CELEX: 62018CJ0682
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Intelektinė nuosavybė
Autorių teisės ir gretutinės teisės
Dalijimosi vaizdo įrašais ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos padarymas viešai prieinamos ir valdymas
Valdytojo atsakomybė už jo platformos naudotojų padarytus intelektinės nuosavybės teisių pažeidimus
Direktyva 2001/29/EB
3 straipsnis ir 8 straipsnio 3 dalis
Sąvoka „viešas paskelbimas“
Direktyva 2000/31/EB
14 ir 15 straipsniai
Pasinaudojimo atleidimu nuo atsakomybės sąlygos
Nežinojimas apie konkrečius pažeidimus
Pranešimas apie tokius pažeidimus, kaip sąlyga priimti teismo draudimą

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (
OL L 167, 2001, p. 10
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 17 sk., 1 t., p. 230; toliau – Autorių teisių direktyva) 3 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio 3 dalies, 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (
OL L 178, 2000, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) 14 straipsnio 1 dalies ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (
OL L 157, 2004, p. 45
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32; toliau – Teisių gynimo direktyva) 11 straipsnio pirmo sakinio ir 13 straipsnio išaiškinimo.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant Frank Peterson ginčą su
Google LLC
ir
YouTube LLC
(byla C‑682/18) bei
Elsevier Inc
. ginčą su
Cyando AG
(byla C‑683/18) dėl kelių F. Peterson ir
Elsevier
turimų intelektinės nuosavybės teisių pažeidimų, kuriuos padarė atitinkamai
YouTube
eksploatuojamos vaizdo įrašų dalijimosi platformos ir
Cyando
eksploatuojamos failų prieglobos ir dalijimosi platformos naudotojai.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
1996 m. gruodžio 20 d. Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) Ženevoje priėmė PINO autorių teisių sutartį (toliau – ATS). Ši sutartis Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (
OL L 89, 2000, p. 6
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208) ir Europos Sąjungai įsigaliojo 2010 m. kovo 14 d. (
OL L 32, 2010, p. 1
).
ATS sutarties 8 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti“ nustatyta:
„Nepažeidžiant [1886 m. rugsėjo 9 d. Berne pasirašytos] Berno konvencijos [dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas) redakcijos su pakeitimais, padarytais 1979 m. rugsėjo 28 d.] 11 straipsnio 1 dalies ii punkto, 11a straipsnio 1 dalies i ir ii punktų, 11b straipsnio 1 dalies ii punkto, 14 straipsnio 1 dalies ii punkto ir 14a straipsnio 1 dalies nuostatų, literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti bet kokiu būdu viešai paskelbti savo kūrinius, paskelbiant juos laidais ar bevielio ryšio priemonėmis, įskaitant tų kūrinių padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“
1996 m. gruodžio 20 d. diplomatinėje konferencijoje buvo priimti ATS suderinti paaiškinimai.
Suderintas paaiškinimas dėl šios sutarties 8 straipsnio yra suformuluotas taip:
„Vien tik nuostata dėl fizinių priemonių, kurios leidžia kūriniui būti viešai prieinam[am] ar viešai paskelbiam[am], negali būti suvokiama kaip kūrinio paskelbimas pagal šią Sutartį arba Berno konvenciją. <…>“
Sąjungos teisė
Autorių teisių direktyva
Autorių teisių direktyvos 4, 5, 8–10, 16, 23, 27, 31 ir 59 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(4)
Suderinta teisinė autorių teisių ir gretutinių teisių sistema, padidindama teisinį aiškumą ir nustatydama aukštą intelektinės nuosavybės apsaugos lygį, skatins esmines investicijas į kūrybingumą ir novatoriškumą, įskaitant tinklų infrastruktūrą, ir savo ruožtu padės Europos pramonės augimui ir padidėjusiam konkurencingumui tiek turinio rengimo, tiek informacinių technologijų srityje, ir apskritai įvairiose pramonės ir kultūros srityse. Tai užtikrins užimtumą ir skatins kurti naujas darbo vietas.
(5)
Technologijų plėtra padaugino ir paįvairino kūrybos, gamybos ir naudojimo kryptis. Nors ir nereikia jokių naujų intelektinės nuosavybės apsaugos koncepcijų, galiojantys autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymai turėtų būti pakeisti ir papildyti, kad atitinkamai atspindėtų ekonomikos realybes, pavyzdžiui, naujas naudojimo formas.
<…>
(8)
Įvairūs socialiniai, visuomeniniai ir kultūriniai informacinės visuomenės aspektai reikalauja atsižvelgti į konkrečias produktų ir paslaugų turinio savybes.
(9)
Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių, vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės dalimi.
(10)
Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą; jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. <…> Tinkama teisinė intelektinės nuosavybės teisių apsauga yra būtina, kad būtų galima garantuoti galimybes gauti tokį atlyginimą ir patenkinamą investicijų grąžą.
<…>
(16)
<…> Ši direktyva turėtų būti įgyvendinta per panašų laikotarpį kaip ir Elektroninės komercijos direktyva, nes ta direktyva pateikia suderintą principų sistemą ir nuostatas, be kita ko, susijusias su svarbiomis šios direktyvos dalimis. Ši direktyva nepažeidžia tos direktyvos nuostatų dėl atsakomybės.
<…>
(23)
Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai, kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. <…>
<…>
(27)
Vien tik fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui savaime nereiškia viešo paskelbimo pagal šią direktyvą.
<…>
(31)
Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. Valstybių narių nustatytos ir šiuo metu egzistuojančios išimtys ir teisių apribojimai turi būti iš naujo įvertinti atsižvelgiant į naują elektroninę terpę. <…>
<…>
(59)
Ypač skaitmeninėje terpėje tretieji asmenys gali vis labiau naudoti tarpininkų paslaugas pažeidinėjimams. Daugeliu atvejų geriausia priversti tokius tarpininkus nutraukti tokią pažeidžiančią veiklą. Dėl to, nesumenkinant kitų esamų nuobaudų ir teisių gynimo būdų, teisių turėtojai turėtų turėti galimybę prašyti teismo uždraudimo tarpininkui, perduodančiam trečiojo asmens daromą saugomo kūrinio ar kito objekto pažeidimą tinkle. Tokia galimybė turėtų būti prieinama net tais atvejais, kai už tarpininko atliktus veiksmus pagal 5 straipsnį yra atleidžiama nuo atsakomybės. Tokių uždraudimų sąlygas ir aplinkybes turėtų nustatyti valstybių narių nacionalinė teisė.“
Šios direktyvos 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinam[ų] tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“
Šios direktyvos 8 straipsnyje „Nuobaudos ir teisių gynimo būdai“ numatyta:
„1.   Valstybės narės nustato atitinkamas nuobaudas ir teisių gynimo būdus, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos teisės ir pareigos, bei imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Šitaip nustatytos nuobaudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
2.   Kiekviena valstybė narė imasi priemonių, reikalingų užtikrinti, kad teisių turėtojai, kurių interesus paveikia jos teritorijoje atliekama pažeidžianti veikla, galėtų pareikšti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo ir (arba) prašyti teismo draudimo, prireikus teises pažeidžiančios medžiagos konfiskavimo, taip pat 6 straipsnio 2 dalyje nurodytų įtaisų, gaminių ar jų sudedamųjų dalių konfiskavimo.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad teisių turėtojai turėtų galimybes prašyti teismo draudimo tarpininkams, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi autorių teisėms ar gretutinėms teisėms pažeisti.“
Elektroninės komercijos direktyva
Elektroninės komercijos direktyvos 41–46, 48 ir 52 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(41)
Ši direktyva sukuria įvairių interesų pusiausvyrą ir nustato principus, kuriais gali būti grindžiami verslo susitarimai ir standartai.
(42)
Šioje direktyvoje nustatytos atsakomybės išimtys taikomos tik tada, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veikla apsiriboja eksploatavimo techniniu procesu ir prieigos prie ryšių tinklo, kuriuo perduodama arba kuriame laikinai saugoma trečiųjų šalių suteikta informacija, suteikimu tik tam, kad perdavimas būtų efektyvesnis; ši veikla yra tik techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio, o tai reiškia, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjas neturi žinių apie perduodamą arba saugomą informaciją ir negali jos kontroliuoti.
(43)
Paslaugos teikėjas gali pasinaudoti numatytomis „paprasto perdavimo kanalo“ ir „spartinimo“ išimtimis, kai jis niekaip neprisideda prie perduodamos informacijos; tam reikalinga sąlyga, be kita ko, kad paslaugos teikėjas perduodamos informacijos nekeistų; šis reikalavimas netaikomas techninio pobūdžio manipuliacijoms, kurios vyksta perdavimo metu, kadangi jos nekeičia perduodamosios informacijos vientisumo ir turinio.
(44)
Paslaugos teikėjas, kuris sąmoningai bendradarbiauja su vienu iš savo paslaugos gavėjų tam, kad galėtų atlikti neteisėtus veiksmus, peržengia „paprasto perdavimo kanalo“ arba „spartinimo“ veiklos ribas ir todėl negali pasinaudoti numatytomis atsakomybės už šią veiklą išimtimis.
(45)
Tarpinių paslaugų teikėjų atsakomybės apribojimai, nustatyti šioje direktyvoje, neturi įtakos galimybei taikyti įvairius draudimus; tokie draudimai konkrečiai gali būti teismų arba administracinių institucijų priimti sprendimai, kuriais reikalaujama nutraukti bet kokius pažeidimus arba užkirsti jiems kelią, įskaitant neteisėtos informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti atėmimą.
(46)
Norėdamas pasinaudoti atsakomybės apribojimu, informacinės visuomenės paslaugos, kurią sudaro informacijos saugojimas, teikėjas, gavęs faktinių žinių arba sužinojęs apie neteisėtą veiklą, privalo nedelsdamas imtis priemonių panaikinti tą informaciją arba atimti galimybę ja naudotis; informacija turi būti panaikinta arba galimybė ja naudotis turi būti atimta vadovaujantis saviraiškos laisvės principu ir šiam tikslui nacionaliniu lygiu nustatyta tvarka; ši direktyva valstybėms narėms palieka teisę nustatyti specifinius reikalavimus, kuriuos reikia nedelsiant patenkinti prieš panaikinant informaciją arba atimant galimybę ją pasiekti.
<…>
(48)
Ši direktyva iš valstybių narių neatima galimybės reikalauti, kad paslaugų teikėjai, internete pateikiantys paslaugos gavėjų perduotą informaciją, laikytųsi įsipareigojimų, kurių galima pagrįstai tikėtis ir kurie nurodyti nacionalinėje teisėje, su informacija elgtis rūpestingai, tam, kad būtų atskleista tam tikrų rūšių neteisėta veikla ir užkirstas jai kelias.
<…>
(52)
Efektyviai naudojantis vidaus rinkos laisvėmis būtina užtikrinti nukentėjusiesiems realią prieigą prie ginčų sprendimo priemonių; žala, kuri gali būti padaryta teikiant informacinės visuomenės paslaugas, pasižymi sparta ir geografiniu paplitimu; atsižvelgiant į šį specifinį pobūdį ir poreikį užtikrinti, kad nacionalinės valdžios institucijos nesukeltų pavojaus tarpusavio pasitikėjimui, kurį turėtų puoselėti tarpusavyje; šioje direktyvoje valstybės narės prašomos pasirūpinti, kad tam būtų imtasi atitinkamų teisminių priemonių; valstybės narės turėtų išnagrinėti poreikį suteikti prieigą prie teisminių procedūrų atitinkamomis elektroninėmis priemonėmis.“
Šios direktyvos 14 straipsnyje „Informacijos pateikimas internete“ nurodyta:
„1.   Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas [saugojimas] ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už informaciją, kurią saugo paslaugos gavėjo prašymu, tik tada, jei:
a)
teikėjas neturi faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu nežino apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija; arba
b)
teikėjas, gavęs tokių žinių arba apie tai sužinojęs, nedelsdamas panaikina šią informaciją arba atima galimybę ją pasiekti.
2.   Šio straipsnio 1 dalis netaikoma, kai paslaugos gavėjas veikia pagal teikėjo įgaliojimus arba jo kontroliuojamas.
3.   Šis straipsnis neturi įtakos teismo arba administracinės institucijos galimybei vadovaujantis valstybių narių teisinėmis sistemomis reikalauti, kad paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią, jis taip pat neturi įtakos valstybių narių galimybei nustatyti procedūras, reglamentuojančias informacijos panaikinimą arba galimybės ją pasiekti atėmimą.“
Šios direktyvos 15 straipsnio „Bendros stebėjimo prievolės nebuvimas“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant 12, 13 ir 14 straipsnių reglamentuojamas paslaugas stebėti informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis nelegalią veiklą.“
Elektroninės komercijos direktyvos 18 straipsnio „Teisminės priemonės“ 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad pagal nacionalinę teisę galimos teisminės priemonės dėl informacinės visuomenės paslaugų veiklos leistų greitai imtis priemonių, įskaitant laikinų, skirtų nutraukti bet kokį įtariamą pažeidimą ir užkirsti kelią tolesniam susijusių interesų pažeidimui.“
Teisių gynimo direktyva
Teisių gynimo direktyvos 17, 22 ir 23 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(17)
Šioje direktyvoje numatytos priemonės, procedūros ir gynimo būdai kiekvienu atveju turėtų būti nustatomi taip, kad būtų tinkamai atsižvelgta į konkretaus atvejo specifines ypatybes, įskaitant kiekvienos intelektinės nuosavybės teisės savybes ir atitinkamais atvejais tyčinį ar netyčinį pažeidimo pobūdį.
<…>
(22)
Taip pat labai svarbu numatyti laikinas priemones, kuriomis tuoj pat sustabdomas pažeidimas, nelaukiant sprendimo dėl nusikaltimo sudėties, tačiau paisant gynybos teisių, užtikrinant laikinųjų priemonių proporcingumą pagal bylos ypatybes ir pateikiant garantijas atsakovo išlaidoms ir patirtai žalai padengti nepateisinamo reikalavimo atveju. Tokios priemonės ypač pateisinamos, kai delsimas intelektinės nuosavybės teisės turėtojui padarytų esminę nepataisomą žalą.
(23)
Nepažeidžiant jokių kitų egzistuojančių priemonių, procedūrų ir gynimo būdų, teisių turėtojams turėtų būti suteikta galimybė prašyti teismą uždrausti tarpininkui teikti paslaugas tretiesiems asmenims, kurie šiomis paslaugomis naudojasi pažeisdami teisių turėtojo pramoninės nuosavybės teises. Tokio draudimo sąlygas ir procedūras turėtų nustatyti valstybių narių nacionaliniai teisės aktai. Autorių teisių ir gretutinių teisių pažeidimų srityje visapusiškas suderinimas yra numatytas [Autorių teisių direktyvoje]. Todėl ši direktyva nepažeidžia [Autorių teisių direktyvos] 8 straipsnio 3 dalies nuostatų.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Bendrasis įsipareigojimas“ numatyta:
„1.   Valstybės narės numato priemones, procedūras ir gynybos būdus, būtinus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių, kurioms taikoma ši direktyva, vykdymą [apsaugą]. Tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai turi būti sąžiningi, teisingi, neturi būti komplikuoti ar brangūs, ar sukelti nepagrįstą vėlavimą ar delsimą.
2.   Priemonės, procedūros ir gynybos būdai taip pat turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir numatytų apsaugos priemones nuo piktnaudžiavimo jomis.“
Šios direktyvos 11 straipsnyje „Draudimai“ nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad priimdamos teismo sprendimą dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo, teismo institucijos galėtų pažeidėjui taikyti draudimą tęsti pažeidimą. Jei tai yra numatyta nacionalinėje teisėje, už tokio draudimo nesilaikymą, jeigu reikalinga, skiriama pakartotinė nuobauda, siekiant priversti jo laikytis. Valstybės narės taip pat užtikrina, kad teisių turėtojai galėtų prašyti taikyti tokį draudimą, nepažeidžiant [Autorių teisių direktyvos] 8 straipsnio 3 dalies, tarpininkams, kurių paslaugas naudoja trečioji šalis, pažeisdama intelektinės nuosavybės teises.“
Teisių gynimo direktyvos 13 straipsnyje „Žala“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos teismo institucijos nukentėjusiojo asmens prašymu, reikalautų pažeidėjo, kuris žinodamas arba turėdamas pakankamą pagrindą žinoti, dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje, atlyginti teisių turėtojui žalą, kuri atitiktų faktiškai jo patirtus nuostolius dėl pažeidimo.
Nustatydamos nuostolių dydį, teismo institucijos:
a)
atsižvelgia į visus atitinkamus aspektus, tokius kaip neigiamos ekonominės pasekmės, įskaitant negautas pajamas, kurių neįgijo nukentėjusioji šalis, neteisėtai gautą pažeidėjo naudą ir atitinkamais atvejais kitus ne ekonominius veiksnius, tokius kaip dėl pažeidimo teisių turėtojo patirtą moralinę žalą;
arba
b)
kaip alternatyvą a punktui, jos gali atitinkamais atvejais nustatyti vienkartinę žalos atlyginimo sumą, remdamosi tokiais elementais kaip bent autorinis atlyginimas ar vienkartinis mokestis, kuris būtų sumokėtas, jei pažeidėjas būtų prašęs leidimo naudotis atitinkama intelektinės nuosavybės teise.
2.   Kai pažeidėjas dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje nežinodamas arba neturėdamas pagrindo žinoti, valstybės narės gali nustatyti, kad teismo institucijos galėtų reikalauti atiduoti pelną arba atlyginti žalą, ir tai galėtų būti iš anksto nustatyta.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C‑682/18
F. Peterson yra muzikos prodiuseris ir teigia, kad yra bendrovės
Nemo Studios
savininkas.
YouTube
eksploatuoja tokio paties pavadinimo interneto platformą, kurioje naudotojai gali nemokamai įkelti (
upload
) savo vaizdo įrašus ir padaryti juos viešai prieinamus kitiems interneto vartotojams.
Google
yra vienintelė
YouTube
akcininkė ir teisinė atstovė.
YouTube Inc
. ir
Google Germany GmbH
nebėra ginčo šalys.
1996 m. gegužės 20 d. bendrovė
Nemo Studio Frank Peterson
su atlikėja Sarah Brightman sudarė išimtinę pasaulinę atlikėjos sutartį dėl jos pasirodymų garso ir vaizdo įrašų naudojimo. 2005 m. prie šios sutarties buvo sudarytas papildomas susitarimas. 2000 m. rugsėjo 1 d. F. Peterson savo ir bendrovės
Nemo Studios
vardu sudarė licencinę sutartį su
Capitol Records Inc
. dėl
Capitol Records Inc
. išimtinio Sarah Brightman įrašų ir pasirodymų platinimo.
2008 m. lapkričio mėn. šios atlikėjos atliekamų kūrinių albumas „A Winter Symphony“ buvo išleistas į rinką. 2008 m. lapkričio 4 d. Sarah Brightman pradėjo turą „Symphony Tour“, per jį atliko tame albume įrašytus kūrinius.
2008 m. lapkričio 6 ir 7 d. šio albumo kūriniai ir privatūs šio turo koncertų įrašai tapo prieinami
YouTube
interneto platformoje ir susieti su nejudamais ir judamais vaizdais. 2008 m. lapkričio 7 d. laišku su pateiktomis momentinėmis ekrano kopijomis, kad įrodytų skundžiamus veiksmus, F. Peterson kreipėsi į
Google Germany
ir grasindamas sankcijomis pareikalavo iš jos ir
Google
pateikti pareiškimus dėl veiksmų nutraukimo. Tada
Google Germany
kreipėsi į
YouTube
, kuri, pasinaudodama F. Peterson persiųstomis momentinėmis ekrano kopijomis, rankiniu būdu ieškojo tų vaizdo įrašų interneto adresų (URL) ir užblokavo prieigą prie jų. Šalys nesutaria dėl šio blokavimo masto.
2008 m. lapkričio 19 d. atlikėjos pasirodymų garso įrašai, susieti su nejudamais ir judamais vaizdais, vėl tapo prieinami
YouTube
interneto platformoje.
Tada F. Peterson
Landgericht Hamburg
(Hamburgo apygardos teismas, Vokietija) pareiškė
Google
ir
YouTube
(toliau kartu – atsakovės pagrindinėje byloje) ieškinį dėl veiksmų nutraukimo, informacijos atskleidimo ir pripažinimo, kad jos privalo atlyginti žalą. Grįsdamas šį ieškinį jis rėmėsi tiek savo, kaip albumo „A Winter Symphony“ prodiuserio, teisėmis, tiek teisėmis, kylančiomis iš atlikėjo teisių, susijusių su šiame albume esančių kūrinių, sukurtų jam dalyvaujant kaip atlikėjui – prodiuseriui ir choristui – atlikimu. Be to, dėl „Symphony Tour“ turo koncertų įrašų jis tvirtina, kad yra įvairių albumo kūrinių kompozitorius ir tekstų autorius. Be to, kaip leidėjas, jis turi išvestines autorių teises į įvairius muzikos kūrinius.
2010 m. rugsėjo 3 d. sprendimu tas teismas patenkino ieškinio dalį, susijusią su trimis muzikos kūriniais, o likusią ieškinio dalį atmetė.
F. Peterson ir atsakovės pagrindinėje byloje pareiškė apeliaciją dėl šio sprendimo
Oberlandesgericht Hamburg
(Hamburgo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija). F. Peterson prašė, kad atsakovėms pagrindinėje byloje būtų uždrausta viešai skelbti atlikėjos Sarah Brightman albume „A Winter Symphony“ esančių dvylikos garso įrašų ar atlikimų sinchronizuotas arba kitaip su trečiųjų asmenų turiniu susietas jo prodiusuotas versijas ar naudoti jas reklamos tikslais, taip pat jo komponuotų dvylika muzikos kūrinių, paimtų iš „Symphony Tour“ turo koncertų, o nepatenkinus šių reikalavimų – uždrausti tretiesiems asmenims šiuos kūrinius padaryti viešai prieinamus. Be to, jis prašė pateikti informacijos apie neteisėtą veiklą ir apyvartą arba iš šios veiklos gautą pelną. Jis taip pat prašė priteisti iš
YouTube
žalos atlyginimą, o iš
Google
– nepagrįstai gautas pajamas. Papildomai jis prašė suteikti informacijos apie interneto platformos
YouTube
naudotojus, kurie nagrinėjamus kūrinius įkėlė naudodami pseudonimus.
2015 m. liepos 1 d. sprendimu
Oberlandesgericht Hamburg
(Hamburgo aukštesnysis apygardos teismas) iš dalies pakeitė pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą ir nurodė atsakovėms pagrindinėje byloje neleisti tretiesiems asmenims padaryti viešai prieinamas iš albumo „A Winter Symphony“ paimtas atlikėjos garso įrašų ar atlikimų sinchronizuotas arba kitaip su trečiųjų asmenų turiniu susietas versijas ar jas naudoti reklamos tikslais, kiek tai susiję su septyniais muzikos kūriniais. Be to, jis įpareigojo atsakoves pagrindinėje byloje nurodyti platformos naudotojų, kurie į ją įkėlė muzikos kūrinius naudodamiesi pseudonimu, pavardes ir pašto adresus arba, jei nėra pašto adreso, – šių naudotojų elektroninio pašto adresą. Likusią apeliacinio skundo dalį apeliacinis teismas atmetė kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl septynių muzikos kūrinių, paimtų iš albumo „A Winter Symphony“, apeliacinis teismas nusprendė, kad F. Peterson teisės buvo pažeistos dėl to, kad šie kūriniai be leidimo buvo įkelti į
YouTube
vaizdo įrašų dalijimosi platformą ir susieti su judamais vaizdais, kaip antai filmais iš atlikėjos reklaminio klipo. Jis nusprendė, kad
YouTube
nėra atsakinga už šiuos pažeidimus kaip vykdytoja ar bendrininkė, nes nevaidino jokio aktyvaus vaidmens kuriant ar įkeliant ginčijamą turinį į platformą ir nepasisavino šio iš trečiųjų asmenų kildinamo turinio. Be to, ji neturėjo ketinimo, kuris yra būtinas, siekiant pripažinti jos atsakomybę kaip bendrininkės, nes nežinojo apie konkrečius pažeidimus. Vis dėlto
YouTube
yra atsakinga kaip „trikdytoja“ (vok. k. „Störerin“), nes pažeidė jai tenkančias elgesio pareigas. Dėl minėtų kūrinių pažymėtina, kad, nors apie su jais susijusią neteisėtą veiklą jai buvo pranešta, ji iš karto neištrynė neteisėto turinio ir neužblokavo prieigos prie jo.
Vis dėlto, kiek tai susiję su „Symphony Tour“ turo koncertų įrašais,
YouTube
nepažeidė jokios elgesio pareigos. Žinoma, vaizdo įrašus, kuriuose yra nurodyti muzikos kūriniai, tretieji asmenys į vaizdo įrašų dalijimosi platformą įkėlė neteisėtai. Vis dėlto
YouTube
nebuvo pakankamai informuota apie šiuos pažeidimus arba, kaip ir reikėjo, laiku užblokavo prieigą prie šio turinio ir net negali būti kaltinama pažeidusi pareigą nedelsiant užblokuoti šį turinį.
Apeliacinės instancijos teismas, be kita ko, nustatė šias faktines aplinkybes:
–
YouTube
interneto platformoje per minutę įkeliama 35 valandų vaizdo įrašų, o kas dieną įkeliama keli šimtai tūkstančių vaizdo įrašų. Vaizdo įrašų įkėlimas į
Google
serverius vyksta automatiškai, ir atsakovės pagrindinėje byloje iš anksto jų neperžiūri ir neatlieka jų kontrolės.
–
Norint įkelti vaizdo įrašą į
YouTube
interneto platformą, reikia susikurti paskyrą, nurodant naudotojo vardą ir slaptažodį, ir sutikti su bendrosiomis šios platformos naudojimo sąlygomis. Taip užsiregistravęs naudotojas, įkeliantis vaizdo įrašą, gali nuspręsti, ar jis bus „privatus“, ar skelbiamas platformoje. Antruoju atveju vaizdo įrašą toje platformoje srautinio vaizdo siuntimo būdu (
streaming
) gali žiūrėti visi interneto vartotojai.
–
Pagal
YouTube
bendrąsias naudojimo sąlygas kiekvienas naudotojas, kiek tai susiję su jo įkeliamais vaizdo įrašais iki tol, kol jie bus pašalinti, suteikia šiai platformai visame pasaulyje galiojančią, neišimtinę ir nemokamą licenciją naudoti, atgaminti, platinti naudotojo įkeliamus vaizdo įrašus, kurti išvestinius kūrinius, rodyti ir atlikti juos, kiek tai susiję su leidimu naudotis
YouTube
platforma ir veikla, įskaitant reklamą.
–
Sutikdamas su bendrosiomis sąlygomis naudotojas patvirtina, kad turi visas reikalingas įkeliamų vaizdo įrašų teises, sutikimus, leidimus ir licencijas.
YouTube
„Bendruomenės gairėse“ taip pat ragina savo naudotojus gerbti autorių teises. Be to, kiekvieną kartą, kai įkelia vaizdo įrašus į internetą, naudotojai informuojami, kad platformoje negali būti skelbiama jokio šias teises pažeidžiančio vaizdo įrašo.
–
YouTube
yra įdiegusi įvairių techninių mechanizmų pažeidimams savo platformoje nutraukti ir užkirsti jiems kelią. Kiekvienas asmuo gali raštu, faksu, e. paštu arba užpildydamas e. formą internete pranešti
YouTube
apie neteisėto vaizdo įrašo buvimą. Yra sukurtas specialus pranešimo mygtukas, kuriuo galima pranešti apie nederamą ar neteisėtą turinį. Pagal specialią perspėjimo sistemą teisių turėtojai taip pat turi galimybę reikalauti, kad tokie vaizdo įrašai būtų pašalinti iš platformos, nurodydami atitinkamus interneto adresus (URL) (ne daugiau kaip dešimt konkrečiai nurodytų vaizdo įrašų).
–
Be to,
YouTube
yra įdiegusi turinio patikros programą (
Content Verification Program
), kuri palengvina vaizdo įrašų nurodymą ir leidžia teisių turėtojui vaizdo įrašų sąraše pažymėti tuos, kuriuos laiko pažeidžiančiais jo teises. Ši programa prieinama tik šiuo tikslu užsiregistravusioms įmonėms, o ne tiesiog fiziniams asmenims. Jeigu vaizdo įrašas užblokuojamas remiantis teisių turėtojo įspėjimu, jį įkėlęs naudotojas įspėjamas apie tai, kad pažeidimo pasikartojimo atveju jo paskyra bus užblokuota.
–
Be to, siekdama identifikuoti neteisėtą turinį
YouTube
sukūrė turinio atpažinimo programas „Content ID“ arba „YouTube Audio ID“ ir „YouTube Video ID“. Tam teisių turėtojas turi pateikti referencinius garso ar vaizdo failus, kurie leidžia
YouTube
savo platformoje identifikuoti kitus vaizdo įrašus, kurių turinys ar jo dalis yra tokie patys. Identifikavus tokį vaizdo įrašą,
YouTube
apie tai praneša teisių turėtojui. Tokiu atveju teisių turėtojas gali arba užblokuoti tokį turinį, arba jį leisti ir dalytis pajamas iš reklamos.
–
YouTube
siūlo paieškos funkciją ir pradžios tinklalapyje suskirstydama įrašus pagal rubrikas „neseniai peržiūrėti vaizdo įrašai“, „remiami vaizdo įrašai“ ir „populiariausi vaizdo įrašai“ įvertina paieškos rezultatų geografinį reikšmingumą. Kitos pasiūlos apžvalgos pateikiamos prie „vaizdo įrašų“ ir „kanalų“, kurie suskirstyti į „pramogas“, „muziką“ ar „filmus ir animaciją“. Be to, jeigu registruotas naudotojas naudojasi platforma, jam pateikiama „rekomenduojamų vaizdo įrašų“ apžvalga, kurios turinys priklauso nuo jo anksčiau žiūrėtų vaizdo įrašų.
–
Trečiųjų paslaugų teikėjų reklamos juostos, skirtos tam tikram regionui, yra pradžios puslapio šone. Vaizdo pranešimai, kurių įterpimas yra numatytas atskiroje vaizdo įrašą įkeliančio naudotojo ir
YouTube
sutartyje, sudaro kitą galimybę naudoti reklamą
YouTube
. Vis dėlto šioje byloje nagrinėjami vaizdo įrašai nėra susiję su reklama.
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) leido pateikti kasacinį skundą dėl šio apeliacinio sprendimo, tačiau apribojo jį pagrindais, kuriuos apeliacinis teismas pripažino priimtinais. F. Peterson palaiko savo ieškinio pagrindus kasacinėje byloje tiek, kiek apeliacinis teismas juos atmetė kaip nepagrįstus. Savo kasaciniuose skunduose atsakovės pagrindinėje byloje prašo atmesti visą ieškinį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad F. Peterson kasacinio skundo pagrįstumas pirmiausia priklauso nuo to, ar
YouTube
veiksmai pagrindinėje byloje atitinka viešą paskelbimą, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Jis mano, kad viešas paskelbimas galėtų būti tik septynių muzikos kūrinių iš albumo „A Winter Symphony“, kurių
YouTube
nedelsdama nepašalino arba neužblokavo, atveju, nors ji buvo informuota apie faktą, kurį nustatė apeliacinis teismas, kad šie kūriniai per jos platformą buvo neteisėtai padaryti viešai prieinami.
Eksploatuodama savo platformą
YouTube
neatlieka neišvengiamo vaidmens, kaip jis suprantamas pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kuris būtinas, kad jos veiksmai galėtų būti laikomi viešu paskelbimu, jeigu, sužinojusi apie autorių teises pažeidžiančio turinio viešą paskelbimą, ji nedelsdama jį ištrina arba užblokuoja prieigą prie jo. Manyti, kad
YouTube
atlieka tokį vaidmenį, būtų galima tik tada, jeigu ji puikiai suprastų savo elgesio ir, be kita ko, teisių turėtojo leidimo nebuvimo pasekmes. Kadangi vaizdo įrašai siunčiami automatiškai,
YouTube
nežino, ar autorių teises pažeidžiantis turinys padaromas viešai prieinamas, tol, kol teisių turėtojas apie tai jos neinformuoja. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad
YouTube
savo bendrosiose naudojimo sąlygose, o vėliau per įkėlimo procedūrą informuoja naudotojus, kad jiems draudžiama pažeisti autorių teises jos platformoje, ir suteikia teisių turėtojams priemonių, su kuriomis jie gali imtis veiksmų prieš tokius pažeidimus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, nors pagrindinėje byloje nagrinėjami
YouTube
veiksmai negali būti laikomi viešu paskelbimu, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, reikia išsiaiškinti, antra, ar tokio vaizdo įrašų dalijimosi platformos valdytojo, kaip
YouTube
, veikla patenka į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, todėl toks valdytojas gali būti atleistas nuo atsakomybės, susijusios su jo platformoje saugoma informacija. Tas teismas pažymi, kad, kaip matyti iš apeliacinio teismo konstatuotų aplinkybių,
YouTube
nesusiejo reklamos su vaizdo įrašais, kuriais pažeidžiamos F. Peterson autorių teisės. Vis dėlto kyla klausimas, ar atsižvelgiant į kitas bylos aplinkybes, apibendrintas šio sprendimo 30 punkte,
YouTube
vis dėlto atliko aktyvų vaidmenį, todėl negalima taikyti šios nuostatos.
Jei
YouTube
vaidmenį reikėtų laikyti neutraliu ir jeigu jos veikla patenka į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, trečia, kyla klausimas, ar „[faktinės] žinios apie neteisėtą veiklą arba informaciją“ ir „faktų ir aplinkybių, rodančių, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija, žinojimas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, turi būti susiję su konkrečia neteisėta veikla ar informacija. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Iš šios nuostatos teksto ir struktūros matyti, jog nepakanka, kad paslaugų teikėjas bendrai žinotų, kad jo paslaugos naudojamos kokiai nors neteisėtai veiklai vykdyti. Taigi apie pažeidimą reikėtų pranešti konkrečiai ir tiksliai paslaugų teikėjui, kad jis galėtų konstatuoti pažeidimą, neatlikęs išsamaus teisinio ir faktų tyrimo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamas
YouTube
elgesys patenka į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, ketvirta, taip pat kyla klausimas, ar su Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalimi suderinama yra tai, kad autorių teisių turėtojas gali prašyti, kad teismas nustatytų draudimą vaizdo įrašų dalijimosi platformos valdytojui, kurio paslauga naudojasi tretieji asmenys, siekdami pažeisti autorių arba gretutines teises, tik tada, kai pranešus, kad tokia teisė buvo akivaizdžiai pažeista, valdytojas nedelsdamas neištrina tokio turinio arba neužblokuoja prieigos prie jo ir nesiima veiksmų, kad tokie pažeidimai nesikartotų. To teismo nuomone, į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, nes iš Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies ir 15 straipsnio 1 dalies matyti, kad teismo draudimas tokiam valdytojui gali būti numatytas valstybių narių nacionalinėje teisėje tik jeigu jis iš tikrųjų žino apie neteisėtą veiklą arba informaciją.
Penkta, jei
YouTube
elgesys nepatenka į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, kyla klausimas, ar
YouTube
, net ir nesant viešo paskelbimo, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, turi būti laikoma „pažeidėja“, kuriai, kitaip nei „tarpininkei“, pagal Teisių gynimo direktyvos 11 ir 13 straipsnius galima pareikšti ieškinį ne tik dėl veiksmų nutraukimo, bet ir dėl žalos atlyginimo ir pelno grąžinimo.
Taip pat pirmesniame punkte nurodytu atveju ir, jei Teisingumo Teismas šiuo klausimu laikytųsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonės, kad
YouTube
turi būti laikoma pažeidėja, kiltų šeštasis ir paskutinis klausimas, ar tokios pažeidėjos pareiga atlyginti žalą pagal Teisių gynimo direktyvos 13 straipsnio 1 dalį gali būti siejama su sąlyga, kad ji turi veikti tyčia tiek, kiek tai susiję ir su jos pačios neteisėta veikla, ir konkrečia neteisėta trečiojo asmens veikla.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar internetinės vaizdo įrašų platformos, kurioje naudotojai be teisių turėtojų sutikimo daro viešai prieinamus vaizdo įrašus su autorių teisių saugomu turiniu, valdytojas atlieka paskelbimo veiksmą, kaip jis suprantamas pagal [Autorių teisių direktyvos] 3 straipsnio 1 dalį, kai:
–
administruodamas platformą, jis gauna pajamų iš reklamos,
–
failas įkeliamas automatiškai, valdytojui prieš tai jo neperžiūrėjus ir nepatikrinus,
–
pagal paslaugų teikimo sąlygas valdytojas vaizdo įrašo patalpinimo laikotarpiui įgyja visame pasaulyje galiojančią, neišimtinę ir nemokamą licenciją,
–
paslaugų teikimo sąlygose ir įkėlimo veiksmo metu valdytojas informuoja, kad platformoje draudžiama talpinti autorių teises pažeidžiantį turinį,
–
valdytojas suteikia pagalbines priemones, kuriomis pasinaudodami teisių turėtojai gali siekti, kad teises pažeidžiantys vaizdo įrašai būtų užblokuoti,
–
valdytojas platformoje tvarko paieškos rezultatus, juos reitinguodamas ir suskirstydamas pagal turinio rubrikas, taip pat registruotiems naudotojams pateikia rekomenduojamų vaizdo įrašų apžvalgą, grindžiamą su ta tema susijusiais anksčiau žiūrėtais vaizdo įrašais,
jeigu jis neturi konkrečių žinių apie autorių teises pažeidžiančio turinio prieinamumą arba, gavęs tokių žinių, nedelsdamas šį turinį pašalina ar užblokuoja prieigą prie jo?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas:
Ar pirmajame klausime aprašytomis aplinkybėmis internetinės vaizdo įrašų platformos valdytojo veikla patenka į [Elektroninės komercijos direktyvos] 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį?
3.
Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar faktinės žinios apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir faktų ir aplinkybių, rodančių, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija, žinojimas pagal [Elektroninės komercijos direktyvos] 14 straipsnio 1 dalį turi būti susiję su konkrečia neteisėta veikla ar informacija?
4.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar tai yra suderinama su [Autorių teisių direktyvos] 8 straipsnio 3 dalimi, jei paslaugos teikėjo, kuris teikia paslaugos gavėjo pateiktos informacijos saugojimo paslaugą, kuria pasinaudodamas paslaugos gavėjas pažeidė autorių arba gretutines teises, atžvilgiu teismo draudimą teisių turėtojas gali gauti tik tada, kai po pranešimo apie akivaizdų teisių pažeidimą toks pažeidimas buvo padarytas antrą kartą?
5.
Jei atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų neigiami:
Ar pirmajame klausime aprašytomis aplinkybėmis internetinės vaizdo įrašų platformos valdytojas laikytinas pažeidėju, kaip jis suprantamas pagal [Teisių gynimo direktyvos] 11 straipsnio pirmą sakinį ir 13 straipsnį?
6.
Jei atsakymas į penktąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar tokio pažeidėjo įpareigojimą atlyginti žalą, numatytą [Teisių gynimo direktyvos] 13 straipsnio 1 dalyje, galima susieti su tuo, ar pažeidėjas ir savo paties padaryto pažeidimo atžvilgiu, ir trečiojo asmens padaryto pažeidimo atžvilgiu veikė tyčia ir žinojo arba pagrįstai turėjo žinoti, kad naudotojai naudoja platformą konkretiems pažeidimams daryti?“
Byla C‑683/18
Elsevier
yra specializuota tarptautinė leidykla, turinti išimtines teises naudoti pagrindinėje byloje nagrinėjamus kūrinius.
Cyando
eksploatuoja failų prieglobos ir dalijimosi platformą „Uploaded“, prie kurios ji turi prieigą per interneto svetaines
Uploaded.net
,
Uploaded.to
ir
ul.to
. Ši platforma teikia visiems interneto vartotojams nemokamą saugojimo vietą, skirtą įkelti (
upload
) bet kokio turinio failams. Norint įkelti failus į šią platformą būtina susikurti paskyrą, nurodant naudotojo vardą ir slaptažodį ir e. pašto adresą. Naudotojo įkeltas failas į internetą patenka automatiškai,
Cyando
prieš tai jo neperžiūri ir netikrina. Kiekvienam įkeltam failui
Cyando
automatiškai sukuria parsisiuntimo nuorodą (
download-link
), kuris leidžia tiesiogiai atsidaryti atitinkamą failą, ir automatiškai persiunčia jį įkėlusiam naudotojui.
Cyando
nesiūlo nei jos platformoje saugomų failų turinio sąrašo, nei paieškos funkcijos. Vis dėlto naudotojai gali dalytis internete
Cyando
jiems pateiktomis parsisiuntimo nuorodomis, pavyzdžiui, tinklaraščiuose, forumuose arba „nuorodų rinkiniuose“. Šiuose rinkiniuose, kuriuos siūlo trečiosios šalys, indeksuojamos šios nuorodos, pateikiama informacija apie failų, į kuriuos šios nuorodos nusiunčia, turinį, o tai leidžia interneto vartotojams ieškoti norimų parsisiųsti failų. Taip kiti interneto vartotojai gali prieiti prie
Cyando
platformoje saugomų failų.
Failų parsisiuntimas (
download
) iš
Cyando
platformos yra nemokamas. Vis dėlto parsisiunčiamos informacijos kiekis ir parsisiuntimo greitis yra riboti neregistruotiems ir nemokamą abonementą turintiems naudotojams. Naudotojai, turintys mokamą abonementą, gali per dieną parsisiųsti 30 GB informacijos kiekį, kuris gali būti sumuojamas daugiausiai iki 500 GB, neribojant parsisiuntimo greičio. Jie gali vienu metu vykdyti neribotą parsisiuntimo operacijų skaičių ir neturi laukti tarp skirtingų parsisiuntimų. Tokio abonemento kaina yra nuo 4,99 EUR už dvi dienas iki 99,99 EUR už dvejus metus.
Cyando
moka failus įkėlusiems naudotojams atlyginimą, priklausantį nuo šių failų parsisiuntimų skaičiaus. Už 1000 parsisiuntimų gali būti mokama iki 40 eurų.
Pagal
Cyando
bendrąsias sąlygas jos platformos naudotojams draudžiama joje pažeisti autorių teises.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ši platforma naudojama tiek legaliems, tiek autorių teises pažeidžiantiems tikslams.
Cyando
buvo informuota, kad į jos platformą buvo įkelta daugiau kaip 9500 kūrinių, kurių parsisiuntimo nuorodomis, pažeidžiant autorių teises, buvo dalijamasi internete maždaug 800 įvairių svetainių (nuorodų rinkiniuose, tinklaraščiuose, forumuose).
Visų pirma remdamasi 2013 m. gruodžio 11–19 d. atliktais tyrimais
Elsevier
dviem 2014 m. sausio 10 ir 17 d. laiškais pranešė
Cyando
, kad platformoje
Uploaded
, pasinaudojant nuorodų rinkiniais
rehabgate.com
,
avaxhome.ws
ir
bookarchive.ws
, galima kaip failus atsidaryti tris kūrinius – „Gray’s Anatomy for Students“, „Atlas of Human Anatomy“ ir „Campbell-Walsh Urology“, kurių išimtines naudojimo teises turi
Elsevier
.
Landgericht München I
(I-asis Miuncheno apygardos teismas, Vokietija)
Elsevier
pareiškė ieškinį
Cyando
.
Elsevier
prašė, be kita ko, įpareigoti
Cyando
, kaip pažeidėją, nutraukti autorių teisių pažeidimus, susijusius su pagrindinėje byloje nagrinėjamais kūriniais; nepatenkinus šio reikalavimo – įpareigoti ją tokius pažeidimus nutraukti kaip šių pažeidimų bendrininkę, o jei ir šis reikalavimas nebūtų patenkintas – įpareigoti ją juos nutraukti kaip „trikdytoją“ („Störerin“).
Elsevier
taip pat prašė įpareigoti
Cyando
pateikti jai tam tikrą informaciją ir atlyginti žalą už šiuos pažeidimus.
2016 m. kovo 18 d. sprendimu
Landgericht München I
(I-asis Miuncheno apygardos teismas) įpareigojo
Cyando
, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamų autorių teisių pažeidimų bendrininkę, nutraukti veiksmus, kurie nurodyti 2014 m. sausio 10 ir 17 d. laiškuose.
Abi –
Elsevier
ir
Cyando
– dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Oberlandesgericht München
(Miuncheno apeliacinis apygardos teismas, Vokietija).
2017 m. kovo 2 d. sprendimu apeliacinis teismas pakeitė pirmosios instancijos teismo sprendimą. Jis įpareigojo
Cyando
kaip „trikdytoją“ nutraukti veiksmus, kiek jie susiję su autorių teisių pažeidimais dėl 2014 m. sausio 10 ir 17 d. laiškuose nurodytų trijų kūrinių, ir atmetė likusią apeliacinio skundo dalį.
Apeliacinis teismas, be kita ko, nusprendė, kad
Elsevier
negali reikalauti, kad
Cyando
būtų taikoma atsakomybė kaip autorių teisių pažeidėjai.
Cyando
veiksmai apsiriboja techninių priemonių, leidžiančių padaryti tuos kūrinius viešai prieinamus, suteikimu. Nežinodama apie tokius jos platformos naudotojų padarytus pažeidimus
Cyando
taip pat negali būti laikoma bendrininke. Vis dėlto
Cyando
, kaip „trikdytoja“, privalo nutraukti autorių teisių pažeidimus, susijusius su trimis kūriniais, nurodytais 2014 m. sausio 10 d. ir sausio 17 d. laiškuose. Kita vertus, kiek tai susiję su kitu kūriniu „Robbins Basic Pathology“, kuris taip pat nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
Cyando
nepažeidė savo kontrolės pareigų, nes naujas šio kūrinio paskelbimas įvyko tik praėjus dvejiems su puse metų po pirmojo pažeidimo, dėl kurio atsirado ši kontrolės pareiga, konstatavimo. Be to,
Cyando
, kaip „trikdytoja“, neprivalo atlyginti žalos.
Atlikdamas analizę apeliacinis teismas, be kita ko, konstatavo, kad
Cyando
, sukurdama atlyginimo sistemą (ji teikia parsisiuntimo nuorodas, kurios leidžiančia tiesiogiai prieiti prie įkeltų failų ir suteikia galimybę anonimiškai naudoti jos platformą), labai skatina jos naudojimą neteisėtais tikslais. Naudotojai, suinteresuoti failų parsisiuntimu, yra labiau linkę įsigyti mokamą abonementą, suteikiantį jiems privilegijuotą paskyrą, kai naudodamiesi šia platforma jie gali parsisiųsti autorių teisių saugomus patrauklius kūrinius.
Cyando
skatina savo naudotojus įkelti failus, kurie, tikėtina, bus dažnai parsisiunčiami, jiems atlygindama už dažną jų įkeltų failų parsisiuntimą ir dalydamasi su jais pajamomis, gautomis pritraukiant naujus naudotojus. Kadangi atlyginimas priklauso nuo failo parsisiuntimų skaičiaus, taigi, ir nuo jo patrauklumo visuomenei, naudotojai yra skatinami įkelti autorių teisių saugomą turinį, nes priešingu atveju šis turinys būtų prieinamas tik už pinigus. Be to, tai, kad parsisiuntimo nuorodos suteikia tiesioginę prieigą prie įkeliamų failų, leidžia juos įkėlusiems naudotojams lengvai jais dalytis (pavyzdžiui, per nuorodų rinkinius) su naudotojais, kurie norėtų juos parsisiųsti. Galiausiai platformos naudotojų anonimiškumas sumažina tikimybę, kad jie bus patraukti atsakomybėn už autorių teisių pažeidimus.
Vis dėlto, nors
Elsevier
apeliaciniame skunde teigė, kad autorių teises pažeidžiantis turinys sudaro nuo 90 iki 96 % failų, su kuriais galima susipažinti
Cyando
platformoje (pati
Cyando
tai ginčija), apeliacinis teismas nenurodė, kokia dalis šios platformos turinio yra naudojama teisėtai ir kokia neteisėtai.
Kasaciniame skunde, kurį leido pateikti
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) ir kurį
Cyando
prašo atmesti,
Elsevier
ir toliau palaiko savo reikalavimus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kasacinio skundo pagrįstumas pirmiausia priklauso nuo to, ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kaip antai
Cyando
, valdytojo veiksmai yra viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Jis mano, kad
Cyando
gali būti laikoma atliekančia neišvengiamą vaidmenį, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurio reikalaujama, kad jos veiksmus būtų galima laikyti paskelbimo veiksmais. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad
Cyando
neabejotinai nežino apie neteisėtą saugomo turinio įkėlimą, kol teisių turėtojas apie tai jos neinformuoja, nes šį turinį įkelia tretieji asmenys. Be to, platformos naudojimo taisyklėse
Cyando
informuoja savo naudotojus, kad jiems draudžiama pasinaudojant platforma pažeisti autorių teises. Vis dėlto
Cyando
žino, kad jos platformoje didelis saugomos informacijos kiekis viešai skelbiamas neteisėtai. Be to, taikydama savo atlyginimo sistemą, pateikdama parsisiuntimo nuorodas, leidžiančias tiesiogiai prieiti prie įkeliamų failų, ir suteikdama galimybę naudotis jos platforma anonimiškai
Cyando
pastebimai padidina riziką, kad jos platforma bus naudojama neteisėtais tikslais.
Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad tokios failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kaip eksploatuojamos
Cyando
, valdytojo veiksmai nėra viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės pateikia tuos pačius klausimus kaip byloje C‑682/18 pateikti antrasis–šeštasis klausimai.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
a)
Ar [failų prieglobos ir dalijimosi platformos], kuria naudotojai be teisių turėtojų sutikimo gali daryti viešai prieinamus failus su autorių teisių saugomu turiniu, valdytojas atlieka paskelbimo veiksmą, kaip jis suprantamas pagal [Autorių teisių direktyvos] 3 straipsnio 1 dalį, kai:
–
failas įkeliamas automatiškai, valdytojui prieš tai jo neperžiūrėjus ir nepatikrinus,
–
paslaugų teikimo sąlygose valdytojas informuoja, kad draudžiama talpinti autorių teises pažeidžiantį turinį,
–
teikdamas paslaugą jis gauna pajamų,
–
[platforma] naudojama legaliems tikslams, tačiau valdytojas turi žinių apie tai, kad joje yra pasiekiamas ir didelis autorių teises pažeidžiančio turinio kiekis (daugiau nei 9500 kūrinių),
–
valdytojas nesiūlo nei turinio sąrašo, nei paieškos funkcijos, tačiau jo serveriuose prieinamas neriboto parsisiuntimo nuorodas tretieji asmenys talpina interneto nuorodų rinkiniuose, kuriuose pateikiama informacija apie failų turinį ir yra galima turinio paieška,
–
taikydamas su paklausa susieto atlygio už parsisiuntimus sistemą, jis skatina parsisiųsti autorių teisių saugomą turinį, už kurį naudotojai šiaip turėtų mokėti,
ir
–
sudarant galimybę įkelti failus anonimiškai, padidinama tikimybė, kad naudotojai nebus patraukti atsakomybėn už autorių teisių pažeidimus?
b)
Ar šis vertinimas pasikeičia, jei 90–96 % viso [failų prieglobos ir dalijimosi platformos] siūlomo turinio sudaro autorių teises pažeidžiantis turinys?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas:
Ar pirmajame klausime aprašytomis aplinkybėmis internetinės vaizdo įrašų platformos valdytojo veikla patenka į [Elektroninės komercijos direktyvos] 14 straipsnio 1 dalies taikymo sritį?
3.
Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar faktinės žinios apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir faktų ir aplinkybių, rodančių, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija, žinojimas pagal [Elektroninės komercijos direktyvos] 14 straipsnio 1 dalį turi būti susiję su konkrečia neteisėta veikla ar informacija?
4.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar tai yra suderinama su [Autorių teisių direktyvos] 8 straipsnio 3 dalimi, jei paslaugos teikėjo, kuris teikia paslaugos gavėjo pateiktos informacijos saugojimo paslaugą, kuria pasinaudodamas paslaugos gavėjas pažeidė autorių arba gretutines teises, atžvilgiu teismo draudimą teisių turėtojas gali gauti tik tada, kai po pranešimo apie akivaizdų teisių pažeidimą toks pažeidimas buvo padarytas antrą kartą?
5.
Jei atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų neigiami:
Ar pirmajame klausime aprašytomis aplinkybėmis [failų prieglobos ir dalijimosi platformos] valdytojas laikytinas pažeidėju, kaip jis suprantamas pagal [Teisių gynimo direktyvos] 11 straipsnio pirmą sakinį ir 13 straipsnį?
6.
Jei atsakymas į penktąjį klausimą būtų teigiamas:
Ar tokio pažeidėjo įpareigojimą atlyginti žalą, numatytą [Teisių gynimo direktyvos] 13 straipsnio 1 dalyje, galima susieti su tuo, ar pažeidėjas ir savo paties padaryto pažeidimo atžvilgiu, ir trečiojo asmens padaryto pažeidimo atžvilgiu veikė tyčia ir žinojo arba pagrįstai turėjo žinoti, kad naudotojai naudoja platformą konkretiems pažeidimams daryti?“
2018 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑682/18 ir C‑683/18 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šiose bylose pateikti klausimai susiję su Autorių teisių direktyvos, Elektroninės komercijos direktyvos ir Teisių gynimo direktyvos redakcijomis, taikytinomis tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės. Teisingumo Teismo išaiškinimai, pateikti atsakant į šiuos klausimus, netaikomi sistemai, kuri pradėta taikyti vėliau ir nustatyta 2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB (
OL L 130, 2019, p. 92
), 17 straipsniu.
Dėl pirmojo klausimo bylose C‑682/18 ir C‑683/18
Abiejose šiose bylose pateiktu pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pats vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kurioje naudotojai gali neteisėtai padaryti viešai prieinamą saugomą turinį, valdytojas tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėse bylose, „viešai skelbia“ šį turinį, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant kūrinių padarymą viešai prieinamų tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
Pagal šią nuostatą autoriai turi prevencinio pobūdžio teisę, kuri jiems suteikia galimybę įsiterpti tarp galimų jų kūrinio naudotojų ir viešo paskelbimo, kurį šie naudotojai gali ketinti atlikti, siekiant uždrausti tokį paskelbimą (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo VG Bild-Kunst,
C‑392/19
,
EU:C:2021:181
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, kaip pabrėžta šios direktyvos 23 konstatuojamojoje dalyje, turi būti suvokiama plačiai, kaip apimanti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją ar televiziją, visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Iš tos direktyvos 4, 9 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jos pagrindinis tikslas yra nustatyti aukšto lygio autorių apsaugą, leidžiančią jiems gauti teisingą atlygį už kūrinių naudojimą, visų pirma, kai jie viešai paskelbiami (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo VG Bild-Kunst,
C‑392/19
,
EU:C:2021:181
,
ir
punktai).
Iš Autorių teisių direktyvos 3 ir 31 konstatuojamųjų dalių taip pat matyti, kad ja atliekamu suderinimu siekiama išlaikyti, visų pirma elektroninėje aplinkoje, deramą pusiausvyrą tarp, pirma, autorių ir gretutinių teisių turėtojų intereso apsaugoti savo intelektinę nuosavybę, užtikrinamą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 2 dalyje, ir, antra, saugomų objektų naudotojų interesų ir pagrindinių teisių, ypač jų saviraiškos ir informacijos laisvės, užtikrinamos Chartijos 11 straipsnyje, bei visuomenės intereso (2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
,
punktas ir 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Pelham ir kt.,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vadinasi, aiškinant ir taikant Autorių teisių direktyvą, visų pirma jos 3 straipsnio 1 dalį, deramą pusiausvyrą reikia užtikrinti taip pat atsižvelgiant į ypatingą interneto reikšmę saviraiškos ir informacijos laisvei, įtvirtintai Chartijos 11 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
,
punktą).
Kaip ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, sąvoka „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal šio 3 straipsnio 1 dalį, apima du kumuliacinius elementus, t. y. kūrinio „paskelbimą“ ir šio kūrinio paskelbimą „viešai“, ir juos reikia vertinti individualiai (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo VG Bild-Kunst,
C‑392/19
,
EU:C:2021:181
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Atliekant tokį vertinimą svarbu atsižvelgti į kelis papildomus nesavarankiškus ir tarpusavyje susijusius kriterijus. Šiuos kriterijus reikia taikyti tiek atskirai, tiek atsižvelgiant į jų tarpusavio sąveiką, nes įvairiose konkrečiose situacijose jų intensyvumas gali labai skirtis (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo VG Bild-Kunst,
C‑392/19
,
EU:C:2021:181
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš šių kriterijų Teisingumo Teismas, pirma, išskyrė neišvengiamą platformos valdytojo vaidmenį ir jo veiksmų sąmoningumą. Platformos valdytojas atlieka „paskelbimo veiksmą“, kai veikia labai gerai žinodamas savo elgesio pasekmes ir suteikia savo klientams prieigą prie saugomo kūrinio, ir būtent tuomet, kai, nesant tokio veiksmo, klientai iš esmės negalėtų pasinaudoti skelbiamu kūriniu (šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad sąvoka „viešas“ apima neribotą potencialių adresatų skaičių, todėl tai yra pakankamai didelis asmenų skaičius (2020 m. spalio 28 d. Sprendimo BY (Fotografiniai įrodymai),
C‑637/19
,
EU:C:2020:863
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas taip pat yra priminęs, kad pagal suformuotą jo jurisprudenciją tam, kad būtų laikomas „viešai paskelbtu“, saugomas kūrinys turi būti paskelbtas taikant specialų techninį būdą, kuris skirtųsi nuo naudotų iki šiol, arba, jei nesiskiria, jis turi būti paskelbtas „naujai visuomenei“, t. y. visuomenei, į kurią teisės turėtojas dar neatsižvelgė, kai leido pradinį viešą savo kūrinio paskelbimą (2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju iš karto reikia pažymėti, kad potencialiai neteisėtą turinį į atitinkamą platformą įkelia ne valdytojas, o naudotojai, kurie veikia savarankiškai ir savo atsakomybe.
Be to, būtent platformos naudotojai sprendžia, ar jų įkeltas turinys per šią platformą turi būti padarytas prieinamas kitiems interneto vartotojams, kad jie galėtų jį pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
Iš tiesų, kalbant apie
Uploaded
prieglobos ir dalijimosi platformą, neginčijama, kad parsisiuntimo nuoroda, leidžianti prieiti prie įkelto turinio, perduodama tik turinį įkėlusiam naudotojui ir kad pačioje platformoje nėra galimybės dalytis šia nuoroda ir įkeltu turiniu su kitais interneto vartotojais. Norėdamas pasidalyti turiniu naudotojas turi arba persiųsti įkėlimo nuorodą tiesiogiai asmenims, kuriems jis nori suteikti prieigą prie to turinio, arba paskelbti šią nuorodą internete, pavyzdžiui, tinklaraščiuose, forumuose arba „nuorodų rinkiniuose“.
Kalbant apie
YouTube
vaizdo įrašų dalijimosi platformą, atrodo, kad, nors pagrindinė šios platformos funkcija yra viešas dalijimasis vaizdo įrašais su visais interneto vartotojais, ji taip pat leidžia jos naudotojams į ją įkelti turinį „privačiai“ ir pasirinkti, ar nori juo dalytis su kitais, o jei taip, tai su kuo.
Taigi reikia manyti, viena vertus, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamų platformų naudotojai atlieka „paskelbimo veiksmą“, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 68 punkte primintą jurisprudenciją, kai be teisių turėtojų sutikimo kitiems interneto vartotojams per šias platformas suteikia prieigą prie saugomų kūrinių, kuriais tie kiti interneto vartotojai nebūtų galėję pasinaudoti be šių naudotojų dalyvavimo. Kita vertus, tik tada, kai platformų naudotojai įkeltą turinį padaro „viešai“ prieinamą, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 69 punkte primintą jurisprudenciją, dalydamiesi šiuo turiniu su visais interneto vartotojais
YouTube
platformoje arba internete paskelbdami parsisiuntimo nuorodas, suteikiančias prieigą prie to turinio
Uploaded
platformoje, šie naudotojai, taigi, ir platformos valdytojas, kuris yra turinio padarymo viešai prieinamu tarpininkas, gali atlikti „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 sprendimo 1 dalį.
Abiejose bylose pateiktu pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojas pats atlieka „paskelbimo veiksmą“, kuris prisideda prie platformos naudotojo atlikto paskelbimo veiksmo.
Reikia pažymėti, kad tokios platformos valdytojas atlieka neišvengiamą vaidmenį, kai jo naudotojai potencialiai neteisėtą turinį padaro prieinamą. Jei tokia platforma neegzistuotų arba nebūtų eksploatuojama, laisvas dalijimasis internete šiuo turiniu būtų neįmanomas ar bent jau gerokai sunkesnis (pagal analogiją žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
ir
punktus).
Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 67 ir 68 punktuose nurodytos jurisprudencijos, vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojo neišvengiamas vaidmuo nėra vienintelis kriterijus, į kurį reikia atsižvelgti atliekant individualų vertinimą; priešingai, jis turi būti taikomas kartu su kitais kriterijais, pavyzdžiui, kriterijumi, kad valdytojo dalyvavimas turi būti sąmoningas.
Iš tiesų, jei vien tai, kad platforma yra būtina, kad visuomenė galėtų veiksmingai naudotis kūriniu, ar tik palengvina tokį naudojimąsi, automatiškai lemtų platformos valdytojo dalyvavimo pripažinimą „paskelbimo veiksmu“, bet koks „fizinių priemonių teikimas viešam paskelbimui“ būtų laikomas tokiu veiksmu, tačiau Autorių teisių direktyvos 27 konstatuojamoji dalis, kurioje iš esmės pakartojami ATS suderinti paaiškinimai dėl 8 straipsnio, to aiškiai neleidžia.
Taigi vertinti, ar platformos valdytojo dalyvavimas, turint omenyje specifinį kontekstą, turi būti laikomas paskelbimo veiksmu, reikia tiek atsižvelgiant į tokio dalyvavimo svarbą, jos naudotojui skelbiant turinį, tiek į tokio dalyvavimo sąmoningumą.
Iš šio sprendimo 68 punkte nurodytos jurisprudencijos matyti, kad būtent tai, jog veikiama labai gerai žinant savo elgesio pasekmes ir siekiant suteikti visuomenei prieigą prie saugomų kūrinių, gali lemti tokio dalyvavimo pripažinimą „paskelbimo veiksmu“.
Taikydamas šią jurisprudenciją Teisingumo Teismas nusprendė, kad dalijimosi platformos
The Pirate Bay
, kuri indeksuoja su saugomais kūriniais susijusius metaduomenis, teikia paieškos paslaugą ir leidžia šios platformos naudotojams rasti tuos kūrinius ir jais dalytis lygiarangių (
peer-to-peer
) tinkle, sukūrimas internete ir valdymas yra viešas paskelbimas. Teisingumo Teismas, be kita ko, pabrėžė, kad
The Pirate Bay
administratoriai veikė puikiai žinodami savo elgesio pasekmes, kurių gali kilti suteikus prieigą prie saugomų kūrinių, kad jie šioje platformoje esančiuose tinklaraščiuose ir forumuose aiškiai deklaravo tikslą pateikti saugomus kūrinius naudotojams ir skatino juos pasidaryti šių kūrinių kopijas (šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
,
ir
punktus).
Siekiant nustatyti, ar vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojas dalyvauja jos naudotojams neteisėtai skelbiant saugomą turinį, puikiai žinodamas visas savo elgesio pasekmes, kurių gali kilti interneto vartotojams suteikus prieigą prie saugomų kūrinių, reikia atsižvelgti į visas tokią situaciją apibūdinančias faktines aplinkybes, leidžiančias tiesiogiai ar netiesiogiai daryti išvadas dėl sąmoningo ar nesąmoningo dalyvavimo neteisėtai skelbiant šį turinį.
Tokios reikšmingos faktinės aplinkybės, be kita ko, yra tai, kad, nors valdytojas žino ar turėtų žinoti, kad saugomą turinį per jo platformą naudotojai apskritai neteisėtai padarė viešai prieinamą, vis dėlto nesiima tinkamų techninių priemonių, kurių galima tikėtis iš įprastai rūpestingo operatoriaus, kad patikimai ir veiksmingai užkirstų kelią autoriaus teisių pažeidimams šioje platformoje, ir tai, kad valdytojas dalyvauja atrenkant neteisėtai viešai paskelbtą saugomą turinį, kad savo platformoje teikia priemones, skirtas konkrečiai neteisėtai dalytis tokiu turiniu, ar sąmoningai skatina tokį dalijimąsi, ką gali rodyti tai, kad jis sukūrė ekonominį modelį, skatinantį jo platformos naudotojus joje neteisėtai viešai skelbti saugomą turinį.
Vis dėlto vien to, kad valdytojas apskritai žino, jog jo platformoje yra neteisėtai prieinamas tam tikras saugomas turinys, nepakanka, kad būtų galima teigti, jog jis dalyvauja siekiant suteikti interneto vartotojams prieigą prie jo. Tačiau kitaip yra tuo atveju, kai teisių turėtojas jam praneša apie tai, kad saugomas turinys yra neteisėtai paskelbtas per jo platformą, tačiau jis nedelsdamas nesiima būtinų priemonių, kad šis turinys taptų neprieinamas.
Be to, nors tai, kad tokio pobūdžio veiksmais siekiama pelno, turi reikšmės (šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo Stichting Brein,
C‑610/15
,
EU:C:2017:456
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), vien aplinkybė, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojas siekia pelno, neleidžia nei teigti, nei preziumuoti, kad jis sąmoningai dalyvavo neteisėtai skelbiant saugomą turinį. Tai, kad informacinės visuomenės paslaugos teikiamos siekiant pelno, visiškai nereiškia, kad tokių paslaugų teikėjas sutinka, kad šias paslaugas tretieji asmenys naudotų pažeisdami autorių teises. Be kita ko, iš Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio, visų pirma jo 3 dalies, siejamos su šios direktyvos 27 konstatuojamąja dalimi, struktūros matyti, kad viešam paskelbimui reikalingas fizines priemones teikiantys asmenys ir kiti tarpininkai, kurių paslaugomis trečiasis asmuo naudojasi, kad pažeistų autorių teises, negali būti laikomi patys atliekančiais viešo paskelbimo veiksmą, nors paprastai jie veikia siekdami pelno.
Tokia prezumpcija negali būti grindžiama 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimu GS Media (
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
).
Iš tiesų tame sprendime aiškindamas Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį Teisingumo Teismas apribojo asmenų, kurie pateikia hiperteksto saitus į saugomus kūrinius, atsakomybę dėl ypatingos tokių saitų svarbos keičiantis nuomonėmis ir informacija internete ir sunkumų patikrinti kūrinio paskelbimo kitoje interneto svetainėje teisėtumą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad hiperteksto saito pateikimas yra viešas paskelbimas, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, jei asmuo žinojo arba turėjo žinoti, kad jo pateiktas saitas suteikia prieigą prie internete neteisėtai paskelbto kūrinio, taip pat jeigu jis leidžia interneto svetainės, kurioje jis yra, vartotojams apeiti svetainės, kurioje saugomas kūrinys, nustatytas ribojamąsias priemones ir yra pateiktas komerciniais tikslais, nes saitą pateikęs asmuo turi atlikti reikiamus patikrinimus ir įsitikinti, kad atitinkamas kūrinys nėra neteisėtai paskelbtas svetainėje, į kurią nukreipia šie saitai (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo GS Media,
C‑160/15
,
EU:C:2016:644
,
–
punktus).
Hipertekso saitą pateikiančio asmens, kuris veikia savo iniciatyva ir kuris jo pateikimo momentu žino turinį, į kurį turi nukreipti tas saitas, situacija nėra panaši į vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojo situaciją, nes jis neturi konkrečių žinių apie saugomą turinį, kurį naudotojai įkelia į šią platformą, ir tik suteikia pačią platformą, tačiau neprisideda prie tokių duomenų padarymo viešai prieinamų pažeidžiant autoriaus teises. Todėl tame sprendime Teisingumo Teismo pateiktas aiškinimas negali būti taikomas tokiam valdytojui, siekiant įrodyti, kad jis sąmoningai dalyvavo neteisėtai viešai skelbiant saugomus kūrinius, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.
Dėl abiejų pagrindinėse bylose nagrinėjamų platformų valdytojų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas, be kita ko, į šio sprendimo 84 punkte nurodytus kriterijus, turi nustatyti, ar šie valdytojai patys viešai skelbia, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, saugomą turinį, kurį į jų platformą įkelia jų naudotojai.
Vis dėlto Teisingumo Teismas gali tam teismui pateikti kelis paaiškinimus dėl, be kita ko, klausimuose nurodytų faktinių aplinkybių.
Byloje C‑682/18 iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
YouTube
nedalyvauja kuriant ar atrenkant platformos naudotojų į ją įkeltą turinį, jo neperžiūri ir nekontroliuoja prieš jį įkeliant į platformą, nes įkėlimas vyksta automatiškai.
Iš to taip pat matyti, kad
YouTube
savo bendrosiose naudojimo sąlygose ir per kiekvieną turinio įkėlimą aiškiai informuoja apie draudimą šioje platformoje talpinti saugomą turinį pažeidžiant autorių teises. „Bendruomenės gairėse“ ji taip pat ragina savo naudotojus gerbti autorių teises. Be to, jeigu vaizdo įrašas užblokuojamas remiantis teisių turėtojo perspėjimu, jį įkėlęs naudotojas įspėjamas apie tai, kad pažeidimo pasikartojimo atveju jo paskyra bus užblokuota.
Be to,
YouTube
įdiegė įvairias technines priemones, kad užkirstų kelią autorių teisių pažeidimams jos platformoje ir juos nutrauktų, pavyzdžiui, pranešimo mygtuką ir specialią įspėjimo sistemą pranešti apie neteisėtą turinį ir jį pašalinti, taip pat turinio patikros programą ir turinio atpažinimo programinę įrangą, palengvinančią tokio turinio nustatymą ir pažymėjimą. Taigi atrodo, kad šis valdytojas ėmėsi techninių priemonių, kuriomis siekiama patikimai ir veiksmingai užkirsti kelią autorių teisių pažeidimams jo platformoje.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nors
YouTube
, viena vertus, savo platformoje tvarko paieškos rezultatus, juos reitinguodama ir suskirstydama pagal turinio rubrikas, ir, kita vertus, registruojamiems naudotojams pateikia rekomenduojamų vaizdo įrašų apžvalgą, pagrįstą jų anksčiau žiūrėtais vaizdo įrašais, šie reitingų sąrašai, turinio rubrikos ir rekomenduojamų vaizdo įrašų apžvalgos nėra skirtos tam, kad būtų palengvintas ar skatinamas neteisėtas dalijimasis saugomu turiniu.
Be to, nors
YouTube
gauna pajamų iš reklamos savo platformoje ir leidžia autorių teisių saugomą turinį perkėlusiems naudotojams ir jo savininkams gauti dalį šių pajamų, neatrodo, kad šios platformos ekonominis modelis grindžiamas neteisėtu jos turiniu, kad šiuo modeliu siekiama skatinti naudotojus perkelti tokį turinį ar kad pagrindinis
YouTube
tikslas arba paskirtis yra neteisėtas dalijimasis saugomu turiniu.
Byloje C‑683/18 iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Cyando
,
Uploaded
failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojas, taip pat nekuria, neatrenka ir netikrina į jos platformą įkelto turinio. Be to, savo platformos naudojimo sąlygose ji informuoja naudotojus, kad jiems draudžiama naudojantis jos platforma pažeisti autorių teises.
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 73 punkte, naudotojams įkėlus saugomą turinį į
Uploaded
platformą, jis netampa tiesiogiai viešai prieinamas, nes prie įkelto turinio galima prieiti tik per įkėlimo nuorodą, kuri yra persiunčiama tik įkėlimą atlikusiam naudotojui. Taip pat neginčijama, kad pati platforma neleidžia dalytis šia nuoroda, taigi, ir įkeltu turiniu, su kitais interneto vartotojais. Vadinasi,
Cyando
ne tik neteikia priemonių, skirtų konkrečiai tam, kad būtų lengviau jos platformoje neteisėtai dalytis saugomu turiniu ar skatinti tokį dalijimąsi, bet apskritai joje nėra jokių priemonių, leidžiančių kitiems interneto vartotojams sužinoti, koks turinys joje saugomas, ir prie jo prieiti. Be to,
Cyando
nedalyvauja trečiųjų asmenų šaltiniuose, kaip antai tinklaraščiuose, forumuose ar „nuorodų rinkiniuose“, pateikiant parsisiuntimo nuorodas. Be to, tokia failų prieglobos ir dalijimosi platforma, kaip
Uploaded
, savo naudotojams siūlo įvairias teisėtas naudojimo galimybes.
Vis dėlto
Elsevier
tvirtina, kad failai, kurių turinys neteisėtas, sudaro nuo 90 iki 96 %
Uploaded
prieinamų failų;
Cyando
su tuo nesutinka ir teigia, kad tik 1,1 % visų faktiškai atidaromų failų yra susiję su autorių teisių saugomu turiniu, o tai sudaro 0,3 % visų saugomų duomenų kiekio.
Reikia priminti, pirma, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 75 punkte, tik tada, kai platformos naudotojas nusprendžia įkeltą turinį padaryti „viešai“ prieinamą, jis ir platformos valdytojas, veikiantis kaip tarpininkas, gali turinį „viešai paskelbti“, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Antra, reikia pabrėžti, kad jei paaiškėtų, jog pagrindinis ar svarbiausias
Cyando
eksploatuojamos platformos naudojimo tikslas yra neteisėtai padaryti saugomą turinį viešai prieinamą, ši aplinkybė būtų viena iš svarbių veiksnių nustatant šio valdytojo veiksmų tyčinį pobūdį. Tokios aplinkybės reikšmingumas būtų dar didesnis, jei valdytojas neįgyvendintų tinkamų techninių priemonių, kurių galima tikėtis iš įprastai rūpestingo operatoriaus, kad patikimai ir veiksmingai užkirstų kelią autoriaus teisės pažeidimams savo platformoje.
Galiausiai, nepaisant
Elsevier
teiginio dėl didelės saugomo turinio, kuris neteisėtai skelbiamas viešai per
Uploaded
, dalies pagrįstumo, šios platformos valdytojo dalyvavimo sąmoningumą galėtų rodyti aplinkybė, kurią turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad šio valdytojo taikomas ekonominis modelis grindžiamas neteisėto turinio buvimu jo platformoje ir juo siekiama skatinti naudotojus dalytis tokiu turiniu per ją.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į abiejose bylose pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kurioje naudotojai gali neteisėtai padaryti viešai prieinamą saugomą turinį, valdytojas „viešai neskelbia“ šio turinio, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nebent jis ne tik suteikia pačią platformą, bet ir prisideda prie toki o turinio padarymo viešai prieinamo pažeidžiant autoriaus teises. Taip yra, be kita ko, tada, kai valdytojas konkrečiai žino, kad jo platformoje yra neteisėtai prieinamas saugomas turinys, tačiau nedelsiant jo nepašalina ir neužblokuoja prieigos prie jo, arba kai jis žino ar turėtų žinoti, kad saugomą turinį per jo platformą naudotojai apskritai neteisėtai padarė viešai prieinamą, tačiau nesiima įgyvendinti tinkamų techninių priemonių, kurių galima tikėtis iš įprastai rūpestingo operatoriaus, kad patikimai ir veiksmingai užkirstų kelią autoriaus teisės pažeidimams šioje platformoje, arba kai jis dalyvauja atrenkant neteisėtai viešai paskelbtą saugomą turinį, savo platformoje teikia priemones, skirtas konkrečiai neteisėtai dalytis tokiu turiniu, ar sąmoningai skatina tokį dalijimąsi, ką gali rodyti tai, kad jis sukūrė ekonominį modelį, skatinantį platformos naudotojus joje neteisėtai viešai skelbti saugomą turinį.
Dėl antrojo ir trečio klausimų bylose C‑682/18 ir C‑683/18
Abiejose bylose pateiktais antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį patenka vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojo veikla, kiek ji susijusi su platformos naudotojų į ją įkeltu turiniu. Jei taip, tas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog valdytojas neatleidžiamas nuo atsakomybės, kaip numatyta šio 14 straipsnio 1 dalyje, jeigu jis žino apie konkrečius neteisėtus naudotojų veiksmus, susijusius su jo platformoje įkeltu saugomu turiniu.
Pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalį, kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už informaciją, kurią saugo paslaugos gavėjo prašymu, su sąlyga, kad teikėjas neturi faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir, kiek tai susiję su reikalavimu atlyginti žalą, nežino apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija, arba kad teikėjas, gavęs tokių žinių arba apie tai sužinojęs, nedelsdamas panaikina šią informaciją arba atima galimybę ją pasiekti.
Remiantis suformuota jurisprudencija, šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (2021 sausio 26 d. Sprendimo Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kad paslaugos internetu teikėjas patektų į Direktyvos taikymo sritį, svarbu, kad jis būtų „tarpinis teikėjas“, kaip šią sąvoką Elektroninės komercijos direktyvos II skyriaus 4 skirsnyje norėjo apibrėžti teisės aktų leidėjas. Iš šios direktyvos 42 konstatuojamosios dalies matyti, kad šioje direktyvoje numatytos atsakomybės išimtys taikomos tik tada, kai informacinės visuomenės paslaugų teikėjo veikla yra tik techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio, o tai reiškia, kad tokių paslaugų teikėjas neturi žinių apie perduodamą arba saugomą informaciją ir negali jos kontroliuoti (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 23 d. Sprendimo Google France ir Google,
C‑236/08 – C‑238/08
,
EU:C:2010:159
,
ir
punktus).
Taigi siekiant išsiaiškinti, ar vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojas pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalį gali būti atleistas nuo atsakomybės už saugomą turinį, kurį naudotojai neteisėtai teikia visuomenei per jo platformą, reikia išnagrinėti, ar valdytojo vaidmuo yra neutralus, t. y. ar jo elgesys yra visiškai techninio, automatinio ir pasyvaus pobūdžio ir jis nežino apie saugomą turinį ir jo nekontroliuoja, ar atvirkščiai – jo vaidmuo yra aktyvus ir tai jam leidžia žinoti arba kontroliuoti turinį (pagal analogiją žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo L’Oréal ir kt.,
C‑324/09
,
ECLI:EU:C:2011:474
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, konstatuotų, kad
YouTube
ar
Cyando
ne tik suteikia pačią platformą, bet ir prisideda prie saugomo turinio padarymo viešai prieinamo pažeidžiant autoriaus teises, toks valdytojas negalėtų remtis Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatytu atleidimu nuo atsakomybės.
Žinoma, kaip savo išvados 138–140 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, tai, ar toks valdytojas atlieka „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal Autorių teisių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, savaime neturi lemiamos reikšmės vertinant, ar taikoma Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalis. Vis dėlto toks valdytojas, kuris ne tik suteikia pačią platformą, bet ir prisideda prie tokio turinio padarymo viešai prieinamo pažeidžiant autoriaus teises, negali būti laikomas atitinkančiu pastarojoje nuostatoje nustatytas taikymo sąlygas, primintas šio sprendimo 105 ir 106 punktuose.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų priešingą išvadą, nei išdėstyta šio sprendimo 107 punkte, reikėtų pažymėti: be to, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų platformų valdytojai nekuria, neatrenka ir netikrina į jų platformą įkelto turinio (tai, beje, nurodyta šio sprendimo 92 ir 97 punktuose), to teismo nurodyta aplinkybė, kad tokios vaizdo įrašų dalijimosi platformos, kaip
YouTube
, valdytojas taiko technines priemones, kuriomis siekiama tarp per jo platformą viešai paskelbtų vaizdo įrašų rasti turinį, kuris gali pažeisti autorių teises, nereiškia, kad taip elgdamasis toks valdytojas vaidina aktyvų vaidmenį, leidžiantį jam žinoti ar kontroliuoti tų vaizdo įrašų turinį, ir kad dėl šios priežasties informacinės visuomenės paslaugų teikėjams, kurie imasi tokių priemonių kaip tik siekdami kovoti su tokiais pažeidimais, negalima taikyti Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatytos atleidimo nuo atsakomybės sistemos.
Dar reikia, kad valdytojas laikytųsi sąlygų, kurios pagal šią nuostatą taikomos jo atleidimui nuo atsakomybės.
Kalbant apie Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą sąlygą, pažymėtina, kad ji negali būti laikoma netenkinama vien dėl to, kad valdytojas apskritai žino, kad jo platforma taip pat naudojama siekiant dalytis turiniu, galinčiu pažeisti intelektinės nuosavybės teises, ir kad jis abstrakčiai žino apie tai, kad saugomas turinys yra neteisėtai prieinamas jo platformoje.
Kaip savo išvados 172–190 punktuose ir 196 punkte pažymėjo generalinis advokatas, iš Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies formuluotės, tikslo, struktūros ir bendro konteksto, kurio dalis ji yra, matyti, kad joje apibrėžti atvejai, kai atitinkamų paslaugų teikėjas turi „faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją“ ir kai jis „[žino] apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija“, rodo, kad kalbama apie konkrečią veiklą ir konkrečią neteisėtą informaciją.
Šiuo klausimu pažymėtina ne tik tai, kad pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotę neteisėtą veiklos ar informacijos pobūdį turi lemti faktinis žinojimas arba neteisėtas pobūdis turi būti akivaizdus, t. y. jis turi būti konkrečiai nustatytas arba lengvai nustatomas, bet ir tai, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 41 ir 46 konstatuojamųjų dalių, ši 14 straipsnio 1 dalis yra įvairių konkuruojančių interesų, tarp kurių – Chartijos 11 straipsnyje įtvirtintas saviraiškos laisvės gerbimas, pusiausvyros, kurią siekiama nustatyti, išraiška. Pirma, pagal šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalį paslaugų teikėjams negali būti nustatoma bendra pareiga stebėti jų perduodamą ar saugomą informaciją arba bendra pareiga aktyviai domėtis faktais ar aplinkybėmis, rodančiomis neteisėtą veiklą. Antra, pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies b punktą paslaugų teikėjai, sužinoję arba gavę faktinių žinių apie neteisėtą informaciją, privalo skubiai imtis veiksmų šiai informacijai pašalinti arba padaryti ją neprieinamą, laikydamiesi saviraiškos laisvės principo. Kaip taip pat pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šią pareigą paslaugų teikėjas gali įvykdyti tik atsižvelgdamas į konkretų turinį.
To, kad dalijimosi internete turiniu platformos valdytojas automatiškai indeksuoja į šią platformą įkeltą turinį, kad toje platformoje yra paieškos funkcija ir kad ji rekomenduoja vaizdo įrašus pagal naudotojų profilį ar pomėgius, negali pakakti, kad būtų galima daryti išvadą, jog valdytojas turi „konkrečių“ žinių apie platformoje vykdomą neteisėtą veiklą ar joje saugomą neteisėtą informaciją.
Konkrečiai dėl antrojo atvejo, numatyto Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkte, t. y. „nežino[jimo] apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija“, Teisingumo Teismas konstatavo, jog pakanka, kad paslaugų teikėjas vienaip ar kitaip būtų sužinojęs apie faktus ar aplinkybes, kurių pagrindu rūpestingas ūkio subjektas turėtų konstatuoti neteisėtumą ir imtis veiksmų pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies b punktą. Visų pirma tai yra situacija, kai paslaugų teikėjas sužino apie neteisėtą veiklą ar informaciją savo iniciatyva atlikęs tyrimą, ir situacija, kai apie tokią veiklą ar informaciją jam pranešama. Antruoju atveju, nors aišku, kad dėl tokio pranešimo negali būti automatiškai atimama galimybė remtis šiame 14 straipsnyje numatytu atleidimu nuo atsakomybės, nes gali paaiškėti, kad pranešimai apie tariamai neteisėtą veiklą ar informaciją yra nepakankamai tikslūs ir pagrįsti, vis dėlto toks pranešimas paprastai yra faktas, į kurį nacionalinis teismas turi atsižvelgti, kai vertina, ar, remiantis tokia paslaugų teikėjui perduota informacija, jis realiai žinojo apie faktus ir aplinkybes, kurių pagrindu rūpestingas ūkio subjektas būtų turėjęs konstatuoti pažeidimą (2011 m. liepos 12 d. Sprendimo L’Oréal ir kt.,
C‑324/09
,
ECLI:EU:C:2011:474
,
punktą).
Šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad pranešime apie saugomo turinio neteisėtą viešą paskelbimą per vaizdo įrašų dalijimosi platformą ar failų prieglobos ir dalijimosi platformą turi būti pakankamai informacijos, kad šios platformos valdytojas, neatlikdamas išsamios teisinės analizės, galėtų įsitikinti neteisėtu šio paskelbimo pobūdžiu ir galimo šio turinio pašalinimo atitiktimi saviraiškos laisvei.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į abiejose bylose pateiktus antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojo veikla patenka į šios nuostatos taikymo sritį, jeigu toks valdytojas neatlieka aktyvaus vaidmens, kuris leistų jam žinoti ar kontroliuoti į jo platformą įkeltą turinį.
Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog valdytojas neatleidžiamas nuo atsakomybės, kaip numatyta šio 14 straipsnio 1 dalyje, jeigu jis žino apie konkrečius neteisėtus naudotojų veiksmus, susijusius su jo platformoje įkeltu saugomu turiniu.
Dėl ketvirtojo klausimo bylose C‑682/18 ir C‑683/18
Ketvirtuoju abiejose bylose pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad su ja nėra suderinama tai, kad teisių turėtojo prašymu teismo draudimas būtų nustatytas tarpininkui, kurio paslaugomis trečiasis asmuo naudojasi pažeisdamas šias teises, tik po to, kai apie tokį pažeidimą tarpininkui pranešama ir jis pasikartoja.
Iš nutarčių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šiuo klausimu jį pateikęs teismas kvestionuoja Vokietijos teisėje numatytos „trikdytojo atsakomybės“ (vok. k. „Störerhaftung“) sistemos taikymo tokioms situacijoms, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, atitiktį Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 daliai, jeigu būtų konstatuota, kad pačios
YouTube
ir
Cyando
viešai neskelbia jų atitinkamos platformos naudotojų įkelto neteisėto turinio ir kad jos patenka į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatyto atleidimo nuo atsakomybės taikymo sritį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal jo jurisprudenciją tarpininkams, kurių paslaugomis naudojasi tretieji asmenys intelektinės nuosavybės teisėms pažeisti, galima pareikšti ieškinį kaip „trikdytojams“ dėl veiksmų nutraukimo. Tokio pažeidimo atveju kaip „trikdytojas“ gali būti traukiamas atsakomybėn asmuo, kuris nėra šio pažeidimo vykdytojas ar bendrininkas, tačiau kuris vienaip ar kitaip sąmoningai prisideda prie šio pažeidimo, esant tinkamam priežastingumo ryšiui, nors teisiškai ir faktiškai turėjo galimybę užkirsti jam kelią. „Trikdytojo atsakomybės“ atsiradimas suponuoja pareigų elgtis tam tikru būdu pažeidimą, kurio apimtis priklauso nuo to, ar galima (ir kiek galima) pagrįstai reikalauti, kad „trikdytojas“ kontroliuotų arba stebėtų trečiuosius asmenis tam, kad užkirstų kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tuo atveju, kai „trikdytojas“ yra paslaugų teikėjas, kurio teikiama paslauga yra naudotojo pateiktos informacijos saugojimas, jam iš esmės gali būti taikomas draudimas nutraukti veiksmus tik jei pranešus apie akivaizdų intelektinės nuosavybės teisės pažeidimą ši teisė yra iš naujo arba ir toliau pažeidžiama dėl to, kad gavęs pranešimą paslaugų teikėjas nedelsdamas nesiėmė veiksmų, kad pašalintų tokį turinį arba užblokuotų prieigą prie jo ir užtikrintų, kad tokie pažeidimai nesikartotų.
Be to, iš nutarčių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ši sistema taikoma tik tada, kai paslaugų teikėjas iki pranešimo apie tokį pažeidimą nežinojo apie jį, kaip numatyta Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkte.
Vadinasi, savo ketvirtuoju abiejose bylose pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad su ja yra nesuderinama tai, kad teisių turėtojas, remdamasis nacionaline teise, gali prašyti teismo nustatyti draudimą tarpininkui, kurio paslauga trečiasis asmuo naudojosi pažeisdamas jo teises šiam nežinant, kaip numatyta Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkte, tik tada, kai prieš pradedant teismo procesą apie šį pažeidimą buvo pranešta tarpininkui, tačiau jis nedelsdamas nesiėmė veiksmų, kad pašalintų atitinkamą turinį arba užblokuotų prieigą prie jo ir užtikrintų, kad tokie pažeidimai nesikartotų.
Pagal Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalį „[v]alstybės narės užtikrina, kad teisių turėtojai turėtų galimybes prašyti teismo draudimo tarpininkams, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi autorių teisėms ar gretutinėms teisėms pažeisti“.
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal šia teisės nuostata nacionaliniams teismams suteiktą kompetenciją jie gali įpareigoti tokius tarpininkus imtis priemonių, kuriomis būtų siekiama ne tik nutraukti autorių teisių ir gretutinių teisių pažeidimus, jau padarytus pasinaudojant tarpininkų teikiamomis informacinės visuomenės paslaugomis, bet ir užkirsti kelią naujiems pažeidimams (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo SABAM,
C‑360/10
,
EU:C:2012:85
, 29 ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip matyti iš Autorių teisių direktyvos 59 konstatuojamosios dalies, teismo draudimų taisyklės, kaip antai susijusios su tenkintinomis sąlygomis ir taikytinomis procedūromis, kurias pagal šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalį turi numatyti valstybės narės, turi būti nustatytos nacionalinėje teisėje (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo SABAM,
C‑360/10
,
EU:C:2012:85
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją)
Vis dėlto valstybių narių nustatytos taisyklės ir šių taisyklių taikymo nacionaliniuose teismuose praktika turi atitikti Autorių teisių direktyvos tikslus (pagal analogiją žr. 2016 m. liepos 7 d. Sprendimo Tommy Hilfiger Licensing ir kt.,
C‑494/15
,
ECLI:EU:C:2016:528
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), joje numatytus apribojimus ir nurodytus teisės šaltinius. Pagal šios direktyvos 16 konstatuojamąją dalį šios taisyklės negali turėti įtakos Elektroninės komercijos direktyvos nuostatoms dėl atsakomybės, konkrečiai – jos 12–15 straipsniams (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo SABAM,
C‑360/10
,
EU:C:2012:85
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Vokietijos teisėje nustatyta sąlyga, pagal kurią teisių turėtojas, manantis, kad paslaugų teikėjo saugojimo vietoje viešai paskelbus jo kūrinį buvo pažeistos jo autoriaus ar gretutinės teisės, pirmiausia turi apie tai informuoti paslaugų teikėją, kad jam suteiktų galimybę nedelsiant nutraukti pažeidimą ir užkirsti kelią to pasikartojimui nepatiriant teismo išlaidų, kaip tik ir siekiama atsižvelgti į Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies vidinę logiką ir šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje numatytą draudimą nustatyti paslaugų teikėjui bendrą pareigą stebėti saugomą informaciją ar aktyviai ieškoti neteisėtą veiklą rodančių faktų ar aplinkybių.
Šiuo klausimu visų pirma reikia konstatuoti, kad Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnis nereikalauja iš valstybių narių numatyti tokios sąlygos.
Iš Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 3 dalies, siejamos su jos 45 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad šio 14 straipsnio 1 dalyje numatytas atleidimas nuo atsakomybės neturi įtakos nacionalinių teismų ir administracinių institucijų galimybei reikalauti, kad atitinkamas paslaugų teikėjas nutrauktų pažeidimą arba užkirstų jam kelią, pašalindamas neteisėtą informaciją arba padarydamas ją neprieinamą. Vadinasi, paslaugų teikėjui gali būti nustatomi įpareigojimai pagal valstybės narės nacionalinę teisę, net jeigu jis atitinka vieną iš šio 14 straipsnio 1 dalyje nurodytų alternatyvių sąlygų, t. y. net ir tuo atveju, kai jis nelaikomas atsakingu (2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Glawischnig-Piesczek,
C‑18/18
,
EU:C:2019:821
,
ir
punktai).
Atsižvelgiant į tai, reikia pabrėžti, kad Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms taip pat suteikta galimybė numatyti procedūras, reglamentuojančias neteisėtos informacijos pašalinimą, ar veiksmus, padarančius prieigą prie jos neįmanomą. Taigi, nors pagal Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalį valstybės narės privalo užtikrinti šioje direktyvoje nurodytų teisių turėtojams teisę pareikšti ieškinį paslaugų teikėjams, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi pažeisdami šias teises, valstybės narės vis dėlto gali numatyti išankstinę procedūrą, vykdomą prieš naudojantis šia teise pareikšti ieškinį, kuria atsižvelgiama į tai, kad atitinkamas paslaugų teikėjas nėra atsakingas už pažeidimą pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalį.
Vykstant tokiai išankstinei procedūrai valstybė narė gali numatyti tokią sąlygą, kokia nurodyta šio sprendimo 129 punkte. Iš tiesų tokia sąlyga, kuri leidžia pašalinti ar blokuoti neteisėtą informaciją, siekiama įpareigoti teisių turėtoją pirmiausia suteikti paslaugų teikėjui galimybę nedelsiant nutraukti pažeidimą ir užkirsti kelią jo pasikartojimui, kad paslaugų teikėjas, kuris nėra atsakingas už pažeidimą pagal Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalį, nepagrįstai nepatirtų teismo išlaidų, ir, antra, kad teisių turėtojas tuo atveju, jei paslaugų teikėjas nevykdo jam tenkančių pareigų, turėtų galimybę prašyti teismo nustatyti draudimą paslaugų teikėjui pagal Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalį.
Toliau dėl Elektroninės komercijos direktyvos 15 straipsnio 1 dalies pažymėtina, kad ji valstybėms narėms draudžia informacijos paslaugų teikėjui nustatyti bendrą pareigą stebėti jo saugomą informaciją arba aktyviai ieškoti faktų ar aplinkybių, atskleidžiančių neteisėtus veiksmus.
Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad priemonės, kuriomis paslaugų teikėjas būtų įpareigotas savo lėšomis įdiegti filtravimo sistemą ir bendrai bei nuolat stebėti duomenų turinį, kad užkirstų kelią bet kokiam būsimam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, yra nesuderinamos su Elektroninės komercijos direktyvos 15 straipsnio 1 dalimi (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Scarlet Extended,
C‑70/10
,
EU:C:2011:771
,
–
punktus ir 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo SABAM,
C‑360/10
,
EU:C:2012:85
,
–
punktus).
Tokia sąlyga, kaip nustatytąja Vokietijos teisėje dėl teismo draudimo, būtent siekiama išvengti, kad paslaugų teikėjui, kaip antai turinio dalijimosi internete platformos valdytojui, būtų nustatyti tokie įpareigojimai ir jis turėtų patirti su tuo susijusių teismo išlaidų, jei prieš pradedant teismo procesą jis nebuvo informuotas apie šios platformos naudotojo padarytą intelektinės nuosavybės teisės pažeidimą, neturėjo galimybės jį ištaisyti ir imtis būtinų priemonių užkirsti kelią naujiems pažeidimams. Jei tokios sąlygos nebūtų nustatyta, toks valdytojas, siekdamas užkirsti kelią tokio pobūdžio pažeidimams ir išvengti, kad jam būtų nustatytas toks teismo draudimas ir jis patirtų šių išlaidų, būtų priverstas aktyviai stebėti visą tos platformos naudotojų įkeltą turinį.
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad tokia sąlyga, kokia nustatyta nacionalinėje teisėje pagrindinėse bylose, yra suderinama su Elektroninės komercijos direktyvos 15 straipsnio 1 dalimi.
Galiausiai dėl sąlygos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suderinamumo su Autorių teisių direktyvos siekiamais tikslais reikia priminti, kad iš šio sprendimo 63 ir 64 punktų ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog įgyvendindami teisių turėtojams apsaugoti skirtas priemones nacionalinės valdžios institucijos ir nacionaliniai teismai privalo užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp, viena vertus, intelektinės nuosavybės teisės, kuria pagal Chartijos 17 straipsnio 2 dalį naudojasi teisių turėtojai, apsaugos ir, kita vertus, laisvės užsiimti verslu, kuria naudojasi paslaugų teikėjai pagal Chartijos 16 straipsnį, apsaugos bei saviraiškos ir informacijos laisvės, kurią interneto vartotojams užtikrina Chartijos 11 straipsnis, apsaugos (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Scarlet Extended,
C‑70/10
,
EU:C:2011:771
,
ir
punktus ir 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo SABAM,
C‑360/10
,
EU:C:2012:85
,
ir
punktus).
Taigi tokia Vokietijos teisėje teismo draudimui nustatyta sąlyga nepažeidžia šios pusiausvyros.
Konkrečiai kalbant, tokia sąlyga apsaugo paslaugų teikėją nuo šio sprendimo 136 punkte nurodytų pasekmių ir neatima iš teisių turėtojo galimybės veiksmingai nutraukti trečiųjų asmenų pasinaudojant atitinkama paslauga padarytus autorių teisių ar gretutinių teisių pažeidimus ir užkirsti kelią naujiems. Teisių turėtojui pakanka pranešti paslaugų teikėjui apie tokį pažeidimą, o jis privalo nedelsdamas pašalinti atitinkamą turinį arba užblokuoti prieigą prie jo bei imtis tinkamų priemonių, kad užkirstų kelią naujiems pažeidimams; to nepadarius, teisių turėtojas turi teisę prašyti teismo nustatyti draudimą.
Vis dėlto taikydami šią sąlygą ir ypač aiškindami pusdalyvį „nedelsdamas“ nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į tai, kaip greitai teikiant informacinės visuomenės paslaugas gali atsirasti žala, ir į geografinį jos mastą (tai pabrėžiama Elektroninės komercijos direktyvos 52 konstatuojamoje dalyje), turi užtikrinti, kad dėl tokios sąlygos nebūtų taip vėluojama faktiškai nutraukti autorių teisių ar gretutinių teisių pažeidimą, kad būtų padaryta neproporcingos žalos teisių turėtojui.
Tokiomis aplinkybėmis reikia taip pat priminti, kad, remiantis Elektroninės komercijos direktyvos 18 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės užtikrina, kad pagal nacionalinę teisę galimos teisminės priemonės dėl informacinės visuomenės paslaugų veiklos leistų greitai imtis priemonių, įskaitant laikinąsias apsaugos priemones, skirtų nutraukti bet kokiam įtariamam pažeidimui ir užkirsti keliui tolesniam susijusių interesų pažeidimui.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą, pateiktą abiejose bylose, reikia atsakyti: Autorių teisių direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad su ja yra suderinama tai, kad autorių teisių ar gretutinių teisių turėtojas, remdamasis nacionaline teise, gali prašyti, kad teismas nustatytų draudimą tarpininkui, kurio paslauga trečiasis asmuo naudojosi pažeisdamas jo teises šiam nežinant, kaip numatyta Elektroninės komercijos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkte, tik tada, kai prieš pradedant teismo procesą apie šį pažeidimą buvo pranešta tarpininkui, tačiau jis nedelsdamas nesiėmė veiksmų, kad pašalintų tokį turinį arba užblokuotų prieigą prie jo, taip pat užtikrintų, kad tokie pažeidimai nesikartotų. Vis dėlto nacionaliniai teismai turi užtikrinti, kad taikant tokią sąlygą nebūtų taip vėluojama faktiškai nutraukti pažeidimą, kad būtų padaryta neproporcingos žalos teisių turėtojui.
Dėl penktojo ir šeštojo klausimų bylose C‑682/18 ir C‑683/18
Kadangi šie klausimai pateikti tik tuo atveju, jei į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai, į juos atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kurioje naudotojai gali neteisėtai padaryti viešai prieinamą saugomą turinį, valdytojas „viešai neskelbia“ šio turinio, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nebent jis ne tik suteikia pačią platformą, bet ir prisideda prie tokio turinio padarymo viešai prieinamo pažeidžiant autoriaus teises. Taip yra, be kita ko, tada, kai valdytojas konkrečiai žino, kad jo platformoje yra neteisėtai prieinamas saugomas turinys, tačiau nedelsiant jo nepašalina ir neužblokuoja prieigos prie jo, arba kai jis žino ar turėtų žinoti, kad saugomą turinį per jo platformą naudotojai apskritai neteisėtai padarė viešai prieinamą, tačiau nesiima įgyvendinti tinkamų techninių priemonių, kurių galima tikėtis iš įprastai rūpestingo operatoriaus, kad patikimai ir veiksmingai užkirstų kelią autoriaus teisės pažeidimams šioje platformoje, arba kai jis dalyvauja atrenkant neteisėtai viešai paskelbtą saugomą turinį, savo platformoje teikia priemones, skirtas konkrečiai neteisėtai dalytis tokiu turiniu, ar sąmoningai skatina tokį dalijimąsi, ką gali rodyti tai, kad jis sukūrė ekonominį modelį, skatinantį platformos naudotojus joje neteisėtai viešai skelbti saugomą turinį.

2.
2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos valdytojo veikla patenka į šios nuostatos taikymo sritį, jeigu toks valdytojas neatlieka aktyvaus vaidmens, kuris leistų jam žinoti ar kontroliuoti į jo platformą įkeltą turinį.
Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog valdytojas neatleidžiamas nuo atsakomybės, kaip numatyta šio 14 straipsnio 1 dalyje, jeigu jis žino apie konkrečius neteisėtus naudotojų veiksmus, susijusius su jo platformoje įkeltu saugomu turiniu.

3.
Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad su ja yra suderinama tai, kad autorių teisių ar gretutinių teisių turėtojas, remdamasis nacionaline teise, gali prašyti, kad teismas nustatytų draudimą tarpininkui, kurio paslauga trečiasis asmuo naudojosi pažeisdamas jo teises šiam nežinant, kaip numatyta Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalies a punkte, tik tada, kai prieš pradedant teismo procesą apie šį pažeidimą buvo pranešta tarpininkui, tačiau jis nedelsdamas nesiėmė veiksmų, kad pašalintų tokį turinį arba užblokuotų prieigą prie jo, taip pat užtikrintų, kad tokie pažeidimai nesikartotų. Vis dėlto nacionaliniai teismai turi užtikrinti, kad taikant tokią sąlygą nebūtų taip vėluojama faktiškai nutraukti pažeidimą, kad būtų padaryta neproporcingos žalos teisių turėtojui.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.