CELEX: 62021CJ0422
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji
Direktīva 2013/33/ES
20. panta 4. un 5. punkts
Īpaši vardarbīga uzvedība
Dalībvalstu tiesības noteikt sankcijas
Tvērums
Uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (
OV 2013, L 180, 96. lpp.
), 20. panta 4. un 5. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Ministero dell’Interno
(Iekšlietu ministrija, Itālija) un TO par šā pēdējā lūgumu atcelt
Prefettura di Firenze
(Florences prefektūra, Itālija) lēmumu, ar ko viņš ir izslēgts no uzņemšanas materiālo nosacījumu nodrošināšanas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Direktīvas 2013/33 1. pantu tās mērķis ir noteikt standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju (turpmāk tekstā – “pieteikuma iesniedzēji”) uzņemšanai dalībvalstīs.
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
[..]
f)
“uzņemšanas nosacījumi” ir pasākumu kopums, ko dalībvalstis garantē pieteikuma iesniedzējiem saskaņā ar šo direktīvu;
g)
“uzņemšanas materiālie nosacījumi” ir uzņemšanas nosacījumi, kas ietver mājokli, pārtiku un apģērbu, kurus nodrošina natūrā vai kā finansiālus pabalstus vai talonus, vai kā šo trīs iespēju kombināciju, un dienasnaudu;
[..]
i)
“izmitināšanas centrs” ir vieta, kura ir izmantota kā kopīgs mājoklis pieteikuma iesniedzējiem;
[..].”
Minētās direktīvas 8. panta “Aizturēšana” 3. punktā ir paredzēts:
“Pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai:
[..]
e)
ja tas nepieciešams valsts drošībai vai sabiedriskajai kārtībai;
[..].”
Šīs pašas direktīvas 17. panta “Vispārīgie uzņemšanas materiālie nosacījumi un veselības aprūpe” 1.–4. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem, sagatavojot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, ir pieejami materiālie uzņemšanas nosacījumi.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka uzņemšanas materiālie nosacījumi sniedz pieteikuma iesniedzējiem atbilstošu dzīves līmeni, kas nodrošina viņu uzturēšanos un aizsargā viņu fizisko un garīgo veselību.
Dalībvalstis nodrošina, ka mazāk aizsargātām personām saskaņā ar 21. pantu, kā arī attiecībā uz minēto personu situāciju, kuras ir aizturētas, ir nodrošināts nepieciešamais dzīves līmenis īpašajā situācijā.
3.   Dalībvalstis var nodrošināt visus vai daļu no uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem un veselības aprūpi ar noteikumu, ka pieteikuma iesniedzējiem pašiem nav pietiekamu līdzekļu, lai nodrošinātu savam veselības stāvoklim atbilstošu dzīves līmeni un savu uzturēšanos.
4.   Dalībvalstis var prasīt pieteikuma iesniedzējiem apmaksāt vai daļēji apmaksāt šajā direktīvā noteikto materiālo uzņemšanas nosacījumu un veselības aprūpes izmaksas saskaņā ar 3. punkta noteikumiem, ja pieteikuma iesniedzējiem ir pietiekami līdzekļi, piemēram, ja viņi zināmu laiku ir strādājuši.
Ja atklājas, ka pieteikuma iesniedzējam laikā, kad tika nodrošinātas minētās pamatvajadzības, ir bijuši pietiekami līdzekļi, lai apmaksātu uzņemšanas materiālo nosacījumu un veselības aprūpes izmaksas, dalībvalstis var prasīt, lai pieteikuma iesniedzējs tās atmaksā.”
Direktīvas 2013/33 18. panta “Uzņemšanas materiālo nosacījumu veidi” 1. punktā ir noteikts:
“Ja mājokli nodrošina natūrā, tam jābūt vienā no turpmāk minētajiem veidiem vai to kombinācijām:
a)
telpas, ko izmanto pieteikuma iesniedzēju izmitināšanai, izskatot starptautiskās aizsardzības pieteikumus, kas sagatavoti pie robežas vai tranzīta zonās;
b)
izmitināšanas centri, kas garantē atbilstošu dzīves līmeni;
c)
privātmājas, dzīvokļi, viesnīcas vai citas telpas, kas pielāgotas pieteikuma iesniedzēju izmitināšanai.”
Šīs direktīvas 20. pants “Uzņemšanas materiālo nosacījumu pasliktināšana vai atteikšana” ir tās III nodaļas vienīgā tiesību norma. Šis pants ir formulēts šādi:
“1.   Dalībvalstis var pasliktināt vai – ārkārtas un pienācīgi pamatotos gadījumos – atteikt uzņemšanas materiālos nosacījumus, ja pieteikuma iesniedzējs:
a)
atstāj dzīvesvietu, ko viņam noteikusi kompetentā iestāde, par to nepaziņojot šādai iestādei vai, ja tas ir prasīts, bez atļaujas; vai
b)
nepilda pienākumus par deklarēšanu vai informācijas sniegšanu vai saprātīgā termiņā, kas noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos, neierodas uz personīgām intervijām attiecībā uz patvēruma procedūru; vai
c)
ir iesniedzis turpmāku pieteikumu, kā definēts [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2013/32/ES [(2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai (
OV 2013, L 180, 60. lpp.
)] 2. panta q) punktā.
Saistībā ar a) un b) gadījumu, kad pieteikuma iesniedzējs atrasts vai pats brīvprātīgi piesakās kompetentajai iestādei, pieņem attiecīgi pamatotu lēmumu par dažu vai visu atteikto vai pasliktināto uzņemšanas materiālo nosacījumu atjaunošanu, ņemot vērā pazušanas iemeslus.
2.   Dalībvalstis var arī pasliktināt uzņemšanas materiālos nosacījumus, ja tās var konstatēt, ka pieteikuma iesniedzējs bez pamatota iemesla nav iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu praktiski iespējami īsākajā laikā pēc ierašanās attiecīgajā dalībvalstī.
3.   Dalībvalstis var pasliktināt vai atteikt uzņemšanas materiālos nosacījumus, ja pieteikuma iesniedzējs ir slēpis finansiālus līdzekļus un tādēļ nelikumīgi saņēmis pabalstu saistībā ar uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem.
4.   Dalībvalstis var noteikt sankcijas par nopietniem izmitināšanas centru noteikumu pārkāpumiem, kā arī par vardarbīgu uzvedību.
5.   Lēmumus par uzņemšanas materiālo nosacījumu pasliktināšanu vai atteikšanu vai šā panta 1., 2., 3. un 4. punktā noteiktajām sankcijām pieņem individuāli, objektīvi un taisnīgi, paskaidrojot iemeslus. Lēmumu pamatā ir attiecīgās personas īpašā situācija, jo sevišķi attiecībā uz 21. pantā noteiktajām personām, ņemot vērā proporcionalitātes principu. Dalībvalstis jebkurā gadījumā nodrošina medicīnisko palīdzību saskaņā ar 19. pantu un nodrošina cilvēka cienīgu dzīves līmeni visiem pieteikuma iesniedzējiem.
6.   Dalībvalstis nodrošina, lai uzņemšanas materiālos nosacījumus nepasliktina vai neatteic līdz lēmuma pieņemšanai saskaņā ar 5. punktu.”
Direktīvas 2013/33 21. pantā “Vispārīgs princips” ir paredzēts, ka dalībvalstis savos valsts tiesību aktos, ar kuriem īsteno šo direktīvu, ņem vērā mazāk aizsargātu personu, it īpaši nepilngadīgo un nepilngadīgo bez pavadības, īpašās vajadzības.
Itālijas tiesības
2015. gada 18. augusta
decreto legislativo n
o
142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale
(likumdošanas dekrēts Nr. 142, ar ko īsteno Direktīvu 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, kā arī Direktīvu 2013/32/ES par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības piešķiršanai un atņemšanai; 2015. gada 15. septembra
GURI
Nr. 214, 1. lpp.), pamatlietas faktiem piemērojamā redakcijā (turpmāk tekstā – “likumdošanas dekrēts Nr. 142/2015”), 14. pantā ir noteikts:
“1.   Pieteikuma[, lai iegūtu bēgļa statusu vai alternatīvo aizsardzību,] iesniedzējam, kuram nav pietiekamu līdzekļu, lai nodrošinātu atbilstošu dzīves līmeni sev un savas ģimenes locekļiem, kopā ar ģimenes locekļiem ir tiesības piekļūt šajā dekrētā paredzētajiem uzņemšanas pasākumiem.
[..]
3.   Lai saņemtu šajā dekrētā paredzētos uzņemšanas pasākumus, pieteikuma iesniedzējam pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jādeklarē, ka viņa rīcībā nav pietiekamu iztikas līdzekļu. Prefektūra – valdības teritoriālais birojs izvērtē 1. punktā minēto iztikas līdzekļu nepietiekamību attiecībā pret ikgadējā sociālā pabalsta apmēru.
[..]”
Šā likumdošanas dekrēta 23. pantā ir paredzēts:
“1.   Provinces, kurā atrodas [pirmās izmitināšanas] centri, prefekts ar motivētu dekrētu pieņem lēmumu par uzņemšanas pasākumu atteikšanu šādos gadījumos:
[..]
e)
nopietns vai atkārtots izmitināšanas centra, kurā patvēruma meklētājs izmitināts, noteikumu pārkāpums, tostarp apzināts kaitējums kustamai vai nekustamai mantai, vai īpaši vardarbīga uzvedība.
2.   Lēmumu par atteikšanu pieņem, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja situāciju, it īpaši attiecībā uz apstākļiem[, kas skar personu ar īpašām vajadzībām izmitināšanu].
[..]
4.   1. punkta e) apakšpunktā paredzētajā gadījumā centra atbildīgā persona sniedz prefektūrai – valdības teritoriālajam birojam ziņojumu par faktiem, kas var būt pamatā iespējamam atteikumam, trīs dienu laikā pēc šo faktu iestāšanās.
5.   Lēmums par uzņemšanas pasākumu atteikšanu stājas spēkā tā paziņošanas brīdī [..]. Lēmums tiek paziņots arī centra atbildīgajai personai. Atteikuma lēmumu var pārsūdzēt kompetentajā reģionālajā administratīvajā tiesā.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Uz TO kā starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju attiecās likumdošanas dekrētā Nr. 142/2015 paredzētie uzņemšanas materiālie nosacījumi, un viņš bija izmitināts pagaidu izmitināšanas centrā.
No kompetentās policijas iestādes 2019. gada 28. jūnijā sniegtā ziņojuma Florences prefektūrai izriet, ka TO kopā ar vēl vienu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju dzelzceļa stacijā verbāli un fiziski uzbruka dzelzceļa strādniekam un diviem Florences pašvaldības policijas darbiniekiem. Pēdējie trīs guva traumas, un viņiem bija nepieciešama neatliekamā medicīniskā palīdzība.
Aicinājusi TO sniegt apsvērumus, ko viņš neizdarīja, Florences prefektūra, pamatojoties uz likumdošanas dekrēta Nr. 142/2015 14. panta 3. punktu un 23. panta 1. punkta e) apakšpunktu, pieņēma lēmumu atteikt viņam uzņemšanas materiālos nosacījumus.
TO iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
(Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa). Šī tiesa prasību apmierināja un atcēla Florences prefektūras lēmumu. Būtībā tā uzskatīja, ka likumdošanas dekrēta Nr. 142/2015 23. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir pretrunā Savienības tiesībām, kā tās interpretējusi Tiesa 2019. gada 12. novembra spriedumā Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), ciktāl šī tiesību norma uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšanu paredz kā vienīgo iespējamo sankciju tādos faktiskajos apstākļos kā pamatlietā.
Iekšlietu ministrija pārsūdzēja
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
(Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēmumu
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija), pamatojoties uz to, ka minētā tiesa bija kļūdaini piemērojusi gan valsts tiesības, gan Savienības tiesības, kā tās interpretējusi Tiesa 2019. gada 12. novembra spriedumā Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Iesniedzējtiesa norāda, ka tai ir šaubas par
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
(Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa) 2019. gada 12. novembraHaqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) interpretāciju.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktu dalībvalstis var noteikt sankcijas par nopietniem izmitināšanas centru noteikumu pārkāpumiem, kā arī par īpaši vardarbīgu uzvedību. Nav šaubu, ka “sankciju” jēdziens šīs tiesību normas izpratnē principā ietver arī uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšanu un pasliktināšanu, kā Tiesa to turklāt atzinusi 2019. gada 12. novembra spriedumā Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Iesniedzējtiesa apstiprina, ka neiespējamība atteikt uzņemšanas materiālos nosacījumus pat īpaši smagu un sodāmu pārkāpumu gadījumā, kas ietver fizisku vardarbību vai narkotisko vielu tirdzniecību, varētu veicināt ļaunprātīgu izmantošanu. Mazāk bargu sankciju, piemēram, attiecīgās personas ievietošana nošķirtā izmitināšanas centra daļā vai citā izmitināšanas centrā, noteikšana par šādiem nodarījumiem varētu izrādīties neefektīva.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar piemērojamiem Itālijas tiesību aktiem ārvalstu valstspiederīgie nevar iegūt uzturēšanās atļauju algota darba veikšanai vai pašnodarbinātas personas darbībai, ja viņi ir notiesāti par kriminālnoziegumiem, kas uzskatāmi par īpaši smagiem vai sodāmiem. Nebūtu prātīgi uzskatīt, ka šādu sodāmu nodarījumu veicēji varētu izbēgt no visbargākajām sankcijām, ja viņi ir starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji, kuri atšķirībā no prasītāja pamatlietā, kurā pasludināts 2019. gada 12. novembra spriedums Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), neietilpst mazāk aizsargātu personu kategorijā, kas paredzēta Direktīvas 2013/33 21. pantā. Iesniedzējtiesas ieskatā, ja principus, kas izriet no šā sprieduma, attiecinātu uz šādām personām, tad dažādās situācijās tiktu piemērota vienāda attieksme.
Turklāt tādā Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkta interpretācijā, uz kādu balstījusies
Tribunale amministrativo regionale per la Toscana
(Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa), neesot ņemts vērā apsvērums, kas minēts 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 44. punktā, saskaņā ar kuru, ja dalībvalstīm ir iespēja veikt pasākumus, kas attiecas uz šiem nosacījumiem, lai aizsargātos pret uzņemšanas sistēmas ļaunprātīgas izmantošanas risku, tām tāpat ir jābūt šādai iespējai attiecībā uz izmitināšanas centru noteikumu nopietnu pārkāpumu vai īpaši vardarbīgu uzvedību.
Attiecībā uz cilvēka cieņas ievērošanu, ko Tiesa uzsver 2019. gada 12. novembra spriedumā Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), iesniedzējtiesa norāda, ka to, iespējams, var nodrošināt, stingri ievērojot procesuālās garantijas, it īpaši pienākumu veikt pilnīgu izmeklēšanu un pienākumu pamatot administratīvus aktus. Šo garantiju mērķis esot novērst risku, kas minēts 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 46. punktā, ka uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikums atņemtu attiecīgajai personai iespēju apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā atrast dzīvesvietu, pabarot sevi, apģērbties un nomazgāties, kas radītu tādu situācijas lejupslīdi, kura nav saderīga ar cilvēka cienīgu dzīves līmeni.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai “[īpaši] vardarbīga uzvedība”, par kuru iespējams noteikt sankcijas saskaņā ar Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktu, aptver arī nodarījumus, kas veikti ārpus izmitināšanas centra.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2013/33] 20. panta 4. un 5. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz atteikt uzņemšanas pasākumus attiecībā pret tādu pilngadīgu pieteikuma iesniedzēju, kurš neietilpst “mazāk aizsargātu personu” kategorijā, ja par īpaši vardarbīgu tiek uzskatīta pieteikuma iesniedzēja uzvedība, kura īstenota ārpus izmitināšanas centra un kuras rezultātā ir tikusi pielietota fiziska vardarbība pret valsts amatpersonām un/vai personām, kurām ir uzticēts sniegt sabiedriskos pakalpojumus, nodarot cietušajām personām tādus miesas bojājumus, ka tām bija jāsniedz neatliekamā medicīniskā palīdzība?”
Par prejudiciālo jautājumu
Prejudiciālais jautājums ir sadalīts divās daļās, kuras jāizskata atsevišķi.
Par prejudiciālā jautājuma pirmo daļu
Jautājuma pirmajā daļā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams īpaši vardarbīgai uzvedībai, kura īstenota ārpus izmitināšanas centra.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktā dalībvalstīm ir atļauts “noteikt sankcijas par nopietniem izmitināšanas centru noteikumu pārkāpumiem, kā arī par [īpaši] vardarbīgu uzvedību”.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai interpretētu Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskajā regulējumā, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedums, 2020. gada 28. janvāris, Komisija/Itālija (Maksājumu kavējumu novēršanas direktīva),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkta formulējumu, no tā izriet, ka “nopietni izmitināšanas centru noteikumu pārkāpumi” un “[īpaši] vardarbīga uzvedība” ir divi atšķirīgi gadījumi, no kuriem katrs ir pietiekams, lai pamatotu sankcijas noteikšanu.
Tā kā minētās tiesību normas formulējumā nav skaidri noteikta pretējas nozīmes ierobežojuma un ņemot vērā nepieciešamību interpretēt Savienības tiesību normas tādējādi, lai saglabātu to lietderīgo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 21. marts, Falck Rettungsdienste un Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
,
32.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), jāuzskata, ka formulējums “[īpaši] vardarbīga uzvedība” aptver jebkādu šāda rakstura uzvedību neatkarīgi no vietas, kur tā īstenota.
Proti, ja Savienības likumdevēja nolūks būtu attiecināt Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktu tikai uz īpaši vardarbīgu uzvedību, ko starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs īstenojis izmitināšanas centrā, tad īpaši pieminēt šādas uzvedības iespējamību nebūtu nepieciešams, jo šāda uzvedība, ja tā būtu īstenota izmitināšanas centrā, bez šaubām, būtu nopietns izmitināšanas centra noteikumu pārkāpums un tālab uz to attiektos pirmais šajā tiesību normā minētais gadījums, bet otrais minētais gadījums zaudētu nozīmi.
Iepriekš minētos apsvērumus apstiprina gan konteksts, kādā iekļaujas Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkts, gan šīs tiesību normas mērķis.
Runājot par kontekstu, atliek vien konstatēt, ka 20. panta 1.–3. punktā ir paredzēti gadījumi, kas atkarībā no apstākļiem var pamatot uzņemšanas materiālo nosacījumu pasliktināšanu vai atteikšanu, un šie gadījumi nav saistīti ar izmitināšanas centrā īstenotu uzvedību.
Attiecībā uz izvirzīto mērķi – tā kā Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkta nolūks ir atļaut dalībvalstīm noteikt piemērotas sankcijas par īpaši vardarbīgu uzvedību, ko īstenojis starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, ņemot vērā draudus, ko šāda uzvedība var radīt sabiedriskajai kārtībai, kā arī personu un mantas drošībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. novembris, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
44.
punkts), nav nekāda pamatojuma ierobežot šādu iespēju vienīgi attiecībā uz tādu īpaši vardarbīgu uzvedību, kas īstenota izmitināšanas centrā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo uzdotā jautājuma daļu jāatbild, ka Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams īpaši vardarbīgai uzvedībai, kas īstenota ārpus izmitināšanas centra.
Par prejudiciālā jautājuma otro daļu
Jautājuma otrajā daļā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/33 20. panta 4. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, kurš īstenojis īpaši vardarbīgu uzvedību pret valsts amatpersonām, noteikt sankciju, kas izpaužas kā uzņemšanas materiālo nosacījumu šīs direktīvas 2. panta f) un g) apakšpunkta izpratnē atteikšana.
Šajā ziņā Tiesa 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 44. punktā, protams, ir konstatējusi, ka Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktā nav skaidri izslēgts, ka sankcija var attiekties uz uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem.
Šajā pašā punktā tā ir piebildusi, ka, ja dalībvalstīm ir iespēja veikt pasākumus, kas attiecas uz šiem nosacījumiem, lai aizsargātos pret uzņemšanas sistēmas ļaunprātīgas izmantošanas risku, tām tāpat ir jābūt šādai iespējai attiecībā uz nopietnu izmitināšanas centru noteikumu pārkāpumu vai īpaši vardarbīgu uzvedību, jo šādas darbības var traucēt sabiedrisko kārtību, kā arī apdraudēt personu un mantas drošību.
Taču Tiesa nosprieda, ka tādas sankcijas piemērošana, ar kuru, pamatojoties vienīgi uz Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktā minēto iemeslu, tiek atteikta – pat ja tas notiek uz laiku – visu uzņemšanas materiālo nosacījumu vai to uzņemšanas materiālo nosacījumu, kas attiecas uz mājokli, pārtiku vai apģērbu, nodrošināšana, būtu nesaderīga ar pienākumu, kas izriet no šīs direktīvas 20. panta 5. punkta trešā teikuma, proti, nodrošināt pieteikuma iesniedzējam cilvēka cienīgu dzīves līmeni, jo ar to viņam tiktu liegta iespēja apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā atrast dzīvesvietu, pabarot sevi, apģērbties un nomazgāties (spriedums, 2019. gada 12. novembris, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
47.
punkts).
Turklāt ar šādu sankciju netiktu ievērota Direktīvas 2013/33 20. panta 5. punkta otrajā teikumā paredzētā samērīguma prasība, jo pat ar visbargākajām sankcijām, kuru mērķis ir krimināltiesiski sodīt par šīs direktīvas 20. panta 4. punktā minētajiem pārkāpumiem vai rīcību, pieteikuma iesniedzējam nedrīkst liegt iespēju apmierināt savas viselementārākās vajadzības (spriedums, 2019. gada 12. novembris, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
48.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, iesniedzējtiesas minētais fakts, ka uzvedība, par kuru piemērojama sankcija, var būt īpaši smaga un sodāma, nevar būt pamats atšķirīgam secinājumam.
Tāda paša iemesla dēļ nav iespējams vilkt paralēles starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja situāciju, kad tas nevar apmierināt savas viselementārākās vajadzības, un tāda trešās valsts valstspiederīgā situāciju, kuram tiek atteikta uzturēšanās atļauja algota darba veikšanai vai pašnodarbinātas personas darbībai.
Tomēr 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 52. punktā Tiesa uzsvēra, ka Direktīvas 2013/33 20. panta 4. punktā paredzētajos gadījumos dalībvalstis, ņemot vērā konkrētas lietas apstākļus un ja ir ievērotas šīs direktīvas 20. panta 5. punktā noteiktās prasības, var piemērot sankcijas, kuru sekas nav tādas, ka pieteikuma iesniedzējam tiek liegta iespēja izmantot uzņemšanas materiālos nosacījumus, proti, viņa ievietošana nošķirtā izmitināšanas centra daļā, ko papildina aizliegums kontaktēties ar noteiktiem centra iemītniekiem, vai viņa pārvietošana citā izmitināšanas centrā vai citā mājoklī minētās direktīvas 18. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
Šajā pašā punktā Tiesa arī norādīja, ka līdzīgi Direktīvas 2013/33 20. panta 4. un 5. punktā nav likts šķērslis pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas pasākumam saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 3. punkta e) apakšpunktu, ja vien ir izpildīti minētās direktīvas 8.–11. pantā paredzētie nosacījumi.
Attiecībā uz procesuālajām garantijām, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir saistītas ar lēmumu par uzņemšanas materiālo nosacījumu atteikšanu, kurš pieņemts attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju, kas īstenojis īpaši vardarbīgu uzvedību, svarīgi norādīt, ka šādas garantijas, lai cik svarīgas tās nebūtu, neļauj izslēgt risku, ka attiecīgais pieteikuma iesniedzējs šā atteikuma dēļ nespēj apmierināt savas viselementārākās vajadzības, tostarp tādas vajadzības kā atrast dzīvesvietu, pabarot sevi, apģērbties un nomazgāties, kuras Tiesa minēja 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 46. punktā.
Vēl jāuzsver, ka apsvērumi, kas minēti 2019. gada 12. novembra sprieduma Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 46.–52. punktā un lielākoties atkārtoti šā sprieduma 39.–45. punktā, ir attiecināmi – kā skaidri izriet no šiem punktiem un no pašu tiesību normu, kas tajos interpretētas, formulējuma – uz jebkuru starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju, nevis tikai uz tiem pieteikuma iesniedzējiem, kam ir “mazāk aizsargātas personas” statuss Direktīvas 2013/33 21. panta izpratnē, par kuru ir runa sprieduma, 2019. gada 12. novembris, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) 53.–55. punktā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro uzdotā jautājuma daļu jāatbild, ka Direktīvas 2013/33 20. panta 4. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, kurš īstenojis īpaši vardarbīgu uzvedību pret valsts amatpersonām, noteikt sankciju – ar dzīvesvietu, pārtiku vai apģērbu saistīto uzņemšanas materiālo nosacījumu šīs direktīvas 2. panta f) un g) apakšpunkta izpratnē atteikšanu –, jo tādējādi šim pieteikuma iesniedzējam tiktu atņemta iespēja apmierināt savas viselementārākās vajadzības. Nosakot citas sankcijas saskaņā ar minētā 20. panta 4. punktu, jebkurā gadījumā ir jāņem vērā šā panta 5. punktā minētie nosacījumi, it īpaši tie, kas attiecas uz samērīguma principu un cilvēka cieņu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 20. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams īpaši vardarbīgai uzvedībai, kas īstenota ārpus izmitināšanas centra.

2)
Direktīvas 2013/33 20. panta 4. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam, kurš īstenojis īpaši vardarbīgu uzvedību pret valsts amatpersonām, noteikt sankciju – ar dzīvesvietu, pārtiku vai apģērbu saistīto uzņemšanas materiālo nosacījumu šīs direktīvas 2. panta f) un g) apakšpunkta izpratnē atteikšanu –, jo tādējādi šim pieteikuma iesniedzējam tiktu atņemta iespēja apmierināt savas viselementārākās vajadzības. Nosakot citas sankcijas saskaņā ar minētā 20. panta 4. punktu, jebkurā gadījumā ir jāņem vērā šā panta 5. punktā minētie nosacījumi, it īpaši tie, kas attiecas uz samērīguma principu un cilvēka cieņu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.