CELEX: 62015TJ0264
Dostop do dokumentov
Uredba (ES) št. 1049/2001
Dokumenti v zvezi s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti
Dokumenti, ki jih pripravi država članica
Prošnja za dostop do dokumentov, ki je naslovljena na državo članico
Prenos prošnje za dostop na Komisijo
Zavrnitev dostopa
Pristojnost Komisije
Dokument, ki izvira iz institucije
Člen 5 Uredbe (ES) št. 1049/2001

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Gameart sp. z o.o., je podjetje, ki deluje v razvedrilnem sektorju in ki je bilo ustanovljeno na Poljskem.
Tožeča stranka je 10. novembra 2014 na podlagi polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (poljski predpisi, ki se nanašajo na informacije javnega značaja) na poljsko ministrstvo za zunanje zadeve (v nadaljevanju: MAE) vložila prošnjo za dostop do dokumentov, ki se nanašajo na postopke, ki jih je Evropska komisija vodila v zvezi s kršitvijo prava Evropske unije, ki izhaja iz poljskega zakona z dne 19. novembra 2009 o igrah na srečo.
Po eni strani je tožeča stranka zlasti prosila za dostop do kopij dopisov, ki jih je Komisija naslovila na Republiko Poljsko v okviru teh postopkov. Po drugi strani je prosila za dostop do kopij dopisov, ki so v posesti MAE in ki jih je Republika Poljska naslovila na Komisijo glede teh istih postopkov (v nadaljevanju: sporni dokumenti).
MAE je 18. novembra 2014 po elektronski pošti posredovalo prošnjo tožeče stranke na Komisijo v skladu s členom 5, drugi odstavek, Uredbe (ES) št. 1049/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, zvezek 145, str. 43).
MAE je 19. novembra 2014 tožečo stranko obvestilo, da se njena prošnja nanaša na dokumente institucij Unije, da se zanjo uporabljajo določbe Uredbe št. 1049/2001 in da jo je zato v skladu s členom 5, drugi odstavek, te uredbe posredovalo Komisiji, da jo preuči.
Komisija je 15. decembra 2014 dostop do zahtevanih dokumentov zavrnila, pri čemer se je oprla na izjemo, ki je določena v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na zaščito namena inšpekcij, preiskav in revizij, ter na dejstvo, da je postopek glede kršitve prava Unije s strani Republike Poljske še vedno v teku.
Tožeča stranka je 2. januarja 2015 na Komisijo naslovila potrdilno prošnjo za dostop do dokumentov v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1049/2001. Zlasti je v njej navedla, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje odločitve glede prošnje za dostop do spornih dokumentov, ki ne spadajo na področje uporabe Uredbe št. 1049/2001. Zlasti je zatrjevala, da se člen 5, drugi odstavek, te uredbe za te dokumente ne bi smel uporabiti, ker je ta določba zadevala izključno dokumente, ki izvirajo iz institucij Unije.
Komisija je s sklepom z dne 18. februarja 2015 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) zavrnila potrdilno prošnjo in zlasti zavrnila dostop do spornih dokumentov, pri čemer se je ponovno oprla na izjemo, ki je določena v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, in na dejstvo, da je postopek glede kršitve prava Unije s strani Republike Poljske še vedno v teku.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 8. maja 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Republika Poljska, Svet Evropske unije in Evropski parlament so 8., 11. in 18. septembra 2015 vložili predloge za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom Komisije.
Predsednik petega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 19. oktobra 2015 te intervencije dovolil.
Po spremembi sestave senatov je bil sodnik poročevalec razporejen v četrti senat, zato je bila ta zadeva dodeljena temu senatu.
Tožeča stranka predlaga Splošnemu sodišču, naj:
—
izpodbijani sklep razglasi za ničen v delu, v katerem je z njim potrjena zavrnitev dostopa do spornih dokumentov;
—
podredno, ugotovi, da v skladu s členom 277 PDEU člen 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1049/2001 v tej zadevi ne more biti uporabljen;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija, ki jo podpirajo Republika Poljska, Svet in Parlament, Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Pravni interes
Komisija – ne da bi formalno podala ugovor nedopustnosti – navaja, da je mogoče, da tožeča stranka nima pravnega interesa.
V zvezi s tem navaja, da tožeča stranka ne prereka izpodbijanega sklepa v delu, v katerem je z njim zavrnjen dostop do spornih dokumentov, ampak zgolj izpodbija njeno pristojnost za sprejetje tega sklepa. Zavrnitev dostopa naj torej ne bi sama po sebi pomenila neugodnega akta za tožečo stranko in ničnost izpodbijanega sklepa naj nanjo ne bi vplivala. Komisija meni, da če bi Splošno sodišče menilo, da ni bila pristojna za preučitev celovite prošnje, ki so ji jo posredovali poljski organi, to ne bi spremenilo pravnega položaja tožeče stranke, saj ji razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa ne bi omogočila dostopa do spornih dokumentov in ne bi zavezovala poljskih organov, da bi te dokumente razkrili.
Tožeča stranka odgovarja, da je bil s stališča poljskih organov postopek, ki je bil začet na podlagi vložitve njene prošnje pri teh organih, v skladu s poljsko zakonodajo končan s sprejetjem izpodbijanega sklepa. Zato naj bi ji ta sklep preprečeval dostop do spornih dokumentov. Poleg tega dodaja, da če njena prošnja ne bi bila posredovana Komisiji v skladu s členom 5 Uredbe št. 1049/2001, bi jo moralo MAE preučiti na osnovi poljske zakonodaje glede dostopa do informacij javnega značaja in ji odobriti dostop do spornih dokumentov, ker poljski zakon ne določa možnosti zavrnitve razkritja informacij javnega značaja z razlogom, da je postopek pred institucijami Unije v teku.
Opozoriti je treba, da je Komisija s sprejetjem izpodbijanega sklepa menila, da je pristojna, da se izreče glede prošnje za dostop do spornih dokumentov v skladu s členom 5 Uredbe št. 1049/2001.
Če bi moral biti izpodbijani sklep razglašen za delno ničen, ker Komisija ni bila pristojna za sprejetje tega sklepa, kot to zatrjuje tožeča stranka, zadnja zaradi tega zagotovo ne bi imela dostopa do spornih dokumentov. Vendar to ne pomeni, da tožeča stranka nima pravnega interesa, da predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
Prvič, v skladu z ustaljeno sodno prakso ima tožeča stranka pravni interes, da predlaga razglasitev ničnosti akta institucije zato, da bi tako preprečila ponovitev domnevne nezakonitosti iz zadevnega akta v prihodnosti. Tak pravni interes izhaja iz člena 266(1) PDEU, v skladu s katerim mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča. Vendar pa takšen pravni interes obstaja le, če lahko domnevna nezakonitost v prihodnje nastane neodvisno od okoliščin zadeve, v kateri je tožnik vložil tožbo (glej v tem smislu sodbi z dne 7. junija 2007, Wunenburger proti Komisiji,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, točke od 50 do 52, in z dne 9. septembra 2011, LPN proti Komisiji,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, točka
).
V tej zadevi je tako. Po eni strani domnevna nezakonitost po mnenju tožeče stranke temelji na razlagi člena 5 Uredbe št. 1049/2001, za katero je verjetno, da jo bo Komisija uporabila pri preučitvi nove prošnje. Po drugi strani bo tožeča stranka lahko v prihodnje vložila podobne prošnje za dostop, k čemur jo Komisija v svojih aktih pravzaprav tudi poziva. Zato obstaja tveganje, ki je dovolj konkretno in ki je neodvisno od okoliščin te zadeve, da bo v prihodnosti v podobnih primerih tožeča stranka izpostavljena enaki domnevni nezakonitosti.
Glede zadnjega je namreč pomembno ugotoviti, da je Komisija pred Splošnim sodiščem navedla, da bi se tožeča stranka lahko neodvisno od izpodbijanega sklepa znova obrnila na poljske organe, da bi od njih zahtevala dostop do spornih dokumentov. Vendar pa je – kot pravilno trdi tožeča stranka – treba ugotoviti, da tudi če bi bilo mogoče vložiti novo prošnjo za dostop do teh dokumentov, ne bi nič preprečevalo poljskim organom, če razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa ne bi bilo, da to novo prošnjo posredujejo Komisiji v skladu s členom 5 Uredbe št. 1049/2001, in Komisiji, da jo znova zavrne iz enakih razlogov, kot so ti iz izpodbijanega sklepa.
Drugič, izpodbijani sklep je edini sklep, ki je bil tožeči stranki vročen do tega trenutka, in z njim se posega v njen položaj, ker ji ne omogoča zahtevanega dostopa in ker je bil z njim končan postopek pred poljskimi organi, kot to Republika Poljska v bistvu tudi prizna v svoji intervencijski vlogi. Na obravnavi je Republika Poljska kot odgovor na vprašanje Splošnega sodišča navedla, da bi razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa privedla nacionalni organ do tega, da bi ponovno začel postopek in bi preučil prošnjo tožeče stranke z vidika nacionalne zakonodaje.
Iz navedenega izhaja, da tožeča stranka ima pravni interes, da doseže delno razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
Vsebinska obravnava
Tožeča stranka v podporo svoji tožbi v vlogi navaja štiri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se nanaša na nepristojnost Komisije glede člena 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1049/2001. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 4(4) in (5) Uredbe št. 1049/2001, ker je bil izpodbijani sklep sprejet brez posvetovanja z državo, iz katere sporni dokumenti izvirajo, in kljub dejstvu, da ta ni nasprotovala razkritju. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 296 PDEU zaradi pomanjkanja ustrezne obrazložitve izpodbijanega sklepa, četrti, podredni tožbeni razlog pa se nanaša na neveljavnost člena 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1049/2001 na podlagi člena 277 PDEU. Poleg tega tožeča stranka v repliki navaja peti tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do dobrega upravljanja in člena 6(2) Uredbe št. 1049/2001.
Prvi tožbeni razlog ima dva dela.
V prvem delu prvega tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da se člen 5 Uredbe št. 1049/2001 ne uporablja za sporne dokumente, ker ta določba zadeva izključno dokumente, ki jih izdajajo institucije Unije. Glede tega naj ne bi bilo upoštevno, da je tudi Komisija razpolagala s temi dokumenti v smislu člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001, ker nanjo ni naslovila prošnje za dostop. Tožeča stranka meni, da samo posredovanje prošnje za dostop do dokumentov na Komisijo s strani države članice v skladu s členom 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1049/2001, Komisiji ne podeljuje pristojnosti, če se prošnja ne nanaša na dokumente, ki jih je ta izdala.
Komisija, Republika Poljska in Svet utemeljenost tega dela izpodbijajo.
Prvič, Komisija priznava, da ji MAE na podlagi člena 5 Uredbe št. 1049/2001 ni bilo dolžno predložiti prošnje za dostop do spornih dokumentov in da bi lahko na podlagi nacionalne zakonodaje samostojno odločilo, ali bi bili ti dokumenti lahko predloženi tožeči stranki. Poudarja namreč, da člen 5 Uredbe št. 1049/2001 omejuje obveznost države članice, na katero je naslovljena prošnja za dostop do dokumentov v njeni lasti, da se posvetuje z institucijo Unije ali da nanjo naslovi prošnjo, samo na primer, v katerem dokumenti izhajajo iz te institucije. Vendar ker je po eni strani prošnja za dostop do dokumentov zadevala tako dokumente, ki izvirajo iz te institucije, kot tudi sporne dokumente in ker ji je, po drugi strani, MAE posredovalo celotno prošnjo, je ta odločila, da bo odgovorila na celotno prošnjo.
Drugič, Komisija meni, da ni najmanjšega dvoma glede dejstva, da sporni dokumenti predstavljajo „dokumente institucij, […] [ki] so v njihovi lasti“ v smislu določb člena 2(3) v povezavi s členom 3(a) Uredbe št. 1049/2001. Vendar je jasno izhajalo iz uvodne izjave 10 in člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001 ter iz ustaljene sodne prakse, da „vsi dokumenti, ki so v lasti institucij, spadajo na področje uporabe te uredbe, vključno s tistimi, ki izvirajo iz držav članic, tako da določbe te uredbe načeloma urejajo dostop do takih dokumentov, zlasti določbe o vsebinskih izjemah pravice dostopa“ (sodba z dne 18. decembra 2007, Švedska proti Komisiji,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, točka
). Komisija poudarja, da so te določbe in ta sodna praksa tiste, ki jih običajno navaja, kadar v celoti zavrne prošnje tretjih oseb, ki zahtevajo dostop do dokumentov, ki jih je država članica ali pa Komisija izdala v okviru postopka zaradi kršitve. Ugotavlja, da je torej razpolagala s pravnim temeljem, ki ji je omogočal sprejetje izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na sporne dokumente.
Opozoriti je treba, da člen 2, od (1) do (4), Uredbe št. 1049/2001 določa:
„1.   Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo pravico do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.
[…]
3.   Ta uredba se uporablja za vse dokumente institucij, to je za dokumente, ki jih institucije pripravijo ali prejmejo in so v njihovi lasti, na vseh področjih delovanja Evropske unije.
4.   Brez poseganja v člena 4 in 9 so dokumenti dostopni javnosti na pisno prošnjo ali neposredno v elektronski obliki ali prek registra […].“
Člen 5 Uredbe št. 1049/2001 določa:
„Kadar država članica prejme zahtevo za dokument, ki je v njeni lasti, izvira pa iz institucije, razen če je že jasno, ali naj se dokument razkrije ali ne, se država članica posvetuje z institucijo, da bi sprejela odločitev, ki ne ogroža doseganja ciljev te uredbe.
Država članica lahko namesto tega naslovi zahtevo na institucijo.“
Kot izhaja zlasti iz člena 6(1) iste uredbe, se „[p]rošnje za dostop do dokumenta […] dajo v kakršni koli pisni obliki […] in dovolj natančno, da lahko institucija ugotovi, za kateri dokument gre[; p]rosilec ni dolžan navesti razlogov za prošnjo.“
Glede domnevne pristojnosti Komisije na podlagi člena 5 Uredbe št. 1049/2001 je treba ugotoviti, da ta določba vzpostavlja usklajevalni mehanizem med institucijami Unije in državami članicami, kadar je na zadnje naslovljena prošnja za dostop do dokumentov v njihovi lasti, ki izvirajo iz ene od institucij.
Razen v primerih, ki so natančno opredeljeni s to določbo, in kadar to izhaja iz zahtev obveznosti lojalnega sodelovanja, določene s členom 4(3) PEU, se prošnje za dostop do dokumentov, ki so v lasti nacionalnih organov, tudi kadar taki dokumenti izvirajo iz institucij Unije, obravnavajo po nacionalnih pravilih, ki veljajo za te organe, ne da bi ta pravila nadomestile določbe Uredbe št. 1049/2001 (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2007, Švedska proti Komisiji,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, točka
).
Vendar je treba opozoriti, da člen 5 Uredbe št. 1049/2001 ne določa možnosti posredovanja prošnje za dostop do dokumentov, ki izvirajo iz ene od držav članic, na Komisijo. Iz besedila te določbe namreč izrecno izhaja, da se njeno materialno področje uporabe omejuje na dokumente, ki izvirajo iz institucij Unije.
Zaključiti je treba torej, da Komisija ni bila pristojna, da se izreče glede prošnje za dostop do spornih dokumentov, ki jih je posredovalo MAE na podlagi člena 5 Uredbe št. 1049/2001.
Tega zaključka ne morejo omajati trditve Komisije niti trditve intervenientov.
Prvič, Republika Poljska zatrjuje, da pristojnost Komisije za preučitev prošnje za dostop do spornih dokumentov izhaja iz smisla člena 5 Uredbe št. 1049/2001.
Namreč, kot zatrjuje Republika Poljska, so izmenjani dokumenti v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti „mešani“ akti, ker je vsebina dokumentov, ki jih je pripravila Komisija med tem postopkom, tesno vezana na vsebino dokumentov, ki jih je pripravila zadevna država članica, in posledično, ker razkritje vsebine prvih sočasno povzroči tudi razkritje vsebine drugih in obratno. Kot zatrjuje Republika Poljska, so lahko dokumenti, pripravljeni v tem okviru s strani ene države članice, torej opredeljeni kot dokumenti, ki izvirajo iz Komisije, v smislu člena 5 Uredbe št. 1049/2001.
Poleg tega Republika Poljska navaja, da tako iz člena 3(a) Uredbe št. 1049/2001 kot tudi iz sodne prakse izhaja, da pojem „dokument“ v bistvu ne pomeni vsebine, temveč informacije, ki so v njem vsebovane.
V zvezi s tem je dovolj, da se poudari, da razlaga člena 5 Uredbe št. 1049/2001, ki jo je predlagala Republika Poljska in ki nima nobenega temelja v Uredbi št. 1049/2001, ni skladna z besedilom te določbe (glej točko 36 spodaj). Te razlage torej ni mogoče sprejeti.
Drugič, Republika Poljska in Svet zatrjujeta, da je bila Komisija pristojna za odločanje o prošnji za dostop do spornih dokumentov na podlagi načela lojalnega sodelovanja.
Vendar pa to načelo, opredeljeno v uvodni izjavi 15 Uredbe št. 1049/2001 kot načelo, ki ureja odnose med institucijami in državami članicami, samo ne more vzpostaviti pristojnosti Komisije za preučitev prošnje za dostop, kakršna je ta v tej zadevi, brez kakršne koli pravne podlage, določene z Uredbo št. 1049/2001.
Zato je treba dodati, da je nekaj trditev, ki jih je navedla sama Komisija, v nasprotju z navedeno utemeljitvijo.
Komisija namreč trdi, da bi se MAE lahko ob upoštevanju nacionalne zakonodaje samostojno odločilo, ali so bili dokumenti, ki so jih poljski organi naslovili na Komisijo v okviru postopka kršitve, lahko posredovani tožeči stranki.
Komisija poleg tega navaja, da izpodbijani sklep ne preprečuje poljskim organom, da sprejmejo enako stališče, kot je njeno. V zvezi s tem pravilno navaja, da se sodna praksa Sodišča glede vlog, ki so predložene sodiščem Unije, iz katerih izhaja, da razen v izjemnih primerih, v katerih bi razkritje dokumentov lahko ogrozilo dobro delovanje sodnega organa, nobeno pravilo ali določba ne dovoljuje ali prepoveduje strankam postopka, da razkrijejo svoje lastne vloge tretjim (sodba z dne 12. septembra 2007, API proti Komisiji,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
, točka
, in sklep z dne 3. aprila 2000, Nemčija proti Komisiji,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
, točka
), uporablja za akte, ki so izdani v okviru določenega upravnega postopka, kot je ta v obravnavani zadevi.
Tretjič, treba je zavrniti trditev Komisije in intervenientk, v skladu s katerimi je bila Komisija pristojna za preučitev prošnje za dostop do dokumentov, ki izvirajo iz Republike Poljske, če so bili ti dokumenti v lasti Komisije v smislu člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da tožeča stranka ne izpodbija pristojnosti Komisije za preučitev prošenj za dostop do dokumentov, ki izvirajo iz poljskih organov in so v lasti Komisije, če bi bile te prošnje neposredno naslovljene na Komisijo. Jasno je, da so takšni dokumenti v lasti institucij Unije v smislu člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001. Tožeča stranka ne prereka niti dejstva, da načeloma Komisija lahko zavrne dostop do takšnih dokumentov, če se nanašajo na postopek zaradi kršitve, ki je v teku.
Vendar pa je treba ugotoviti – tako kot tožeča stranka ter v nasprotju s trditvami Komisije in intervenientk – da dejstvo, da so takšni dokumenti v lasti institucij Unije v smislu člena 2(3) Uredbe št. 1049/2001, ne bi smelo na Komisijo prenesti pooblastila, da se izreče – po uradni dolžnosti ali v vseh okoliščinah – glede določene prošnje za dostop do teh dokumentov in po potrebi tudi zavrne dostop.
Kot pravilno navaja tožeča stranka, je za to, da bi bila Komisija pristojna za sprejetje sklepa, s katerim odobri ali zavrne dostop do določenega dokumenta, ki ga poseduje, potrebno tudi, da prejme prošnjo za dostop do tega dokumenta, veljavno oddano v skladu s pogoji iz členov 2(4) in 6 Uredbe št. 1049/2001 s strani fizičnih ali pravnih oseb iz člena 2(1) in (2) te uredbe ali veljavno posredovano s strani ene od držav članic v skladu s pogoji, navedenimi v členu 5 te uredbe. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da na Komisijo takšne prošnje ni veljavno naslovila niti tožeča stranka niti Republika Poljska.
Zato je treba ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar menijo zlasti Komisija, Svet oziroma Republika Poljska, člen 2(3) Uredbe št. 1049/2001 glede na okoliščine v tem primeru ne bi smel biti pravna podlaga za sklep, s katerim se zavrne dostop do spornih dokumentov.
Četrtič, treba je zavrniti trditev, da je posredovanje MAE Komisijo zavezovalo. Ugotoviti je treba, da ni nikakršnega pravnega temelja, ki bi omogočil oceniti, da bi Komisija bila vezana na odločitev ene od držav članic, da ji posreduje prošnjo za dostop do dokumentov, ki ne izvirajo iz nje, na podlagi člena 5 Uredbe št. 1049/2001, če pogoji uporabe tega člena niso bili izpolnjeni. Kot to tudi pravilno poudarja tožeča stranka, čeprav je lahko dejansko ocenjeno, da je odločitev ene države članice, da posreduje prošnjo za dostop do dokumentov, ki jo je prejela, zavezujoča v tem, da Komisija ne more šteti, da ne obstaja, ni mogoče šteti, da takšno posredovanje samo po sebi Komisijo pooblašča, da sprejme sklep glede utemeljenosti, s katerim zavrne oziroma odobri dostop do zaprošenih dokumentov.
Glede na predhodno navedeno je treba zaključiti, da je Komisija, ki ni bila pristojna, da se izreče glede prošnje za dostop do spornih dokumentov, kršila člen 5 Uredbe št. 1049/2001.
Treba je torej ugoditi prvemu delu prvega tožbenega razloga in zato razglasiti delno ničnost izpodbijanega sklepa, ne da bi bilo treba preučiti druge dele in tožbene razloge, ki jih je navedla tožeča stranka.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker Komisija ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov. Nazadnje, v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Iz tega izhaja, da Republika Poljska, Svet in Parlament nosijo svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:

1.
Sklep Evropske komisije z dne 18. februarja 2015 se razglasi za ničen v delu, v katerem je Komisija z njim zavrnila prošnjo za dostop do dokumentov, ki jih je pripravila Republika Poljska, ki ji jo je zadnja posredovala na podlagi člena 5, drugi odstavek, Uredbe (ES) št. 1049/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije.

2.
Komisiji se naloži plačilo stroškov.

3.
Republika Poljska, Svet Evropske unije in Evropski parlament nosijo svoje stroške.

H. Kanninen
J. Schwarcz
C. Iliopoulos
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. aprila 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.