CELEX: 62019CJ0819
Eelotsusetaotlus
EÜ artiklid 81, 84 ja 85
EMP lepingu artikkel 53
Keelatud kokkulepped
EÜ artiklite 84 ja 85 kehtivuse ajal aset leidnud ettevõtjate tegevus Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) ja kolmandate riikide vahelise õhutranspordi valdkonnas
Kahju hüvitamise hagi
Riigisiseste kohtute pädevus kohaldada EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu artiklit 53

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artiklite 81, 84 ja 85, 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping“) artikli 53 ning nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 6 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud vaidluses, mille pooled on ühelt poolt Stichting Cartel Compensation (edaspidi „SCC“) ja Equilib Netherlands BV (edaspidi „Equilib“) ning teiselt poolt põhikohtuasja kostjad Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, SAS AB ja SAS Cargo Group A/S ning mille ese on kahju hüvitamine EÜ artikli 81 rikkumise tõttu nende lennuettevõtjate poolt.
Õiguslik raamistik
Määrused nr 17 ja 141
Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 5 lõige 1 nägi ette:
„[EÜ] artikli [81] lõikes 1 kirjeldatud kokkulepetest, otsustest ja kooskõlastatud tegevusest, mis kehtivad käesoleva määruse jõustumise kuupäeval ja mille suhtes osapooled taotlevad [EÜ] artikli [81] lõike 3 kohaldamist, tuleb komisjonile teatada enne 1. augustit 1962.“
Selle määruse artikkel 6 sätestas:
„1.   Kui komisjon langetab otsuse [EÜ] artikli [81] lõike 3 alusel, määrab ta kuupäeva, millal otsus jõustub. See kuupäev ei tohi olla teatamise kuupäevast varasem.
2.   Lõike 1 teist lauset ei kohaldata kokkulepete, otsuste ja kooskõlastatud tegevuse suhtes, […] millele viidatakse artikli 5 lõikes 1 ja millest on teatatud artikli 5 lõikes 1 määratud tähtaja jooksul.“
Nõukogu 26. novembri 1962. aasta määruse nr 141 vedude valdkonnas määruse nr 17 kohaldamata jätmise kohta (
EÜT 1962, 124, lk 2751
; muudetud nõukogu 14. detsembri 1967. aasta määrusega nr 1002/67/EMÜ;
ELT 1967, 306, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 141“) artikkel 1 sätestas:
„Määrust nr 17 ei kohaldata vedude valdkonnas sõlmitud kokkulepete, otsuste ja kooskõlastatud tegevuse suhtes, mille eesmärk või tagajärg on veohindade ja ‑tingimuste kindlaksmääramine, veoteenuse pakkumise piiramine või kontrollimine või veoturgude jagamine, ega turgu valitseva seisundi suhtes [EÜ] artikli [82] tähenduses vedude turul.“ [siin ja edaspidi viidatud määruse mitteametlik tõlge]
Selle määruse artikkel 3 sätestas:
„Raudtee-, maantee- ja siseveetranspordi suhtes kehtib käesoleva määruse artiklis [1] sätestatu kuni 30. juunini 1968.“
Määrused nr 3975/87 ja nr 3976/87
Nõukogu 14. detsembri 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 3975/87, konkurentsieeskirjade rakendamiskorra kehtestamise kohta õhutranspordi ettevõtjate suhtes (
EÜT 1987, L 374, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 262; muudetud nõukogu 23. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2410/92;
ELT 1992, L 240, lk 18
), (edaspidi „määrus nr 3975/87“) artikkel 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesoleva määrusega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artiklite 81 ja 82] kohaldamiseks õhutransporditeenuste suhtes.
2.   Käesolevat määrust kohaldatakse ainult [Euroopa Liidu] lennujaamade vahel toimuva rahvusvahelise õhutranspordi suhtes.“
Nõukogu 14. detsembri 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 3976/87, [EÜ] artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta teatavat liiki kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse suhtes õhutranspordi sektoris (
EÜT 1987, L 374, lk 9
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 270; muudetud nõukogu 23. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2411/92;
EÜT 1992, L 240, lk 19
; ELT eriväljaanne 07/04, lk 180), (edaspidi „määrus nr 3976/87“) artikkel 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse liikmesriikides registreeritud ja [liidus] liiklevate sõidukite suhtes.“
Määrus nr 1/2003
Määruse nr 1/2003 artikkel 6 sätestab:
„Siseriiklikel kohtutel on õigus kohaldada [ELTL] artikleid [81] ja [82].“
Selle määruse artikli 16 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui siseriiklikud kohtud teevad [EÜ] artiklite 81 või 82 alusel otsuseid kokkulepete, otsuste või tegevuse kohta, mille kohta on juba olemas komisjoni otsus, ei tohi nende otsused olla vastuolus komisjoni otsusega. Nad peavad vältima ka otsuseid, mis võivad olla vastuolus otsusega, mille komisjon kavatseb teha enda algatatud menetluse raames. […]“.
Selle määruse artiklis 32 „Erandid“ on sätestatud:
„Käesolevat artiklit ei kohaldata:
[…]
c)
ühenduse lennujaamade ja kolmandate riikide vahelise õhutranspordi suhtes.“
Sama määruse artikli 43 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Määrus nr 17 tunnistatakse kehtetuks, välja arvatud artikli 8 lõige 3, mida kohaldatakse [EÜ] artikli 81 lõike 3 alusel enne käesoleva määruse kohaldamiskuupäeva vastu võetud otsuste suhtes kuni nende otsuste kehtivusaja lõpuni.
2.   Määrus nr 141 tunnistatakse kehtetuks.“
Määruse nr 1/2003 artikli 45 esimene ja teine lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev määrus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist
Euroopa [Liidu] Teatajas
.
Käesolevat määrust kohaldatakse alates 1. maist 2004.“
Määrus (EÜ) nr 411/2004
Nõukogu 26. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 411/2004, millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 3975/87 ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 3976/87 ja (EÜ) nr 1/2003 seoses [liidu] ja kolmandate riikide vahelise õhutranspordiga (
ELT 2004, L 68, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 17) artikkel 1 sätestab:
„Määrus […] nr 3975/87 tunnistatakse kehtetuks, välja arvatud artikli 6 lõige 3, mida kohaldatakse [EÜ] artikli 81 lõike 3 alusel enne määruse (EÜ) nr 1/2003 kohaldamiskuupäeva vastu võetud otsuste suhtes kuni nende otsuste kehtivusaja lõpuni.“
Määruse nr 411/2004 artikkel 2 sätestab:
„Määruse […] nr 3976/87 artiklis 1 jäetakse välja sõnad „ühenduse lennujaamade vahel“.“
Määruse nr 411/2004 artiklis 3 on sätestatud:
„Määruse (EÜ) nr 1/2003 artiklis 32 jäetakse välja punkt c.“
Määruse nr 411/2004 artikli 4 esimene ja teine lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev määrus jõustub kolmandal päeval pärast selle avaldamist
Euroopa Liidu Teatajas
.
Käesolevat määrust kohaldatakse alates 1. maist 2004.“
Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline õhutranspordialane kokkulepe
Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordialase kokkuleppe, mis on allkirjastatud 21. juunil 1999 Luxembourgis ja Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 4. aprilli 2002. aasta otsusega 2002/309/EÜ, Euratom, teadus- ja tehnikakoostöö kokkuleppe suhtes Šveitsi Konföderatsiooniga seitsme kokkuleppe sõlmimise kohta (
EÜT 2002, L 114, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/41, lk 89), artikli 1 lõige 2 näeb ette:
„Sellel eesmärgil kohaldatakse käesoleva kokkuleppe ning lisas loetletud määruste ja direktiivide sätteid allpool toodud tingimustel. […]“.
Selle kokkuleppe lisa oli sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas kokkuleppes kasutatakse järgmisi mõisteid:
–
iga kord, kui käesolevas lisas nimetatud õigusaktid sisaldavad viiteid [liidu] liikmesriikidele […] või nendega ühenduse loomise vajadusele, käsitatakse kõnealuseid viiteid käesoleva kokkuleppe kohaldamisel kehtivana ka Šveitsi suhtes või Šveitsiga ühenduse loomise vajaduse suhtes;
[…]
2. Konkurentsieeskirjad
Kõigi järgnevates tekstides [EÜ] artiklitele 81 ja 82 tehtud viidete all mõistetakse käesoleva kokkuleppe artikleid 8 ja 9.
[…]
Nr 3975/87
Nõukogu 14. detsembri 1987. aasta määrus konkurentsieeskirjade rakendamiskorra kohta õhutranspordi ettevõtetes, mida on muudetud allpool toodud määrustega (EMÜ) nr 1284/91 ja (EMÜ) nr 2410/92.
(Artiklid 1–7, artikli 8 lõiked 1–2, artiklid 9–11, artikli 12 lõiked 2, 4 ja 5, artikli 13 lõiked 1 ja 2, artiklid 14–19)
[…]
Nr 3976/87
Nõukogu 14. detsembri 1987. aasta määrus [EÜ] artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta teatavat liiki lepingute ja kooskõlastatud tegevuse suhtes õhutranspordi sektoris, mida on muudetud allpool toodud määrustega (EMÜ) nr 2344/90 ja (EMÜ) nr 2411/92 (vt allpool).
(Artiklid 1–5, 7)
[…]“.
Vastavalt Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordialase kokkuleppe artikli 36 lõikele 1 ja teatele Šveitsi Konföderatsiooniga sõlmitud seitsme lepingu jõustumise kohta, mis on sõlmitud järgmistes valdkondades: isikute vaba liikumine, lennuliiklus, kaupade ja reisijate raudtee- ja maanteevedu, riigihanked, teadus- ja tehniline koostöö, vastavushindamise vastastikune tunnustamine ja põllumajandustoodetega kauplemine (
EÜT 2002, L 114, lk 480
), jõustus Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline õhutranspordialane kokkulepe 1. juunil 2002.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et 9. novembri 2010. aasta otsuses K(2010) 7694 (lõplik) [ELTL] artiklis 101, EMP lepingu artiklis 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel sõlmitud õhutranspordialase kokkuleppe artiklis 8 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/39258 – lennulastiteenused) (edaspidi „2010. aasta otsus“) tuvastas Euroopa Komisjon, et 21 õhutranspordi valdkonnas tegutsevat juriidilist isikut olid rikkunud ELTL artiklit 101 ja/või EMP lepingu artiklit 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel sõlmitud õhutranspordilepingu artiklit 8 sellega, et nad koordineerisid oma hinnapoliitikat lennulastiteenuste valdkonnas, konkreetsemalt kütuse ja ohutuse lisatasudes ning nendelt makstava komisjonitasu osas, ning määras nendele isikutele trahvid tegevuse eest, millega tegeleti:
–
teatud ajavahemikel 7. detsembrist 1999 kuni 14. veebruarini 2006 lennulastiteenuste alal Euroopa Majanduspiirkonna (edaspidi „EMP“) lennujaamade vahelistel lennuliinidel;
–
teatud ajavahemikel 1. maist 2004 kuni 14. veebruarini 2006 lennulastiteenuste alal liidus asuvate lennujaamade ja EMPst välja jäävate lennujaamade vahelistel lennuliinidel, kusjuures komisjon leidis, et määrus nr 3975/87 ei anna talle pädevust kohaldada nende teenuste suhtes EÜ artiklit 81 enne 1. maid 2004;
–
teatud ajavahemikel 19. maist 2005 kuni 14. veebruarini 2006 lennulastiteenuste alal nendes EMP lepinguosalistest riikides, kes ei ole liikmesriigid, ja kolmandates riikides asuvate lennujaamade vahelistel lennuliinidel, kusjuures komisjon leidis, et enne 19. maid 2005 ei olnud määrus nr 1/2003 veel nende teenuste osas EMP lepingu rakendamise suhtes kohaldatav;
–
teatud ajavahemikel 1. juunist 2002 kuni 14. veebruarini 2006 lennulastiteenuste alal liidus ja Šveitsis asuvate lennujaamade vahelistel lennuliinidel, kusjuures komisjon leidis, et enne 1. juunit 2002 ei olnud määrust nr 3975/87 Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel sõlmitud õhutranspordialasele kokkuleppele veel lisatud.
Euroopa Liidu Üldkohus tühistas 16. detsembri 2015. aasta otsustega menetlusnormi rikkumise tõttu 2010. aasta otsuse osas, milles see puudutas teatavaid juriidilisi isikuid, kellele trahv oli määratud.
Komisjon uuendas menetluse ja määras 17. märtsi 2017. aasta otsusega C(2017) 1742 (final) ELTL artiklis 101, EMP lepingu artiklis 53 ning Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel sõlmitud õhutranspordialase kokkuleppe artiklis 8 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39258 – lennulastiteenused) (edaspidi „2017. aasta otsus“) trahvi 19 juriidilisele isikule kahekümne ühest, keda on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 21 ja kelle hulka kuulusid põhikohtuasja kostjad.
SCC ja Equilib – Madalmaades asutatud juriidilised isikud, kes olid loodud selleks, et nõuda kohtu kaudu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist – esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagid, milles nad palusid sisuliselt, et see kohus tuvastaks esiteks, et põhikohtuasja kostjad, kooskõlastades aastatel 1999–2006 omavahel lennulastiteenuste hindu, tegutsesid nende teenuseid ostnud kaubasaatjate suhtes õigusvastaselt, ja kohustaks teiseks neid lennuettevõtjaid hüvitama solidaarselt kogu kahju koos intressiga, mis oli nendele saatjatele tekitatud selle tegevusega, kuivõrd need saatjad olid oma asjasse puutuvad kahju hüvitamise nõuded loovutanud SCC‑le ja Equilibile.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sisuliselt, et põhikohtuasjades kerkib eelkõige küsimus, kas ta on pädev kohaldama EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu tegevuse suhtes, millega põhikohtuasja kostjad tegelesid enne 1. maid 2004 liidus asuvate lennujaamade ja väljaspool EMPd asuvate lennujaamade vahelistel lennuliinidel, enne 19. maid 2005 EMP lepinguosalistest riikides, kes ei ole liikmesriigid, ja kolmandates riikides asuvate lennujaamade vahelistel lennuliinidel ning enne 1. juunit 2002 liidus ja Šveitsis asuvate lennujaamade vahelistel lennuliinidel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väidavad SCC ja Equilib esimese võimalusena, et see kohus on pädev selle tegevuse suhtes EÜ artiklit 81 kohaldama, kuna kogu kartelli kestuse vältel oli sellel sättel vahetu horisontaalne mõju. Teise võimalusena väidavad SCC ja Equilib, et igal juhul oli eelotsusetaotluse esitanud kohtul määruse nr 1/2003 artikli 6 alusel pädevus kohaldada selle määruse jõustumise hetkel tagasiulatuvalt EÜ artiklit 81 põhikohtuasjas vaidluse all oleva tegevuse suhtes.
Põhikohtuasja kostjad vaidlevad sisuliselt eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusele vastu, väites, et EÜ artiklil 81 ei olnud vahetut õigusmõju ajavahemikel, mil tegeleti põhikohtuasjas vaidlustatud tegevusega, ning et käesolevas asjas puudub EÜ artiklite 84 ja 85 tähenduses komisjoni või liikmesriigi konkurentsiasutuse eelnev otsus, mis seda tegevust käsitleks. Nad leiavad, et EÜ artikli 81 tagasiulatuva jõu tunnustamine oleks vastuolus õiguskindluse põhimõttega ja see ei saa põhineda määruse nr 1/2003 sõnastusel, eesmärgil või ülesehitusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 lõikes 1 ja artiklis 82 ette nähtud keelud võivad juba oma olemuselt tuua kaasa vahetu õigusmõju eraõiguslike isikute vahelistes suhetes ja et need sätted annavad seega otseselt isikutele õigusi, mida riigisisesed kohtud peavad kaitsma, sõltumata nende sätete rakendamisest liikmesriikide ametiasutuste või komisjoni poolt.
Seega tuleneb riigisiseste kohtute pädevus kohaldada eraõiguslike isikute vahelises vaidluses EÜ artikli 81 lõiget 1 ja artiklit 82 nende sätete vahetust õigusmõjust. See pädevus ei sõltu EÜ artiklites 84 ja 85 ette nähtud konkurentsieeskirjade halduslikust rakendamisest ning see ei sõltu riigisiseste konkurentsiasutuste või komisjoni eelneva otsuse olemasolust asjaomase kokkuleppe või tegevuse kohta.
Riigisiseste kohtute pädevus EÜ artikli 81 kohaldamisel on piiratud üksnes olukordades, kus erandi tegemine EÜ artikli 81 lõike 3 alusel on veel võimalik. See piirang on vajalik ohu tõttu õiguskindlusele, mida tekitaks riigisisese kohtu otsus, millega tuvastatakse niisuguse kokkuleppe tühisus, mille kohta võidakse nimetatud sätte alusel hiljem teha haldusotsus, milles tuvastatakse, et EÜ artikli 81 lõiget 1 ei saa selle kokkuleppe suhtes kohaldada.
Sellest järeldub, et riigisisene kohus võib ja peab analüüsima kokkuleppeid või tegevust EÜ artikli 81 alusel, kui EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamine ei ole enam asjasse puutuv. Käesoleval juhul on tegemist sellise olukorraga. Nimelt on selge, et põhikohtuasja kostjad ei taotlenud kartelli toimimise ajal EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamist riigisiseste konkurentsiasutuste või komisjoni poolt ning et need ettevõtjad ei saa seda enam teha, kuna määrus nr 1/2003 seda võimalust ette ei näe. Neil asjaoludel ei esine selle tegevusega seoses enam ohtu, et võidakse teha riigisisese kohtu otsus, mis läheb vastuollu haldusotsusega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab seega, et ta on pädev põhikohtuasjas kõne all oleva tegevuse kohta tagantjärele otsust tegema. Tema arvates tähendaks vastupidine seisukoht, et ükski ametiasutus ei saaks anda hinnangut, kas EÜ artikkel 81 on sellise tegevuse suhtes kohaldatav, mis premeeriks sarnasest tegevusest „teatamata jätmist“.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et 4. oktoobri 2017. aasta otsuses ([2017] EWHC 2420 (Ch)), mille Court of Appeal (England and Wales) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) jättis muutmata, asus High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), varaliste vaidluste osakond, Ühendkuningriik), kes lahendas põhikohtuasjas kõne all oleva kartelli tekitatud kahju hüvitamise hagi, seisukohale, et kui puudub riigisiseste ametiasutuste või komisjoni otsus rikkumise tuvastamise kohta, ei ole ta pädev põhikohtuasjas käsitletud tegevuse osas hagi menetlema. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et niisuguses olukorras on liidu õiguse ühetaolise kohaldamise tagamise eesmärki arvestades vaja esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
Selles olukorras otsustas rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas riigisisesed kohtud on kohtuasjas, mille pooled on kannatanud (käesolevas asjas saatjad, st isikud, kes ostavad lennulastiteenust) ja lennuettevõtjad, pädevad – olgu ELTL artikli 101 vahetu õigusmõju, EMP lepingu artikli 53 või määruse nr 1/2003 artikli 6 (vahetu õigusmõju) alusel – piiranguteta kohaldama ELTL artiklit 101 või EMP lepingu artiklit 53 lennuettevõtjate kokkulepete või kooskõlastatud tegevuse suhtes, mis puudutavad lennulastiteenuseid esiteks [liidus] asuvate lennujaamade ja väljaspool EMPd asuvate lennujaamade vahelistel lendudel, mis toimusid enne 1. maid 2004, ning teiseks Islandi, Liechtensteini ja Norra ning väljaspool EMPd asuvate lennujaamade vahelistel lendudel, mis toimusid enne 19. maid 2005, ning [liidus] ja Šveitsis asuvate lennujaamade vahelistel lendudel, mis toimusid enne 1. juunit 2002, olgugi et tegemist on ajavahemikuga, mil kehtis ELTL artiklites 104 ja 105 sätestatud üleminekukord, või ei luba üleminekukord seda teha?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artikleid 81, 84 ja 85 ning EMP lepingu artiklit 53 tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslikus vaidluses, mille ese on kahju hüvitamise hagi, mis on esitatud pärast määruse nr 1/2003 jõustumist, on riigisisene kohus pädev kohaldama EÜ artiklit 81 või EMP lepingu artiklit 53 liikmesriigi ja kolmanda riigi, mis ei ole Šveits, vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. maid 2004, liikmesriigi ja Šveitsi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. juunit 2002, ning EMP osalisriigi, kes ei ole liikmesriik, ja kolmanda riigi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 19. maid 2005, isegi kui EÜ artiklite 84 ja 85 alusel ei ole selle tegevuse suhtes vastu võetud ühtegi liikmesriigi asutuse või komisjoni otsust.
Esimesena, mis puudutab EÜ asutamislepingu sätete tõlgendamist, siis tuleb meenutada, et vastavalt EMÜ asutamislepingu artiklile 87 (nüüd EÜ artikli 83 lõige 1) kehtestab nõukogu määrused või direktiivid, mis on vajalikud EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud põhimõtete kohaldamiseks, komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga.
Selle pädevuse alusel võttis nõukogu kõigepealt vastu määruse nr 17 ning seejärel jättis selle määruse kohaldamisalast määruse nr 141 vastuvõtmisega välja konkurentsipiirangud, mis mõjutavad otseselt veoteenuste turgu (vt selle kohta 24. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Aéroports de Paris vs. komisjon,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, punkt
, ja 1. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Deutsche Bahn jt vs. komisjon,
C‑264/16 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:60
, punktid
–
).
Seejärel, kuigi nõukogu kehtestas määruste nr 3975/87 ja nr 3976/87 vastuvõtmisega üksikasjalikud eeskirjad EMÜ asutamislepingu artiklite 85 ja 86 (nüüd EÜ artiklid 81 ja 82) kohaldamiseks tegevuste suhtes, mis puudutavad otseselt õhutranspordi teenuste osutamist, olid need määrused kohaldatavad üksnes liidu lennujaamade vahelisele õhutranspordile (vt selle kohta 11. aprilli 1989. aasta kohtuotsus Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, punkt
).
Lõpuks võttis nõukogu esiteks vastu määruse nr 1/2003 – mille artikliga 43 koostoimes artikliga 45 tunnistati alates 1. maist 2004 määrus nr 17 osaliselt ja määrus nr 141 täielikult kehtetuks – ning teiseks määruse nr 411/2004 – mille artikliga 1 koostoimes artikliga 4 tunnistati alates samast kuupäevast osaliselt kehtetuks määrus nr 3975/87 –, mille artiklitega 2 ja 3 koostoimes selle artikliga 4 laiendati vastavalt määruse nr 3976/87 ja määruse (EÜ) nr 1/2003 kohaldamisala nii, et need hõlmasid õhutransporti liidu ja kolmandate riikide lennujaamade vahel alates sellest samast kuupäevast.
Sellest järeldub, et mis puudutab konkurentsipiiranguid, mis mõjutavad otseselt liidu ja kolmandate riikide vahelist õhutransporditeenuste turgu, siis jõustusid EÜ artikli 83 lõike 1 alusel vastu võetud sätted alles 1. mail 2004.
Seega olid selliste sätete puudumisel nende teenuste suhtes enne nimetatud kuupäeva kohaldatavad üksnes EÜ artiklite 84 ja 85 konkurentsieeskirjade rakendamise korrad (vt selle kohta 30. aprilli 1986. aasta kohtuotsus Asjes jt,
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
, punkt
, ja 11. aprilli 1989. aasta kohtuotsus Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, punkt
).
Kuna põhikohtuasjas kõne all olev tegevus, mis leidis aset ajavahemikus 1999. aastast kuni 1. maini 2004, puudutas otseselt õhutransporditeenuseid liidu lennujaamade ja kolmandate riikide vahel ning võis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, siis ei kuulu see tegevus mitte EÜ artikli 83 alusel vastu võetud sätete kohaldamisalasse, vaid üksnes EÜ artiklite 84 ja 85 konkurentsieeskirjade rakendamise kordade kohaldamisalasse.
Sama kehtib põhikohtuasjas käsitletava selle tegevuse suhtes, mis leidis aset ajavahemikul 1999. aastast kuni Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise õhutranspordialase kokkuleppe jõustumiseni 1. juunil 2002, niivõrd kuivõrd see tegevus puudutas otseselt õhutransporditeenuseid liidu ja Šveitsi lennujaamade vahel ning võis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Nimelt, nagu nähtub nimetatud kokkuleppe artikli 1 lõikest 2 koostoimes selle lisaga, peeti alles pärast selle kokkuleppe jõustumist eespool nimetatud kuupäeval Šveitsi territooriumil asuvaid lennujaamu määruse nr 3975/87 artikli 1 lõike 2 ja määruse nr 3976/87 artikli 1 tähenduses „[liidu] lennujaamadeks“, mitte aga enam kolmandate riikide lennujaamadeks.
Põhikohtuasja kostjad väitsid nii Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades kui ka kohtuistungil sisuliselt, et õhutranspordi valdkond jäi EÜ artikli 81 kohaldamisalast välja kuni määruse nr 1/2003 jõustumiseni 1. mail 2004. Need pooled ja komisjon väitsid samuti, et EÜ artiklite 84 ja 85 kehtivuse ajal ei olnud EÜ artikli 81 lõikel 1 igal juhul vahetut õigusmõju, kuna riigisisesed kohtud ei saanud viimati nimetatud sätet kohaldada, kui puudus pädevate riigisiseste ametiasutuste või komisjoni otsus, milles oleks nimetatud sätte rikkumine tuvastatud. Seega, kuna määruse nr 1/2003 artiklis 6 nähti ette, et riigisisesed kohtud võivad edaspidi täies ulatuses kohaldada EÜ artikleid 81 ja 82, kehtestas see määrus uue materiaalõigusliku korra, mida ei saa tagasiulatuvalt kohaldada tegevusele, mis on aset leidnud enne selle määruse jõustumist ning mis leidis aset EÜ artiklite 84 ja 85 kehtivuse ajal, nagu käesolevas põhikohtuasjas.
Sellega seoses on oluline esiteks meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et õhutranspordile, nagu ka teistele transpordiliikidele, on aluslepingute üldeeskirjad, sealhulgas konkurentsieeskirjad, kohaldatavad alates nende jõustumisest (vt selle kohta 30. aprilli 1986. aasta kohtuotsus Asjes jt,
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
, punktid
–
).
Lisaks, nagu märkis kohtujurist sisuliselt oma ettepaneku punktides 72–77, ei ole nõukogu kasutanud EÜ artikli 83 lõike 2 punktist c tulenevat pädevust, et piirata EÜ artikli 81 esemelist kohaldamisala õhutranspordi valdkonnas.
Teiseks tuleb toonitada, et vastavalt kindlalt väljakujunenud kohtupraktikale liidu õigus mitte üksnes ei kehtesta isikutele kohustusi, vaid see annab neile ka õigusi, mis kuuluvad nende õiguste kogumisse. Need õigused ei teki mitte üksnes siis, kui need on sõnaselgelt antud aluslepingutega, vaid ka kohustuste tõttu, mis aluslepingutega kehtestatakse selgelt määratletud viisil nii eraõiguslikele isikutele kui ka liikmesriikidele ja liidu institutsioonidele (vt selle kohta 20. septembri 2001. aasta kohtuotsus Courage ja Crehan,
C‑453/99
,
EU:C:2001:465
, punkt
, ning 6. juuni 2013. aasta kohtuotsus Donau Chemie jt,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, punkt
).
Selles küsimuses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et EÜ artikli 81 lõikel 1 on eraõiguslike isikute vahelistes suhetes vahetu õigusmõju ja nendest sätetest tulenevad isikutele õigused, mida riigisisesed kohtud peavad kaitsma (vt selle kohta 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Otis Gesellschaft jt,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt on igal isikul õigus tugineda kohtus EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisele ja seega väita, et selle sättega keelatud kokkulepe või tegevus on tühine, nagu näeb ette EÜ artikli 81 lõige 2 (vt selle kohta 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Manfredi jt,
C‑295/04–C‑298/04
,
EU:C:2006:461
, punkt
), ning nõuda talle tekkinud kahju hüvitamist, kui kahju ja selle kokkuleppe või tegevuse vahel esineb põhjuslik seos (12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Otis Gesellschaft jt,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, mis puudutab eriti riigisisesele kohtule liidu konkurentsieeskirjade rikkumise tõttu esitatud kahju hüvitamise hagisid, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et need hagid tagavad EÜ artikli 81 täieliku toime, eelkõige selle artikli lõikes 1 sätestatud keelu soovitud toime, ning tugevdavad seega liidu konkurentsieeskirjade tõhusust, kuna need pärsivad kokkuleppeid või tegevust, mis on sageli salajased ja võivad konkurentsi piirata või kahjustada (vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Skanska Industrial Solutions jt,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, punktid
,
ja
; 12. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Otis Gesellschaft jt,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, punktid
,
ja
, ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, punkt
ja
).
Seega on riigisisesed kohtud pädevad kohaldama EÜ artiklit 81, eriti eraõiguslikes vaidlustes, kuna see pädevus tuleneb selle artikli vahetust õigusmõjust (vt selle kohta 30. jaanuari 1974. aasta kohtuotsus BRT ja Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs,
127/73
,
EU:C:1974:6
, punkt
).
Nimelt, nagu tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, peab riigisisene kohus, kellel tuleb oma pädevuse teostamisel liidu õigusnorme kohaldada, tagama mitte üksnes nende normide täieliku toime, vaid ka kaitsma isikutele nende normidega antud õigusi (6. juuni 2013. aasta kohtuotsus Donau Chemie jt,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Nende kohtute ülesanne on tagada õiguskaitse, mis tuleneb õigussubjektidele liidu õigusnormide vahetust õigusmõjust (vt selle kohta 16. detsembri 1976. aasta kohtuotsus Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
, punkt
).
Kolmandaks on oluline rõhutada, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 43 ja 44 sisuliselt märkis, ei mõjuta EÜ artiklite 84 ja 85 kohaldamine käesoleva kohtuotsuse punktis 51 nimetatud riigisiseste kohtute pädevust, kuna kumbki nendest kahest sättest, mis käsitlevad liidu konkurentsieeskirjade halduslikku rakendamist vastavalt liikmesriikide ametiasutuste ja komisjoni poolt, ei piira EÜ artikli 81 kohaldamist riigisiseste kohtute poolt, muu hulgas eraõiguslikes vaidlustes.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 45–53 esitatud kaalutlustest tuleneb, et ei saa asuda seisukohale, et kuna määrus nr 1/2003 nägi artiklis 6 ette, et riigisisesed kohtud on pädevad kohaldama EÜ artikleid 81 ja 82, kehtestas see uue materiaalõigusliku korra, mis on kohaldatav majandussektorites, kus enne selle määruse jõustumist EÜ artikli 83 kohaldamise sätteid ei olnud vastu võetud. Nimelt on viidatud artiklis 6 vaid meenutatud pädevust, mis nendel kohtutel on EÜ artiklite 81 ja 82 vahetu õigusmõju alusel.
Samas tuleb täpsustada, et sellist riigisisestele kohtutele antud pädevust võib piirata eelkõige õiguskindluse põhimõte, eriti vajadus vältida seda, et need kohtud ja liidu konkurentsieeskirjade haldusliku rakendamise eest vastutavad üksused teeksid vastuolulisi otsuseid, ning vajadus säilitada nende eeskirjade, eelkõige EÜ artikli 81 lõike 3 rakendamise eest vastutavate liidu institutsioonide otsustamis- või seadusandlik pädevus ja tagada nende aktide siduv laad.
Just neid kaalutlusi silmas pidades on Euroopa Kohus otsustanud, et kui riigisisese kohtu otsus käsitleb kokkulepet või tegevust, mille kohta võib veel otsuse teha komisjon, peab ta vältima niisuguse otsuse tegemist, mis läheb vastuollu komisjoni otsusega, mille viimane kavatseb EÜ artikli 81 lõike 1, EÜ artikli 82 või EÜ artikli 81 lõike 3 kohaldamiseks teha (vt selle kohta 28. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, punkt
, ning 14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Masterfoods ja HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punkt
), ning kui riigisisese kohtu tehtav otsus käsitleb kokkulepet või tegevust, mille kohta komisjon on juba otsuse teinud, ei või riigisisene kohus seda enam teha otsust, mis läheks vastuollu komisjoni otsusega (14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Masterfoods ja HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punkt
).
See kohtupraktika on praeguseks kodifitseeritud määruse nr 1/2003 artikli 16 lõikes 1 (vt selle kohta 6. novembri 2012. aasta kohtuotsus Otis jt,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, punkt
, ja 9. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Groupe Canal + vs. komisjon,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, punkt
).
Kuna aga komisjon leidis sisuliselt nii 2010. aasta otsuses kui ka 2017. aasta otsuses, et tal puudub pädevus kohaldada EÜ artikli 81 lõiget 1 põhikohtuasjas kõne all oleva tegevuse suhtes, siis ei saa põhikohtuasja kostjad tugineda ohule, et eelotsusetaotluse esitanud kohus võib käesolevas asjas teha otsuse, mis läheks vastuollu otsusega, mille komisjon on teinud või mille ta kavatseb teha tema algatatud menetluses tähenduses määruse nr 1/2003 artikli 16 lõike 1 tähenduses.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 55 meenutatud kaalutlused ajendasid Euroopa Kohut ka piirama riigisiseste kohtute võimalust tuvastada EÜ artikli 81 lõike 2 alusel teatud kokkulepete ja otsuste tühisust juhtudel, mil need kokkulepped ja otsused eksisteerisid enne EÜ artikli 83 lõikes 1 viidatud sätete jõustumist, mis aga muutusid nende suhtes kohaldatavaks.
Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et enne määruse nr 17 jõustumist kehtinud kokkulepped, millest teatati komisjonile vastavalt selle määruse sätetele, jäävad ajutiselt kehtima, mis tähendab, et juhul, kui komisjon või liikmesriikide ametiasutused ei ole nimetatud määruse sätete alusel nende kokkulepete suhtes otsust vastu võtnud, ei saa riigisisesed kohtud tuvastada nende tühisust EÜ artikli 81 lõike 2 alusel (vt selle kohta 6. aprilli 1962. aasta kohtuotsus de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, lk 105; 6. veebruari 1973. aasta kohtuotsus Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
, punktid
ja
; 10. juuli 1980. aasta kohtuotsus Lancôme ja Cosparfrance Nederland,
99/79
,
EU:C:1980:193
, punkt
, ja 28. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, punkt
).
Tuleb rõhutada, et see ajutine kehtivus oli vajalik seetõttu, et määruse nr 17 artikli 5 lõige 1 koostoimes artikli 6 lõikega 2 nägi ette komisjoni õiguse tunnistada EMÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 3 alusel (nüüd EÜ artikli 81 lõige 3) EMÜ asutamislepingu artikli 85 lõige 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) tagasiulatuvalt nimetatud kokkulepete suhtes mittekohaldatavaks, ning et õiguskindluse üldpõhimõttega oleks olnud vastuolus see, kui need kokkulepped oleksid olnud tühised juba enne, kui oli võimalik teada saada, kas nendele oli võimalik neid lepinguid kohaldada või mitte (vt selle kohta 6. aprilli 1962. aasta kohtuotsus, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, lk 104).
Kuid kõnealuses asjas ei nõua kaalutlused, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 55, et käesoleva kohtuotsuse punktis 60 viidatud kohtupraktika eeskujul tuleks piirata riigisiseste kohtute õigust kohaldada EÜ artiklit 81 ettevõtjate niisuguse tegevuse suhtes, mis nagu põhikohtuasjas leidis aset enne määruse nr 1/2003 jõustumist ning EÜ artiklite 84 ja 85 kehtivuse ajal, ilma et see mõjutaks kohaldatavaid nõuete aegumise norme.
Nimelt ei sisalda määrus nr 1/2003, mis muutus kohaldatavaks valdkonnas, milles põhikohtuasjas kõne all oleva tegevusega tegeleti, sätet, mis võimaldaks enne selle määruse jõustumist kehtinud kokkulepete või tegevuse tagasiulatuvalt heakskiitmist. Lisaks näeb selle määruse artikli 34 lõige 1 ette, et komisjonile muu hulgas määruse nr 17 kohaselt esitatud teatised kokkulepete kohta kaotavad kehtivuse alates 1. maist 2004. Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja kostjad ei olnud igal juhul põhikohtuasjas kõne all oleva tegevuse kohta teatist esitanud.
Lisaks on käesoleva kohtuotsuse punktis 55 meenutatud kaalutlused ajendanud Euroopa Kohut piirama riigisiseste kohtute õigust tuvastada teatud kokkulepete tühisust enne sellise EÜ artikli 83 lõikes 1 viidatud regulatsiooni jõustumist, mis pidi nendele kokkulepetele kohaldatavaks muutuma. Nii otsustas Euroopa Kohus sisuliselt 30. aprilli 1986. aasta kohtuotsuses Asjes jt (
209/84–213/84
,
EU:C:1986:188
, punkt
) ja 11. aprilli 1989. aasta kohtuotsuses Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
, punkt
), millele viitavad põhikohtuasja kostjad ja komisjon, et kuni EÜ artikli 83 lõikes 1 viidatud õigusnormide jõustumiseni ei olnud riigisisestel kohtutel õigust ise tuvastada teatud kokkuleppe või tegevuse vastuolu EÜ artikli 81 lõikega 1, vaid nad võisid tuvastada EÜ artikli 81 lõike 2 alusel ainult niisuguste kokkulepete ja tegevuse tühisuse, mida liikmesriikide asutused pidasid EÜ artikli 84 alusel EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvaks ning mille suhtes ei saanud seda keeldu jätta kohaldamata EÜ artikli 81 lõike 3 alusel, või millega seoses komisjon oli rikkumise tuvastanud vastavalt EÜ artikli 85 lõikele 2.
Siiski nähtub 11. aprilli 1989. aasta kohtuotsuse Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
) punktidest 20 ja 32, et riigisisestele kohtutele ette nähtud EÜ artikli 81 kohaldamise võimaluse piiramise ainus põhjus oli vajadus säilitada nende institutsioonide pädevus, kes EÜ artikli 83 alusel kehtestatavate rakendusnormide kohaselt pidid olema tunnistatud pädevaks konkurentsipoliitikat välja töötama ja EÜ artikli 81 lõike 3 alusel erandeid lubama või nendest keelduma. Nimelt, kuna liidu seadusandja ei olnud selle kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks veel kasutanud pädevust, mis tal oli EÜ artikli 83 ja EÜ artikli 85 lõike 3 alusel liidu lennujaamade ja kolmandate riikide vaheliste õhutransporditeenuste valdkonnas, ei saanud välistada, et EÜ artikli 81 lõike 3 alusel kehtestatakse teatud kokkulepetele EÜ artikli 81 lõike 1 tagasiulatuvalt mittekohaldatavaks tunnistamise kord, mis on sarnane määrusega nr 17 kehtestatud korrale.
Ent erinevalt käesoleva kohtuotsuse punktis 64 viidatud kohtupraktikast, mis käsitleb riigisiseste kohtute võimalust tuvastada teatud kokkulepete tühisus enne selliste EÜ artikli 83 lõikes 1 viidatud sätete jõustumist, mis pidid nende kokkulepete suhtes kohaldatavaks muutuma, puudutavad põhikohtuasjad – nagu nähtub ka eelotsusetaotlusest – hinnangut, mis tuleb pärast määruse nr 1/2003 jõustumist anda küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõikega 1 on kooskõlas tegevus, mis leidis aset enne selle määruse jõustumist ja EÜ artiklite 84 ja 85 kehtivuse ajal. Seega oli liidu seadusandja põhikohtuasjas käsitletavate hagide esitamise ajal juba nimetatud määruse ja määruse nr 411/2004 vastuvõtmisega kasutanud oma pädevust, millele viidati käesoleva kohtuotsuse punktis 65, liidu lennujaamade ja kolmandate riikide vaheliste õhutransporditeenuste valdkonnas, mistõttu ei ole põhjendatud piirata eelotsusetaotluse esitanud kohtu võimalust kohaldada EÜ artikli 81 lõiget 1 põhikohtuasjas kõne all oleva tegevuse suhtes.
Neil kaalutlustel ei takista eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud asjaolu, et selle tegevuse kohta ei ole EÜ artiklite 84 või 85 alusel tehtud ühtegi otsust, seda, et nimetatud kohus võiks selle tegevuse suhtes kohaldada EÜ artiklit 81, et hinnata, kas esineb viimati nimetatud artikli rikkumine, ning vajaduse korral kohustada hüvitama sellest tulenev kahju.
Teisena, mis puudutab EMP lepingu artikli 53 tõlgendamist, siis tuleb meenutada, et see artikkel keelab sarnaselt EÜ artikliga 81 ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevuse, mis võivad mõjutada selle lepingu poolte vahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi EMP piires.
Lisaks tuleb rõhutada, et EMP leping on liidu õiguse lahutamatu osa (vt selle kohta 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, punkt
).
See leping kinnitab taaskord lähedusel, pikaajalistel ühistel väärtustel ja Euroopa identiteedil põhinevaid eesõiguslikke suhteid liidu, selle liikmesriikide ja Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) riikide vahel. EMP lepingu ühte peamist eesmärki, milleks on liidu territooriumil loodud siseturu laiendamine EFTA riikidele, tuleb mõista neid eelistatud suhteid silmas pidades. Sellest lähtuvalt on nimetatud lepingu mitme sätte eesmärk tagada, et lepingut tõlgendataks kogu EMPs võimalikult ühetaoliselt. Euroopa Kohtu ülesanne on selle raames tagada, et neid EMP lepingu sätteid, mis on sisult identsed EL toimimise lepingu omadega, tõlgendataks liikmesriikides ühetaoliselt (vt selle kohta 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et kuna EMP lepingu artikkel 53 on sisuliselt identne EÜ artikliga 81, tuleb seda tõlgendada samamoodi nagu viimati nimetatud artiklit.
Lisaks muutusid määrus nr 1/2003 ja määrus nr 411/2004 EMP lepingu raames kohaldatavaks pärast seda, kui 19. mail 2005 jõustus EMP Ühiskomitee 24. septembri 2004. aasta otsus nr 130/2004, millega muudetakse Euroopa Majanduspiirkonna lepingu XIV lisa (konkurents), protokolli nr 21 (ettevõtjate suhtes kohaldatavate konkurentsieeskirjade rakendamise kohta) ja protokolli nr 23 (järelevalveasutuste koostöö kohta) (
ELT 2005, L 64, lk 57
), ja EMP Ühiskomitee 11. märtsi 2005. aasta otsus nr 40/2005, millega muudetakse EMP lepingu XIII lisa (transport) ja protokolli nr 21 (ettevõtjate suhtes kohaldatavate konkurentsieeskirjade rakendamise kohta) (
ELT 2005, L 198, lk 38
).
Neil asjaoludel ja ulatuses, milles põhikohtuasjas kõne all olev tegevus võib mõjutada EMP lepingu osaliste vahelist kaubandust – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, on käesoleva kohtuotsuse punktides 47–67 esitatud kaalutlused
mutatis mutandis
kohaldatavad selle lepingu artikli 53 tõlgendamisele põhikohtuasjades.
Nagu sisuliselt märkisid Norra valitsus ja EFTA järelevalveamet ning nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 88, ei saa EÜ artikliga 84 samaväärse sätte puudumine EMP lepingus seda järeldust kahtluse alla seada, kuna – nagu on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktis 53 – see säte ei mõjuta pädevust, mis on riigisisestel kohtutel EÜ artikli 81 vahetu õigusmõju alusel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artikleid 81, 84 ja 85 ning EMP lepingu artiklit 53 tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslikus vaidluses, mille ese on kahju hüvitamise hagi, mis on esitatud pärast määruse nr 1/2003 jõustumist, on riigisisene kohus pädev kohaldama EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu artiklit 53 liikmesriigi ja kolmanda riigi, mis ei ole Šveits, vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. maid 2004, liikmesriigi ja Šveitsi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. juunit 2002, ning EMP osalisriigi, kes ei ole liikmesriik, ja kolmanda riigi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 19. maid 2005, isegi kui EÜ artiklite 84 ja 85 alusel ei ole selle tegevuse suhtes vastu võetud ühtegi liikmesriigi asutuse või komisjoni otsust, kui see tegevus võis mõjutada vastavalt kas liikmesriikivahelist kaubandust või EMP lepingu poolte vahelist kaubandust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

EÜ artikleid 81, 84 ja 85 ning 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 53 tuleb tõlgendada nii, et eraõiguslikus vaidluses, mille ese on kahju hüvitamise hagi, mis on esitatud pärast nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta jõustumist, on riigisisene kohus pädev kohaldama EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu artiklit 53 liikmesriigi ja kolmanda riigi, mis ei ole Šveits, vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. maid 2004, liikmesriigi ja Šveitsi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 1. juunit 2002, ning Euroopa Majanduspiirkonna osalisriigi, kes ei ole liikmesriik, ja kolmanda riigi vahelise õhutranspordiga tegelevate ettevõtjate tegevuse suhtes, mis leidis aset enne 19. maid 2005, isegi kui EÜ artiklite 84 ja 85 alusel ei ole selle tegevuse suhtes vastu võetud ühtegi liikmesriigi asutuse või komisjoni otsust, kui see tegevus võis mõjutada vastavalt kas liikmesriikivahelist kaubandust või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu poolte vahelist kaubandust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.