o dodjeli i o potpisivanju ugovora

b) Šteta i uzročna veza

1) Uzročna veza između navodne nezakonitosti zasnovane na kašnjenju s kojim je tužitelj bio obaviješten o odluci o dodjeli i potpisivanju ugovora te štete na koju se poziva

2) Šteta na koju se poziva i uzročna veza između nezakonitosti koja se temelji na nedostatnosti nadzora nad postupkom javne nabave te navedene štete

i) Šteta zbog gubitka dobiti

ii) Šteta zbog nastalog troška povezanog s osporavanjem zakonitosti postupka javne nabave

iii) Šteta zbog gubitka prilike da sudjeluje i bude odabran u drugim javnim nabavama

iv) Šteta zbog gubitka prilike kao i troškova u vezi sa sudjelovanjem u postupku javne nabave

2. Naknada štete

IV. Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski.