CELEX: 62021CJ0422
Predhodno odločanje
Prosilci za mednarodno zaščito
Direktiva 2013/33/EU
Člen 20(4) in (5)
Hudo nasilno vedenje
Pravica držav članic, da določijo sankcije, ki se uporabijo
Obseg
Ukinitev materialnih pogojev za sprejem

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20(4) in (5) Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (
UL 2013, L 180, str. 96
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Ministero dell’Interno (ministrstvo za notranje zadeve, Italija) in TO v zvezi z zahtevkom zadnjenavedenega za odpravo odločbe Prefettura di Firenze (prefektura v Firencah, Italija), s katero je bil izključen iz materialnih pogojev za sprejem.
Pravni okvir
Pravo Unije
V skladu s členom 1 Direktive 2013/33 je namen te direktive določiti standarde za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (v nadaljevanju: prosilci) v državah članicah.
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„Za namene te direktive:
[…]
(f)
‚pogoji za sprejem‘ pomenijo celovit sklop ukrepov, ki jih države članice zagotavljajo prosilcem v skladu s to direktivo;
(g)
‚materialni pogoji za sprejem‘ pomenijo pogoje za sprejem, ki vključujejo nastanitev, hrano in obleko, zagotovljeno v naravi ali kot finančna pomoč ali kot kuponi ali kombinacija vseh treh, ter dodatek za dnevne izdatke;
[…]
(i)
‚nastanitveni center‘ pomeni katero koli mesto, ki se uporablja za skupinsko nastanitev prosilcev;
[…]“
Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Pridržanje“, v odstavku 3 določa:
„Prosilca se sme pridržati le:
[…]
(e)
kadar to zahteva zaščita nacionalne varnosti ali javnega reda;
[…]“
Člen 17 iste direktive, naslovljen „Splošna pravila o materialnih pogojih za sprejem in zdravstvenem varstvu“, v odstavkih od 1 do 4 določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da so prosilcem ob podaji prošnje za mednarodno zaščito na voljo materialni pogoji za sprejem.
2.   Države članice zagotovijo, da materialni pogoji za sprejem omogočajo ustrezen življenjski standard prosilcev, ki zagotavlja njihovo eksistenco ter varuje njihovo fizično in duševno zdravje.
Države članice zagotovijo, da se ta življenjski standard v skladu s členom 21 doseže v posebnem položaju ranljivih oseb in v zvezi s položajem pridržanih oseb.
3.   Države članice lahko zagotavljanje vseh ali nekaterih materialnih pogojev za sprejem in zdravstveno varstvo pogojujejo s tem, da prosilci nimajo zadostnih sredstev za življenjski standard, ki je primeren za njihovo zdravje in ki omogoča njihovo preživetje.
4.   Države članice lahko od prosilcev zahtevajo, da krijejo stroške materialnih pogojev za sprejem in zdravstveno varstvo, določenih v tej direktivi, ali k njim prispevajo, v skladu z določbo iz odstavka 3, če imajo prosilci dovolj sredstev, na primer če že razumno obdobje delajo.
Če se izve, da je imel prosilec dovolj sredstev za kritje materialnih pogojev za sprejem in zdravstveno varstvo, ko so bile te temeljne potrebe pokrite, lahko države članice od prosilca zahtevajo povračilo.“
Člen 18 Direktive 2013/33, naslovljen „Modalitete materialnih pogojev za sprejem“, v odstavku 1 določa:
„Kadar se nastanitev zagotovi v naravi, bi morala biti v eni od naslednjih oblik ali kot njihova kombinacija:
(a)
prostori, ki se uporabljajo za nastanitev prosilcev med obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito, podane na meji ali v tranzitnih območjih;
(b)
nastanitveni centri, ki zagotavljajo ustrezen življenjski standard;
(c)
privatne hiše, stanovanja, hoteli ali drugi prostori, prilagojeni za nastanitev prosilcev.“
Člen 20 te direktive, ki je edina določba poglavja III te direktive, je naslovljen „Omejitev ali ukinitev materialnih pogojev za sprejem“. Ta člen tako določa:
„1.   Države članice lahko omejijo ali v izjemnih in ustrezno utemeljenih primerih ukinejo materialne pogoje za sprejem, kadar prosilec:
(a)
zapusti kraj bivanja, ki ga določi pristojni organ, ne da bi ga o tem obvestil, ali brez dovoljenja, če ga je zahteval;
(b)
ne izpolnjuje obveznosti javljanja ali zahtev glede obveščanja ali udeležbe pri osebnih razgovorih v zvezi z azilnim postopkom v razumnem obdobju, ki ga določa nacionalno pravo, ali
(c)
je vložil naknadno prošnjo, kot je opredeljena v členu 2(q) Direktive 2013/32/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (
UL 2013, L 180, str. 60
)].
Glede primerov (a) in (b), kadar se prosilca izsledi ali se prostovoljno javi pristojnemu organu, se na podlagi razlogov za izginotje sprejme ustrezno utemeljena odločitev o ponovni uvedbi pravice do nekaterih ali vseh ukinjenih ali omejenih materialnih pogojev za sprejem.
2.   Države članice lahko omejijo tudi materialne pogoje za sprejem, kadar lahko ugotovijo, da prosilec brez utemeljenih razlogov ni vložil prošnje za mednarodno zaščito, takoj ko je bilo to praktično izvedljivo po prihodu v zadevno državo članico.
3.   Države članice lahko omejijo ali ukinejo materialne pogoje za sprejem, kadar je prosilec prikril finančna sredstva in je zato imel neupravičeno korist od materialnih pogojev za sprejem.
4.   Države članice lahko določijo sankcije, ki se uporabljajo za hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in za hudo nasilno vedenje.
5.   Odločitve o omejitvi ali ukinitvi materialnih pogojev za sprejem ali sankcijah iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 tega člena, se sprejmejo posamično, objektivno in nepristransko ter se navedejo razlogi. Odločitve temeljijo na posebnem položaju zadevne osebe, zlasti v zvezi z osebami iz člena 21, ob upoštevanju načela sorazmernosti. V vseh okoliščinah države članice zagotovijo dostop do zdravstvenega varstva v skladu s členom 19 ter vsem prosilcem zagotovijo tudi dostojen življenjski standard.
6.   Države članice zagotovijo, da materialni pogoji za sprejem niso ukinjeni ali omejeni, dokler ni sprejeta odločitev v skladu z odstavkom 5.“
Člen 21 Direktive 2013/33, naslovljen „Splošno načelo“, določa, da države članice pri prenosu te direktive v nacionalno pravo upoštevajo poseben položaj ranljivih oseb, med drugim mladoletnikov in mladoletnikov brez spremstva.
Italijansko pravo
Člen 14 decreto legislativo n
o
142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonché della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (zakonska uredba št. 142 o izvajanju Direktive 2013/33/EU o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito in Direktive 2013/32/EU o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite) z dne 18. avgusta 2015 (GURI št. 214 z dne 15. septembra 2015, str. 1) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 142/2015), določa:
„1.   Prosilec, ki je vložil prošnjo [za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite] in nima zadostnih sredstev za zagotovitev primernega življenjskega standarda za svoje preživljanje in preživljanje svojih družinskih članov, lahko skupaj z družinskimi člani dostopa do ukrepov za sprejem iz te uredbe.
[…]
3.   Da lahko dostopa do ukrepov za sprejem iz te uredbe, prosilec ob vložitvi svoje prošnje izjavi, da nima zadostnih sredstev za preživljanje. Prefektura – območni urad vlade oceni nezadostnost sredstev za preživljanje iz odstavka 1 glede na letni znesek socialnega dodatka.
[…]“
Člen 23 te zakonske uredbe določa:
„1.   Prefekt pokrajine, v kateri so centri [za prvi sprejem], z obrazloženo odločbo odredi ukinitev ukrepov za sprejem v teh primerih:
[…]
(e)
če prosilec za azil resno ali večkrat krši pravila centra, v katerem je nastanjen, vključno z namernim poškodovanjem premičnin ali nepremičnin, ali se hudo nasilno vede.
2.   Odločba o ukinitvi se sprejme ob upoštevanju položaja prosilca, zlasti kar zadeva pogoje [v zvezi s sprejemom oseb s posebnimi potrebami].
[…]
4.   V primeru iz odstavka 1(e) vodja centra prefekturi – območnemu uradu vlade posreduje poročilo o dejstvih, ki bi lahko privedla do morebitne ukinitve, v treh dneh od njihovega nastanka.
5.   Odločba o ukinitvi ukrepov za sprejem začne učinkovati ob vročitvi […]. Odločba se pošlje tudi vodji centra. Zoper odločbo o ukinitvi je mogoče vložiti tožbo pri pristojnem deželnem upravnem sodišču.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
TO je bil kot prosilec za mednarodno zaščito deležen materialnih pogojev za sprejem, ki jih določa zakonska uredba št. 142/2015, in nastanjen v začasnem nastanitvenem centru.
Iz poročila z dne 28. junija 2019, ki ga je pristojni policijski organ posredoval prefekturi v Firencah, je razvidno, da je TO skupaj s še enim prosilcem za mednarodno zaščito verbalno in fizično napadel železniškega uslužbenca in dva uslužbenca občinske policije v Firencah. Ti trije so utrpeli poškodbe, zaradi katerih so potrebovali oskrbo lokalne službe za nujno medicinsko pomoč.
Potem ko je prefektura v Firencah TO pozvala, naj predloži pripombe, česar ta ni storil, je sprejela odločbo, s katero so mu bili na podlagi člena 14(3) in člena 23(1)(e) zakonske uredbe št. 142/2015 materialni pogoji za sprejem ukinjeni.
TO je zoper to odločbo vložil tožbo pri Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (deželno upravno sodišče za Toskano, Italija). To sodišče je tožbi ugodilo in odločbo prefekture v Firencah odpravilo. V bistvu je presodilo, da je člen 23(1)(e) zakonske uredbe št. 142/2015 v nasprotju s pravom Unije, kot ga je Sodišče razlagalo v sodbi z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), ker ta člen kot edino mogočo sankcijo v dejanskih okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, določa ukinitev materialnih pogojev za sprejem.
Ministrstvo za notranje zadeve je zoper odločbo Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (deželno upravno sodišče za Toskano) vložilo pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija), ker naj bi prvonavedeno sodišče napačno uporabilo tako nacionalno pravo kot tudi pravo Unije, kakor ga je Sodišče razlagalo v sodbi z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Predložitveno sodišče navaja, da dvomi o razlagi, ki jo je glede sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), podalo Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (deželno upravno sodišče za Toskano).
V zvezi s tem predložitveno sodišče opozarja, da v skladu s členom 20(4) Direktive 2013/33 države članice lahko določijo sankcije, ki se uporabljajo za hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in za hudo nasilno vedenje. Ne bi pa naj bilo nobenega dvoma, da pojem „sankcije“ v smislu te določbe načeloma zajema tudi ukinitev in omejitev materialnih pogojev za sprejem, kot naj bi Sodišče poleg tega priznalo v sodbi z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Predložitveno sodišče trdi, da bi nemožnost ukinitve materialnih pogojev za sprejem tudi v primerih posebej hudih in zavržnih dejanj, ki vključujejo fizično nasilje ali prodajo drog, lahko vodila do zlorab. Za taka dejanja bi se manj stroge sankcije, kot je premestitev zadevne osebe v ločen del nastanitvenega centra ali v drugo nastanitev, lahko izkazale za neučinkovite.
V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da v skladu z italijansko zakonodajo, ki se uporablja, tuji državljani ne morejo dobiti dovoljenja za prebivanje za delo v okviru zaposlitve ali samozaposlitve, če so bili obsojeni zaradi kaznivih dejanj, ki se štejejo za posebej huda in zavržna. Ne bi pa naj bilo razumno šteti, da se lahko storilci tako zavržnih dejanj izognejo najstrožjim sankcijam, če gre za prosilce za mednarodno zaščito, ki ne spadajo – v nasprotju s pritožnikom v postopku v glavni stvari v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
) – v kategorijo ranljivih oseb iz člena 21 Direktive 2013/33. Po mnenju predložitvenega sodišča bi namreč razširitev načel, ki izhajajo iz te sodbe, na take osebe pomenila, da bi se za različne položaje uporabilo enako obravnavanje.
Poleg tega naj pri razlagi člena 20(4) Direktive 2013/33, na katero naj bi se oprlo Tribunale amministrativo regionale per la Toscana (deželno upravno sodišče za Toskano), ne bi bil upoštevan preudarek iz točke 44 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), v skladu s katerim morajo države članice, če imajo možnost sprejeti ukrepe v zvezi z materialnimi pogoji za sprejem, da se zaščitijo pred nevarnostjo zlorabe sistema sprejema, imeti to možnost tudi v primeru hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in v primeru hudo nasilnega vedenja.
V zvezi s spoštovanjem človeškega dostojanstva, ki ga je Sodišče izpostavilo v sodbi z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), predložitveno sodišče ugotavlja, da se zdi, da ga je mogoče zagotoviti s strogim upoštevanjem procesnih jamstev, zlasti obveznosti opraviti popolno preiskavo in obveznosti obrazložitve upravnih aktov. Ta jamstva naj bi bila namenjena preprečevanju tveganja, omenjenega v točki 46 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), da bi bila zadevni osebi zaradi ukinitve materialnih pogojev za sprejem odvzeta možnost zadovoljitve najosnovnejših potreb, kot so namestitev, hrana, obleka in higiena, zaradi česar bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo z dostojnim življenjskim standardom.
Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali „hudo nasilno vedenje“, ki ga je mogoče sankcionirati na podlagi člena 20(4) Direktive 2013/33, zajema tudi dejanja, storjena zunaj nastanitvenega centra.
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali člen 20(4) in (5) Direktive [2013/33] nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa ukinitev ukrepov za sprejem prosilca, ki je polnoleten in ne spada v kategorijo ‚ranljivih oseb‘, če se domneva, da je prosilec zunaj nastanitvenega centra storil posebej hudo nasilno dejanje, pri katerem je uporabil fizično nasilje nad uradno osebo in/ali osebo, pooblaščeno za opravljanje javne službe, pri čemer so žrtve utrpele poškodbe, zaradi katerih so morale poiskati oskrbo pri lokalni službi prve pomoči?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Vprašanje za predhodno odločanje je razdeljeno na dva dela, ki ju je treba obravnavati ločeno.
Prvi del vprašanja za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče s prvim delom svojega vprašanja v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20(4) Direktive 2013/33 razlagati tako, da se uporablja za hudo nasilno vedenje, do katerega pride zunaj nastanitvenega centra.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je s členom 20(4) Direktive 2013/33 državam članicam dovoljeno, da „določijo sankcije, ki se uporabljajo za hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in za hudo nasilno vedenje“.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba za razlago določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njeno sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (sodba z dne 28. januarja 2020, Komisija/Italija (Direktiva o boju proti zamudam pri plačilih),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, točka
in navedena sodna praksa).
Kar zadeva besedilo člena 20(4) Direktive 2013/33, iz njega izhaja, da gre pri „hudih kršitvah pravil v nastanitvenih centrih“ in „hudo nasilnem vedenju“ za ločena primera, od katerih je vsak dovolj za to, da se utemelji naložitev sankcije.
Ob neobstoju izrecne omejitve v nasprotnem smislu v besedilu navedene določbe in ob upoštevanju potrebe po razlaganju določb prava Unije na način, ki zagotavlja njihov polni učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2019, Falck Rettungsdienste in Falck,
C‑465/17
,
EU:C:2019:234
, točka
in navedena sodna praksa), pa je treba šteti, da pojem „hudo nasilno vedenje“ zajema vsako tovrstno vedenje ne glede na kraj, kjer je do njega prišlo.
Če bi se zakonodajalec Unije nameraval v členu 20(4) Direktive 2013/33 sklicevati le na hudo nasilno vedenje prosilca za mednarodno zaščito v nastanitvenem centru, primera takega vedenja namreč ne bi bilo treba posebej omenjati, ker bi tako vedenje znotraj nastanitvenega centra nedvomno pomenilo hudo kršitev pravil tega centra in bi bilo torej zajeto s prvim primerom, predvidenim v tej določbi, tako da bi bil drugi primer, naveden v njej, potem odvečen.
Zgornje preudarke potrjujeta tako sobesedilo, v katero je umeščen člen 20(4) Direktive 2013/33, kot cilj, ki se uresničuje s to določbo.
Glede sobesedila je dovolj ugotoviti, da so v odstavkih od 1 do 3 tega člena 20 določeni primeri, ki lahko upravičujejo omejitev ali ukinitev, odvisno od primera, materialnih pogojev za sprejem in ki nimajo nobene zveze z vedenjem znotraj nastanitvenega centra.
Kar zadeva uresničevani cilj, ker je namen člena 20(4) Direktive 2013/33 državam članicam dovoliti, da primerno sankcionirajo hudo nasilno vedenje prosilca za mednarodno zaščito ob upoštevanju nevarnosti, ki jo tako vedenje lahko pomeni za javni red ter varnost oseb in premoženja (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2019, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, točka
), nič ne utemeljuje omejevanja te možnosti zgolj na hudo nasilno vedenje, do katerega pride znotraj nastanitvenega centra.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na prvi del postavljenega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 20(4) Direktive 2013/33 razlagati tako, da se uporablja za hudo nasilno vedenje, do katerega pride zunaj nastanitvenega centra.
Drugi del vprašanja za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z drugim delom svojega vprašanja v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20(4) in (5) Direktive 2013/33 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se prosilcu za mednarodno zaščito, ki se je vedel hudo nasilno do javnih uslužbencev, naloži sankcija v obliki ukinitve materialnih pogojev za sprejem v smislu člena 2(f) in (g) te direktive.
V zvezi s tem je Sodišče v točki 44 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), resda ugotovilo, da člen 20(4) Direktive 2013/33 ne izključuje izrecno, da se lahko sankcija nanaša na materialne pogoje za sprejem.
V isti točki je dodalo, da če imajo države članice možnost sprejeti ukrepe v zvezi s temi pogoji, da se zaščitijo pred nevarnostjo zlorabe sistema sprejema, morajo imeti to možnost tudi v primeru hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in v primeru hudo nasilnega vedenja, saj lahko taka dejanja namreč ogrožajo javni red ter varnost oseb in premoženja.
Vendar je Sodišče odločilo, da naložitev sankcije, ki zgolj na podlagi razloga iz člena 20(4) Direktive 2013/33 zajema, čeprav začasno, ukinitev vseh materialnih pogojev za sprejem ali materialnih pogojev za sprejem v zvezi z nastanitvijo, hrano ali obleko, ne bi bila združljiva z obveznostjo, ki izhaja iz člena 20(5), tretji stavek, te direktive, da se prosilcu zagotovi dostojen življenjski standard, ker bi mu bila odvzeta možnost zadovoljitve najosnovnejših potreb, kot so namestitev, hrana, obleka in higiena (sodba z dne 12. novembra 2019, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, točka
).
Taka sankcija bi poleg tega pomenila kršitev zahteve po sorazmernosti iz člena 20(5), drugi stavek, Direktive 2013/33, ker tudi najstrožje sankcije za kaznovanje kršitev ali ravnanj iz člena 20(4) te direktive prosilcu ne smejo odvzeti možnosti zadovoljitve njegovih najosnovnejših potreb (sodba z dne 12. novembra 2019, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
, točka
).
Glede na te preudarke okoliščina, ki jo omenja predložitveno sodišče in v skladu s katero je lahko vedenje, ki ga je treba sankcionirati, posebej hudo in zavržno, ne more privesti do drugačnega sklepa.
Iz istega razloga nikakor ni mogoče primerjati položaja prosilca za mednarodno zaščito, ki nima možnosti zadovoljitve svojih najosnovnejših potreb, in položaja državljana tretje države, ki se mu zavrne izdaja dovoljenja za prebivanje za delo v okviru zaposlitve ali samozaposlitve.
Vseeno je Sodišče v točki 52 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), poudarilo, da lahko države članice v primerih iz člena 20(4) Direktive 2013/33 glede na okoliščine obravnavane zadeve in ob spoštovanju zahtev iz člena 20(5) te direktive naložijo sankcije, katerih učinek ni, da se prosilcu odvzamejo materialni pogoji za sprejem, kot je njegovo prebivanje v ločenem delu nastanitvenega centra, s prepovedjo stopanja v stik z nekaterimi prebivalci centra, ali njegova premestitev v drug nastanitveni center oziroma v drugo namestitev v smislu člena 18(1)(c) navedene direktive.
V isti točki je Sodišče tudi navedlo, da prav tako člen 20(4) in (5) Direktive 2013/33 ne preprečuje pridržanja prosilca na podlagi člena 8(3)(e) te direktive, če so izpolnjeni pogoji iz členov od 8 do 11 navedene direktive.
Glede procesnih jamstev, ki v skladu z nacionalnim pravom veljajo za odločbo o ukinitvi materialnih pogojev za sprejem, sprejeto v zvezi s prosilcem za mednarodno zaščito, ki se je vedel hudo nasilno, je treba poudariti, da taka jamstva, naj bodo še tako pomembna, ne omogočajo, da bi se izključilo tveganje, da zadevni prosilec zaradi te ukinitve ne bi mogel zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so namestitev, hrana, obleka in higiena, na katere se je Sodišče sklicevalo v točki 46 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Poudariti je treba še, da preudarki, navedeni v točkah od 46 do 52 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
), in v bistvenem ponovljeni v točkah od 39 do 45 te sodbe, veljajo – kot jasno izhaja iz teh točk in iz besedila določb, ki so razložene v njih – za vsakega prosilca za mednarodno zaščito, in ne le za prosilce, ki imajo status „ranljive osebe“ v smislu člena 21 Direktive 2013/33, to je status, obravnavan v točkah od 53 do 55 sodbe z dne 12. novembra 2019, Haqbin (
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
).
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba na drugi del postavljenega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 20(4) in (5) Direktive 2013/33 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se prosilcu za mednarodno zaščito, ki se je vedel hudo nasilno do javnih uslužbencev, naloži sankcija v obliki ukinitve materialnih pogojev za sprejem v smislu člena 2(f) in (g) te direktive, povezanih z nastanitvijo, hrano ali obleko, če bi naložitev te sankcije privedla do tega, da bi bila temu prosilcu odvzeta možnost zadovoljitve njegovih najosnovnejših potreb. Pri naložitvi drugih sankcij na podlagi navedenega člena 20(4) morajo biti v vseh okoliščinah izpolnjeni pogoji iz odstavka 5 tega člena, zlasti pogoja v zvezi s spoštovanjem načela sorazmernosti in človeškega dostojanstva.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

1.
Člen 20(4) Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito je treba razlagati tako, da se uporablja za hudo nasilno vedenje, do katerega pride zunaj nastanitvenega centra.

2.
Člen 20(4) in (5) Direktive 2013/33 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se prosilcu za mednarodno zaščito, ki se je vedel hudo nasilno do javnih uslužbencev, naloži sankcija v obliki ukinitve materialnih pogojev za sprejem v smislu člena 2(f) in (g) te direktive, povezanih z nastanitvijo, hrano ali obleko, če bi naložitev te sankcije privedla do tega, da bi bila temu prosilcu odvzeta možnost zadovoljitve njegovih najosnovnejših potreb. Pri naložitvi drugih sankcij na podlagi navedenega člena 20(4) morajo biti v vseh okoliščinah izpolnjeni pogoji iz odstavka 5 tega člena, zlasti pogoja v zvezi s spoštovanjem načela sorazmernosti in človeškega dostojanstva.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.