CELEX: 62019CJ0503
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom
Smernica 2003/109/ES
Článok 6 ods. 1
Skutočnosti, ktoré treba zohľadniť
Vnútroštátna právna úprava
Nezohľadnenie týchto skutočností
Odmietnutie priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodu záznamu dotknutej osoby v registri trestov

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 6 ods. 1 smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (
Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44
; Mim. vyd. 19/006, s. 272).
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi UQ (vec C‑503/19), resp. SI (vec C‑592/19) a Subdelegación del Gobierno en Barcelona (zastúpenie vlády v Barcelone, Španielsko), ktorých predmetom boli žiadosti o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podané dotknutými osobami.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2003/109 obsahuje kapitolu II, nazvanú „Právne postavenie osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte“, v ktorej sa nachádzajú články 4 až 13 tejto smernice. Článok 4 ods. 1 uvedenej smernice znie:
„Členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.“
Článok 5 tejto smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty si vyžiadajú od štátnych príslušníkov tretích krajín dôkazy o tom, že oni sami a na nich závislí rodinní príslušníci majú:
a)
stabilné a pravidelné zdroje, ktoré sú postačujúce pre nich a ich rodinných príslušníkov, bez zaťaženia systému sociálnej pomoci dotknutého členského štátu. Členské štáty vyhodnotia tieto zdroje s odvolaním sa na ich povahu a pravidelnosť a môžu vziať do úvahy výšku minimálneho platu a dôchodku pred podaním žiadosti o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom;
b)
zdravotné poistenie s ohľadom na všetky riziká bežne pokryté v prípade vlastných štátnych príslušníkov v príslušnom členskom štáte.
2.   Členské štáty môžu vyžadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín, aby vyhoveli integračným podmienkam v súlade s vnútroštátnym právom.“
Článok 6 ods. 1 smernice 2003/109 znie:
„Členské štáty môžu odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodu verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu.
Pri prijímaní príslušného rozhodnutia členský štát posúdi závažnosť alebo druh trestného činu proti verejnému poriadku, alebo bezpečnosti štátu, alebo nebezpečenstvo, ktoré hrozí od príslušnej osoby, pričom sa primerane zohľadňuje dĺžka pobytu a existencia spojenia s krajinou pôvodu [pobytu –
neoficiálny preklad
].“
Podľa článku 7 ods. 3 tejto smernice, ak sú splnené podmienky ustanovené v článkoch 4 a 5 tejto smernice a osoba nepredstavuje hrozbu v zmysle článku 6 uvedenej smernice, príslušný členský štát prizná dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny postavenie osoby s dlhodobým pobytom.
Podľa ustanovení článku 12 ods. 1 a 3 tej istej smernice:
„1.   Členské štáty môžu rozhodnúť o vyhostení osoby s dlhodobým pobytom, len ak predstavuje skutočnú a dostatočne vážnu hrozbu pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu.
…
3.   Pred prijatím rozhodnutia o vyhostení osoby s dlhodobým pobytom, členský štát zohľadní tieto faktory:
a)
dĺžku pobytu na jeho území;
b)
vek príslušnej osoby;
c)
dôsledky pre príslušnú osobu a rodinných príslušníkov;
d)
spojenie s krajinou pôvodu [pobytu –
neoficiálny preklad
], alebo stratu spojenia s krajinou pôvodu.“
Kapitola III smernice 2003/109 je nazvaná „Pobyt v ďalších členských štátoch“. Podľa článku 14 ods. 1 tejto smernice, ktorý sa nachádza v tejto kapitole, osoba s dlhodobým pobytom získa právo na pobyt na území iného členského štátu, ako je ten, ktorý mu priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom, na obdobie presahujúce tri mesiace za predpokladu, že sú splnené podmienky ustanovené v tejto kapitole.
Článok 17 ods. 1 tejto smernice, ktorý je rovnako obsiahnutý v tej istej kapitole, stanovuje:
„Členské štáty môžu odmietnuť žiados[ť] o povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom alebo jeho rodinného príslušníka, ak dotknutá osoba predstavuje hrozbu pre verejný poriadok a bezpečnosť štátu.
Pri prijímaní príslušného rozhodnutia členský štát zváži závažnosť alebo druh trestného činu proti verejnému poriadku alebo bezpečnosti štátu, spáchaného osobou s dlhodobým pobytom, alebo jeho rodinným príslušníkom (rodinnými príslušníkmi), alebo nebezpečenstva, ktoré hrozí od dotknutej osoby.“
Španielske právo
Organický zákon 4/2000
Ley Orgánica 4/2000 sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (organický zákon 4/2000 o právach a slobodách cudzincov v Španielsku a ich spoločenskej integrácii) z 11. januára 2000 (BOE č. 10 z 12. januára 2000, s. 1139) v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „organický zákon 4/2000“) obsahuje článok 31, nazvaný „Stav prechodného pobytu“. Článok 31 ods. 7 tohto zákona znie:
„Pri rozhodovaní o predĺžení platnosti povolenia na prechodný pobyt sa prípadne skúma, či žiadateľ:
a) nemá záznam v registri trestov, zohľadňujúc udelenú milosť alebo podmienečný odklad výkonu trestu, alebo odklad výkonu trestu odňatia slobody.
…
Na účely tohto predĺženia platnosti sa osobitne zohľadní integračná snaha prejavená cudzím štátnym príslušníkom, ktorá svedčí v prospech tohto predĺženia, ktorá musí byť doložená kladnou správou autonómneho spoločenstva…“
Článok 32 organického zákona 4/2000 sa týka dlhodobého pobytu osôb. Tento článok stanovuje:
„1.   Dlhodobý pobyt je situácia, ktorá dovoľuje osobám zdržiavať sa a pracovať v Španielsku bez obmedzení za rovnakých podmienok ako španielskym štátnym príslušníkom.
2.   Právo na dlhodobý pobyt majú osoby, ktoré mali prechodný pobyt v Španielsku počas nepretržitého obdobia minimálne piatich rokov a ktoré spĺňajú podmienky stanovené právnymi predpismi. Na účely priznania dlhodobého pobytu sa zohľadnia obdobia predchádzajúceho a nepretržitého pobytu držiteľa európskej modrej karty v iných členských štátoch. Pobyt sa považuje za nepretržitý, aj ak cudzinec dočasne opustil štátne územie počas dovolenky alebo z iných dôvodov stanovených právnymi predpismi.
3.   Cudzinci, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom v inom členskom štáte Európskej únie, môžu sami požiadať a získať povolenie na dlhodobý pobyt v Španielsku, ak budú vykonávať zamestnanie alebo samostatne zárobkovú činnosť, alebo na iné účely za podmienok stanovených právnymi predpismi. Ak si však cudzinci, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom v inom členskom štáte Európskej únie, chcú zachovať postavenie osoby s dlhodobým pobytom získané v prvom členskom štáte, môžu požiadať a získať povolenie na prechodný pobyt v Španielsku.
…“
Vykonávacie nariadenie k organickému zákonu 4/2000
Článok 148 vykonávacieho nariadenia k organickému zákonu 4/2000, schváleného prostredníctvom Real Decreto 557/2011 por el que se aprueba el Reglamento de la Ley Orgánica 4/2000, tras su reforma por Ley Orgánica 2/2009 (kráľovský dekrét č. 557/2011, ktorým sa schvaľuje vykonávacie nariadenie k organickému zákonu 4/2000, v znení organického zákona 2/2009) z 20. apríla 2011 (BOE č. 103 z 30. apríla 2011, s. 43821) stanovuje:
„1.   Právo získať povolenie na dlhodobý pobyt majú cudzinci, ktorí sa zdržiavali na španielskom území oprávnene a nepretržite počas piatich rokov.
Právo získať toto povolenie majú rovnako aj cudzinci, ktorí preukážu, že sa počas tohto obdobia nepretržite zdržiavali v Európskej únii ako držitelia európskej modrej karty, pokiaľ sa posledné dva roky bezprostredne pred podaním žiadosti zdržiavali na španielskom území.
…“
Článok 149 vykonávacieho nariadenia k organickému zákonu 4/2000 upravuje postup, ktorý sa musí dodržať na účely získania povolenia na dlhodobý pobyt. Článok 149 ods. 2 písm. f) tohto vykonávacieho nariadenia stanovuje, že k žiadosti o vydanie takéhoto povolenia musí byť prípadne priložený výpis z registra trestov alebo rovnocenný dokument vydaný orgánmi krajiny pôvodu, resp. krajiny alebo krajín, v ktorých mal žiadateľ pobyt počas posledných piatich rokov, pričom z takéhoto dokumentu nesmie vyplývať žiadne odsúdenie za trestný čin stanovený španielskym právnym poriadkom.
Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
Vec C‑503/19
Pán UQ je štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je držiteľom povolenia na prechodný pobyt v Španielsku.
Dňa 10. novembra 2014 bol odsúdený na trest verejnoprospešných prác v trvaní 40 dní a na trest zákazu riadenia motorových vozidiel na osem mesiacov a dva dni za riadenie pod vplyvom alkoholických nápojov, ku ktorému došlo 2. novembra 2014.
Dňa 2. februára 2018 UQ, ktorý sa v tom čase už minimálne päť rokov oprávnene zdržiaval v Španielsku na základe svojho povolenia na pobyt, podal na Oficina de Extranjeros de Barcelona (Cudzinecký úrad Barcelona, Španielsko) žiadosť o priznanie práva na dlhodobý pobyt podľa článku 32 organického zákona 4/2000.
Rozhodnutím z 27. marca 2018 Cudzinecký úrad Barcelona zamietol túto žiadosť z dôvodu, že UQ mal záznam v registri trestov v dôsledku skutkov uvedených v bode 15 tohto rozsudku. UQ podal proti tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok v správnom konaní, ktorý bol takisto zamietnutý, a to rozhodnutím zo 6. júla 2018.
UQ následne napadol rozhodnutie zo 6. júla 2018 žalobou na vnútroštátnom súde v spore vo veci C‑503/19.
Tento súd uvádza, že judikatúra rôznych španielskych súdov je nejasná a rozporuplná, pokiaľ ide o otázku, či existencia záznamu dotknutej osoby v registri trestov sama osebe postačuje na to, aby jej bolo odmietnuté priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom, alebo či si naopak takéto odmietnutie vyžaduje posúdenie skutkových okolností v každom jednotlivom prípade, aby sa určilo, či dotknutá osoba predstavuje skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu dotýkajúcu sa niektorého zo základných záujmov spoločnosti.
Podľa vnútroštátneho súdu vo veci C‑503/19 však Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) v rozsudku z 5. júla 2018 rozptýlil pochybnosti vyvolané nejasnou judikatúrou nižších súdov. V tomto rozsudku Tribunal Supremo (Najvyšší súd) vychádzal najmä z článku 149 ods. 2 písm. f) vykonávacieho nariadenia k organickému zákonu 4/2000, keď v podstate usúdil, že samotná skutočnosť, že dotknutá osoba má záznam v registri trestov, bráni tomu, aby jej bolo priznané postavenie osoby s dlhodobým pobytom. Tribunal Supremo (Najvyšší súd) sa okrem toho domnieval, že takýto výklad nie je v rozpore so zmyslom ani účelom ustanovení smernice 2003/109.
V prvom rade má vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 pochybnosti, či stanovisko, ktoré vyjadril Tribunal Supremo (Najvyšší súd) vo svojom rozsudku uvedenom v predchádzajúcom bode, je v súlade so smernicou 2003/109.
V druhom rade má vnútroštátny súd tiež pochybnosti o súlade španielskej právnej úpravy s touto smernicou, pokiaľ ide o možnosť odmietnuť štátnemu príslušníkovi tretej krajiny priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodov verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu v zmysle článku 6 ods. 1 uvedenej smernice. Toto ustanovenie stanovuje možnosť pre členské štáty, nie však povinnosť, odmietnuť z uvedených dôvodov priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom. Podľa vnútroštátneho súdu vo veci C‑503/19 musí byť právna úprava členského štátu na to, aby bola v súlade so smernicou 2003/109, transparentná a zrozumiteľná. Španielske kráľovstvo pritom uvedenú možnosť nevyužilo. Článok 149 ods. 2 písm. f) vykonávacieho nariadenia k organickému zákonu 4/2000 nemožno podľa neho vykladať v tom zmysle, že stanovuje takýto dôvod odmietnutia.
V treťom rade vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 konštatuje, že stanovisko, ktoré vyjadril Tribunal Supremo (Najvyšší súd) vo svojom rozsudku uvedenom v bode 20 aktuálneho rozsudku, naznačuje, že pre štátneho príslušníka tretej krajiny je jednoduchšie dosiahnuť predĺženie platnosti jeho povolenia na prechodný pobyt v Španielsku ako priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom. Záznam v registri trestov totiž podľa neho nepredstavuje absolútnu prekážku predĺženia platnosti povolenia na prechodný pobyt, keďže článok 31 ods. 7 písm. a) organického zákona 4/2000 stanovuje iba to, že sa uvedené „skúma“ na účely takéhoto predĺženia platnosti. Tento súd sa pýta na súlad takej situácie s právom Únie, v ktorej by bol štátny príslušník tretej krajiny, ktorý má akýkoľvek záznam v registri trestov, odrádzaný od toho, aby žiadal o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, a ponechaný na neurčito v postavení dočasného rezidenta.
Za týchto okolností Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
17 de Barcelona (Provinčný správny súd č. 17 Barcelona, Španielsko) ako vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je v súlade s článkom 6 ods. 1 a článkom 17 smernice 2003/109 taký výklad zo strany vnútroštátnych súdov, podľa ktorého je záznam v registri trestov akejkoľvek povahy dostatočným dôvodom na odmietnutie priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom?
2.
Má vnútroštátny súd zohľadniť okrem existencie záznamov v registri trestov aj iné faktory, ako napríklad závažnosť trestného činu a dĺžku trvania trestu, nebezpečenstvo, ktoré žiadateľ predstavuje pre spoločnosť, trvanie jeho predchádzajúceho oprávneného pobytu a väzby, ktoré má vytvorené na danú krajinu, a to na základe spoločného posúdenia všetkých týchto prvkov?
3.
Má sa článok 6 ods. 1 smernice [2003/109] vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodu verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu podľa článku 4 bez toho, aby stanovovala kritériá posúdenia uvedené v článku 6 ods. 1 a článku 17 smernice [2003/109]?
4.
Má sa článok 6 ods. 1 a článok 17 smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora o vertikálnom zostupnom účinku smerníc je vnútroštátny súd oprávnený a môže priamo uplatňovať ustanovenia článku 6 ods. 1 a článku 17 [tejto smernice] na účely posúdenia existencie záznamov v registri trestov s ohľadom na ich závažnosť, dĺžku trvania trestu a nebezpečenstvo, ktoré predstavuje žiadateľ?
5.
Má sa právo Únie, konkrétne právo na priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ako aj zásady jasnosti, transparentnosti a zrozumiteľnosti, vykladať v tom zmysle, že bráni výkladu článkov 147 až 149 [vykonávacieho nariadenia k organickému zákonu 4/2000] a článku 32 [organického zákona] 4/2000 zo strany španielskych súdov, podľa ktorého dôvody verejného poriadku a bezpečnosti štátu môžu byť dôvodom na odmietnutie priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom napriek tomu, že tieto predpisy jasne a prehľadne nestanovujú, aké sú dôvody odmietnutia?
6.
Je v súlade so zásadou potrebného účinku smernice 2003/109, a najmä s jej článkom 6 ods. 1, vnútroštátna právna úprava a jej výklad zo strany súdov, ktorá [má za následok] sťaženie priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom a uľahčenie priznania postavenia osoby s prechodným pobytom?“
Vec C‑592/19
Pán SI je štátny príslušník tretej krajiny. Je držiteľom povolenia na prechodný pobyt v Španielsku, kde vykonáva zamestnanie na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú a je registrovaný v systéme sociálneho zabezpečenia.
Rozsudkom Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Trestný súd č. 18 Barcelona, Španielsko) zo 17. októbra 2016 bol SI ako páchateľ trestného činu falšovania a pozmeňovania verejnej listiny odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní jedenástich mesiacov s podmienečným odkladom výkonu trestu na dva roky počnúc dňom 17. októbra 2016 za skutky spáchané 30. novembra 2011.
SI podal na zastúpení vlády v Barcelone žiadosť o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím zastúpenia vlády v Barcelone z 30. októbra 2017 najmä z dôvodu, že SI mal záznam v registri trestov. SI toto rozhodnutie napadol opravným prostriedkom v správnom konaní, ktorý bol takisto zamietnutý, a to rozhodnutím z 13. marca 2018.
SI následne podal proti rozhodnutiu z 13. marca 2018 žalobu na vnútroštátnom súde v spore vo veci C‑592/19.
Tento súd v podstate zopakoval skutočnosti, ktoré už uviedol vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 a ktoré sú zhrnuté v bodoch 19 a 20 tohto rozsudku. Uvádza, že ak by mal uplatniť španielsku právnu úpravu, ako je vyložená v rozsudku Tribunal Supremo (Najvyšší súd) uvedenom v bode 20 aktuálneho rozsudku, nemohol by vykonať posúdenie osobnej situácie a integrácie SI v Španielsku, stavu výkonu trestu, ktorý mu bol uložený rozsudkom Juzgado de lo Penal n
o
18 de Barcelona (Trestný súd č. 18 Barcelona) uvedeným v bode 26 aktuálneho rozsudku, spáchaného trestného činu, ako ani iných okolností z dôvodu, že existuje záznam v registri trestov, pri ktorom odsúdenie nebolo zahladené. Tento súd má však pochybnosti, pokiaľ ide o súlad takéhoto prístupu s právom Únie a najmä so smernicou 2003/109.
Za týchto okolností Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
5 de Barcelona (Provinčný správny súd č. 5 Barcelona, Španielsko) ako vnútroštátny súd vo veci C‑592/19 takisto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 4 a článok 6 ods. 1 smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že záznam v registri trestov akejkoľvek povahy je dostatočným dôvodom na odmietnutie priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom, a to bez potreby zohľadniť dĺžku trvania pobytu a existenciu väzieb na krajinu pobytu?“
O prejudiciálnych otázkach
Na úvod, keďže vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 spomenul vo svojej prvej, tretej a štvrtej otázke článok 17 smernice 2003/109, je potrebné spresniť, že tento článok, ktorý je súčasťou kapitoly III tejto smernice, nazvanej „Pobyt v ďalších členských štátoch“, sa vzťahuje na situáciu štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý získal postavenie osoby s dlhodobým pobytom v prvom členskom štáte a zamýšľa sa zdržiavať v druhom členskom štáte.
Uvedený článok je preto irelevantný v situácii, o akú ide v sporoch vo veciach samých, v rámci ktorých ide o to, že členský štát odmietol priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý mal na jeho vlastnom území oprávnený a nepretržitý pobyt počas piatich rokov bezprostredne pred podaním svojej žiadosti.
Po tomto spresnení treba konštatovať, že vnútroštátne súdy sa svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýtajú, či sa má článok 6 ods. 1 smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ako ju vykladajú niektoré zo súdov tohto členského štátu, ktorá stanovuje, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny možno odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom v tomto členskom štáte už zo samotného dôvodu, že má záznam v registri trestov, a to bez konkrétneho posúdenia jeho situácie, najmä pokiaľ ide o druh trestného činu spáchaného týmto štátnym príslušníkom, nebezpečenstvo, ktoré tento príslušník prípadne predstavuje pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu, dĺžku trvania jeho pobytu na území uvedeného členského štátu a existenciu jeho väzieb na tento štát.
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek smernice 2003/109 stanovuje možnosť a nie povinnosť, členských štátov odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodov verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musia byť pritom ustanovenia smernice vykonané s nespochybniteľne záväzným účinkom, špecificky, presne a jasne, aby sa tak vyhovelo požiadavke právnej istoty (rozsudok z 11. septembra 2014, Komisia/Portugalsko,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že s cieľom správne vykonať ustanovenie článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2003/109 musí členský štát vo svojom vnútroštátnom práve stanoviť možnosť odmietnutia priznať štátnemu príslušníkovi tretej krajiny postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodov verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu, a to špecificky, presne a jasne, spôsobom vyhovujúcim požiadavke právnej istoty.
Prináleží preto vnútroštátnym súdom, ktoré majú ako jediné právomoc vykladať vnútroštátne právo v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
, ako aj z 21. novembra 2018, De Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
, bod
), aby overili, či španielske právo obsahuje ustanovenie, ktoré má vlastnosti uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
Pokiaľ ide o otázku, či takéto ustanovenie môže stanoviť, že samotná existencia záznamu dotknutej osoby v registri trestov postačuje na to, aby jej bolo z dôvodov verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu odmietnuté priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, zo samotného znenia článku 6 ods. 1 druhého pododseku smernice 2003/109 vyplýva, že takéto odmietnutie vyžaduje zohľadnenie a zváženie určitých faktorov, a to na jednej strane závažnosti alebo druhu trestného činu spáchaného dotknutou osobou a nebezpečenstva, ktoré táto osoba predstavuje pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu, a na druhej strane dĺžky pobytu v hostiteľskom členskom štáte, ako aj jej eventuálne väzby na tento členský štát.
Zohľadnenie všetkých týchto skutočností si vyžaduje konkrétne posúdenie každého jednotlivého prípadu, čo vylučuje, aby odmietnutie priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom bolo voči dotknutej osobe možné uskutočniť už zo samotného dôvodu, že má záznam v registri trestov bez ohľadu na jeho povahu.
Takýto výklad článku 6 ods. 1 smernice 2003/109 je podporený ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej opatrenia odôvodnené verejným poriadkom alebo verejnou bezpečnosťou možno prijať len vtedy, ak je na základe posúdenia každého individuálneho prípadu zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov zjavné, že konkrétne správanie dotknutej osoby v súčasnosti predstavuje skutočné a dostatočne závažné nebezpečenstvo pre základný záujem spoločnosti [rozsudok z 2. mája 2018, K. a H. F. (Právo pobytu a tvrdenia o vojnových zločinoch),
C‑331/16 a C‑366/16
,
EU:C:2018:296
, bod
, ako aj citovaná judikatúra].
Pokiaľ ide o článok 12 ods. 3 smernice 2003/109, ktorého znenie je veľmi podobné zneniu článku 6 ods. 1 druhého pododseku tejto smernice, bolo v tomto smere rozhodnuté, že rozhodnutie o vyhostení nemožno prijať voči štátnemu príslušníkovi tretieho štátu s dlhodobým pobytom len z dôvodu, že bol odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní viac ako jedného roka (rozsudok zo 7. decembra 2017, López Pastuzano,
C‑636/16
,
EU:C:2017:949
, bod
).
Z toho vyplýva, že príslušné orgány členského štátu sa nemôžu automaticky domnievať, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny sa musí odmietnuť priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom z dôvodov verejného poriadku podľa článku 6 ods. 1 smernice 2003/109 len na základe toho, že bol v trestnom konaní odsúdený za nejaký trestný čin [pozri analogicky rozsudok z 12. decembra 2019, G. S. a V. G. (Hrozba pre verejný poriadok),
C‑381/18 a C‑382/18
,
EU:C:2019:1072
, bod
].
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné na položené prejudiciálne otázky odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 smernice 2003/109 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ako ju vykladá časť súdov tohto členského štátu, ktorá stanovuje, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny možno odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom v tomto členskom štáte už zo samotného dôvodu, že má záznam v registri trestov, a to bez konkrétneho posúdenia jeho situácie, najmä pokiaľ ide o druh trestného činu spáchaného týmto štátnym príslušníkom, nebezpečenstvo, ktoré tento príslušník prípadne predstavuje pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu, dĺžku jeho pobytu na území uvedeného členského štátu a existenciu jeho väzieb na tento štát.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 6 ods. 1 smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ako ju vykladá časť súdov tohto členského štátu, ktorá stanovuje, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny možno odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom v tomto členskom štáte už zo samotného dôvodu, že má záznam v registri trestov, a to bez konkrétneho posúdenia jeho situácie, najmä pokiaľ ide o druh trestného činu spáchaného týmto štátnym príslušníkom, nebezpečenstvo, ktoré tento príslušník prípadne predstavuje pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu, dĺžku jeho pobytu na území uvedeného členského štátu a existenciu jeho väzieb na tento štát.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.