CELEX: 62021CJ0436
Predhodno odločanje
Zračni prevoz
Uredba (ES) št. 261/2004
Člen 3(1)(a)
Področje uporabe
Člen 2, od (f) do (h)
Pojem ,vozovnica‘
Pojem ,rezervacija‘
Pojem ,vmesni let za zvezo‘
Rezervacija prek potovalne agencije
Člen 7
Odškodnina letalskim potnikom v primeru velike zamude leta
Prevoz, sestavljen iz več letov, ki jih opravijo različni dejanski letalski prevozniki
Vmesni let za zvezo z odhodom z letališča v državi članici, s postankom v Švici in končnim namembnim krajem v tretji državi

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 3 in 7 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10) ter člena 2 in Priloge k Sporazumu med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu, ki je bil podpisan 21. junija 1999 v Luxembourgu in je bil odobren v imenu Evropske skupnosti s Sklepom Sveta in Komisije 2002/309/ES glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 o sklenitvi sedmih sporazumov s Švicarsko konfederacijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89), kakor je bil spremenjen s Sklepom št. 1/2017 Skupnega odbora Evropske unije in Švice za zračni promet, ustanovljenega na podlagi navedenega sporazuma, z dne 29. novembra 2017 (
UL 2017, L 348, str. 46
) (v nadaljevanju: Sporazum ES ‑ Švica).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo flightright GmbH, ki je družba za pravno pomoč letalskim potnikom, in družbo American Airlines Inc., letalskim prevoznikom, glede odškodnine na podlagi Uredbe št. 261/2004, ki se zahteva zaradi velike zamude leta ob prihodu v končni namembni kraj.
Pravni okvir
V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 261/2004 je navedeno:
„Ukrepanje Skupnosti na področju zračnega prevoza mora med drugim zagotavljati visoko raven varstva potnikov. Poleg tega je treba na splošno v celoti upoštevati zahteve o varstvu potrošnikov.“
Člen 2 te uredbe, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)
,dejanski letalski prevoznik‘ pomeni letalskega prevoznika, ki opravi ali namerava opraviti let na podlagi pogodbe s potnikom ali v imenu druge, pravne ali fizične osebe, ki ima s tem potnikom sklenjeno pogodbo;
[…]
(d)
,organizator potovanja‘ pomeni, z izjemo letalskega prevoznika, organizatorja v smislu točke 2 člena 2 Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 10, str. 132)];
[…]
(f)
,vozovnica‘ pomeni veljavni dokument, ki daje pravico do prevoza, ali enakovredni dokument v nematerialni obliki, vključno elektronski obliki, ki ga izda ali potrdi letalski prevoznik ali njegov pooblaščeni posrednik;
(g)
,rezervacija‘ pomeni dejstvo, da ima potnik vozovnico ali drugačen dokaz, ki navaja, da je letalski prevoznik ali organizator potovanja rezervacijo sprejel in registriral;
(h)
,končni namembni kraj‘ pomeni namembni kraj, naveden na vozovnici, ki je predložena pri prijavi na let, ali v primeru vmesnih letov za zvezo namembni kraj zadnjega leta; […]
[…]“
Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se uporablja za:
(a)
potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju države članice, za katero se Pogodba uporablja;
[…]“
Člen 7 te uredbe, naslovljen „Pravica do odškodnine“, v odstavku 1 določa:
„Pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini:
(a)
250 EUR za lete do vključno 1500 kilometrov;
(b)
400 EUR za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
(c)
600 EUR za lete, ki niso zajeti v točkah (a) ali (b).
[…]“
Člen 13 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Pravica do povračila“, določa:
„Kadar dejanski letalski prevoznik plača odškodnino ali izpolni druge obveznosti, ki so mu naložene na podlagi te uredbe, se nobena določba te uredbe ne sme razlagati kot omejevalna za njegovo pravico, da zahteva odškodnino od vsake osebe, vključno tretjih oseb, v skladu z veljavno zakonodajo. Zlasti ta uredba nikakor ne omejuje pravico dejanskega letalskega prevoznika, da zahteva povračilo stroškov od organizatorja potovanja ali druge osebe, s katero ima dejanski letalski prevoznik sklenjeno pogodbo. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Potnica, ki je želela 25. julija 2018 odpotovati iz Stuttgarta (Nemčija) v Kansas City (Združene države), je s potovalno agencijo sklenila pogodbo za posredovanje, v okviru katere ji je bila izdana enotna elektronska vozovnica za let od Stuttgarta do Züricha (Švica), ki ga opravlja družba Swiss International Air Lines AG, na eni strani, ter za dva leta, in sicer od Züricha do Filadelfije (Združene države) in od Filadelfije do Kansas Cityja, ki ju opravlja družba American Airlines, na drugi strani. Številka te vozovnice je bila na vstopnih kuponih za te lete. Poleg tega je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da je bila družba American Airlines na navedeni vozovnici navedena kot izvajalka storitev, na vozovnici pa je bila enotna številka rezervacije („
Filekey
“) za celotno vožnjo. Potovalna agencija je izdala račun z navedbo enotne „cene za uporabnika“ za celotno navedeno pot ter za vrnitev iz Kansas Cityja v Stuttgart prek Chicaga (Združene države) in Londona (Združeno kraljestvo).
Medtem ko so leti od Stuttgarta do Züricha ter od Züricha do Filadelfije potekali kot načrtovano, pa je imel let od Filadelfije do Kansas Cityja ob prihodu več kot štiriurno zamudo.
Družba flightright, na katero so bile prenesene pravice, nastale zaradi te zamude, pri nemških sodiščih od družbe American Airlines na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 261/2004 zahteva plačilo odškodnine v višini 600 EUR.
Zavrnitev tožbe na prvi stopnji je v pritožbenem postopku potrdilo Landgericht Stuttgart (deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija), ki je menilo, da družba American Airlines ni bila dejanski letalski prevoznik, ki je opravil let z odhodom z ozemlja države članice, tako da naj se Uredba št. 261/2004 zanjo ne bi uporabljala in naj ji zato na podlagi te uredbe ne bi bilo treba plačati nobene odškodnine. Po mnenju tega sodišča nič ne kaže na to, da bi se tožena stranka v postopku v glavni stvari zavezala, da bo opravila prevoz zadevne potnice iz Stuttgarta v Kansas City, niti na to, da je prevzela ta prevoz z izvršitvijo dogovora o letih pod skupno oznako.
Družba flightright je nato vložila revizijo pri predložitvenem sodišču, Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), ki meni, da je rešitev spora odvisna od razlage členov 2, 3 in 7 Uredbe št. 261/2004 ter morebiti Sporazuma ES - Švica.
Na prvem mestu, to sodišče poudarja, da se v obravnavanem primeru ta uredba v skladu s svojim členom 3(1)(a) uporablja, če je treba zadevne tri lete, ki sestavljajo prevoz iz Stuttgarta v Kansas City, šteti za „enoto“ v smislu sodne prakse Sodišča, zlasti sodb z dne 31. maja 2018, Wegener (
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
), in z dne 11. julija 2019, České aerolinie (
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
).
Predložitveno sodišče meni, da čeprav iz te sodne prakse izhaja, da je treba dva ali več letov, ki so bili predmet enotne rezervacije, kot vmesni let za zvezo šteti za celoto za namene pravice do odškodnine iz Uredbe št. 261/2004, se vseeno postavlja vprašanje, ali za to, da se šteje, da gre za enotno rezervacijo, zadostuje, da potovalna agencija lete, ki jih opravljajo različni letalski prevozniki, združi v en in isti prevoz, za to zaračuna skupno ceno potniku ter izda enotno elektronsko vozovnico, oziroma ali se za to zahteva tudi obstoj posebnega pravnega razmerja med temi prevozniki.
To sodišče se nagiba k mnenju, prvič, da rezervacija po enotni ceni, ki nastane z izdajo enotne vozovnice za vse zadevne lete, zadostuje za ugotovitev, da so ti leti predmet „enotne rezervacije“ v smislu sodne prakse, navedene v točki 13 te sodbe, in drugič, da iz člena 2(f) in (g) Uredbe št. 261/2004 izhaja, da ima potnik pravico do odškodnine od dejanskega letalskega prevoznika, kadar ta, ne da bi sodeloval pri rezervaciji ali njeni potrditvi, posredniku ali organizatorju potovanja omogoči, da tako rezervacijo sprejme in registrira. Navedeno sodišče meni, da je ta razlaga v skladu s ciljem zagotavljanja visoke ravni varstva potnikov iz uvodne izjave 1 te uredbe, s čimer se spodbuja zaupanje tistih, ki se ob nakupu vozovnic obrnejo na posrednika, ki ga pooblasti letalski prevoznik.
Na drugem mestu, če bi morala prevladati nasprotna razlaga teh določb, predložitveno sodišče poudarja, da bi se, če bi bilo treba vsaj zadevna leta, ki ju je opravila družba American Airlines, in sicer leta od Züricha do Filadelfije ter od Filadelfije do Kansas Cityja, obravnavati kot vmesni let za zvezo, postavilo vprašanje, ali se Uredba št. 261/2004 uporablja v primeru leta z odhodom iz Švice v tretjo državo.
V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali gre za vmesne lete za zvezo v smislu člena 2(h) [Uredbe št. 261/2004] že, če potovalna agencija posamezne lete različnih letalskih prevoznikov združi v eno potovanje z letalom, letalskemu potniku zaračuna enotno ceno in izda enotno elektronsko vozovnico, ali pa mora poleg tega obstajati posebno pravno razmerje med dejanskimi letalskimi prevozniki?
2.
Če mora med dejanskimi letalskimi prevozniki obstajati posebno pravno razmerje:
Ali zadostuje, da se pri rezervaciji, kakršna je opisana v prvem vprašanju, združita dva posamezna zaporedna leta, ki ju mora opraviti isti letalski prevoznik?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
Ali je treba člen 2 [Sporazuma ES - Švica] in sklicevanje na [Uredbo št. 261/2004] v Prilogi k [temu sporazumu] razlagati tako, da se [ta] uredba uporablja tudi za potnike, ki potujejo z letališč na švicarskem ozemlju v tretjo državo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(h) Uredbe št. 261/2004 razlagati tako, da pojem „vmesni let za zvezo“ zajema prevoz, sestavljen iz več letov, ki jih opravijo različni dejanski letalski prevozniki, med katerimi ni posebnega pravnega razmerja, če je te lete združila potovalna agencija, ki je za to potovanje zaračunala skupno ceno in izdala enotno vozovnico, tako da lahko potnik, ki je odletel z letališča na ozemlju države članice in čigar let je imel ob prihodu v namembni kraj zadnjega leta veliko zamudo, uveljavlja pravico do odškodnine na podlagi člena 7 te uredbe.
V členu 2(h) te uredbe je pojem „končni namembni kraj“ opredeljen kot tisti, ki je naveden na vozovnici, predloženi pri okencu za prijavo, ali v primeru vmesnih letov za zvezo kot namembni kraj zadnjega leta, ki ga je opravil zadevni potnik (glej v tem smislu sodbi z dne 26. februarja 2013, Folkerts,
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
, točki
in
, ter z dne 31. maja 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, točka
).
Pojem „vmesni let za zvezo“ v smislu te določbe je treba razumeti tako, da napotuje na dva ali več letov, ki tvorijo celoto za namene pravice potnikov do odškodnine iz Uredbe št. 261/2004. Tako je, kadar sta dva ali več letov predmet enotne rezervacije (sodba z dne 31. maja 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, točki
in
).
Pojem „rezervacija“ je v členu 2(g) Uredbe št. 261/2004 opredeljen kot „dejstvo, da ima potnik vozovnico ali drugačen dokaz, ki navaja, da je […] [bila] rezervacij[a] spreje[ta] in registrira[na]“. Ta sprejem in to registracijo lahko opravita tako letalski prevoznik kot organizator potovanj v smislu točke (d) tega člena. Pojem „vozovnica“ v smislu člena 2(f) te uredbe vključuje vsak materialni ali nematerialni element, ki potniku daje pravico do prevoza (sklep z dne 11. oktobra 2021, Vueling Airlines,
C‑686/20
, neobjavljen,
EU:C:2021:859
, točka
), in ki ga izda ali potrdi letalski prevoznik ali njegov pooblaščeni posrednik.
Te pojme je treba v interesu visoke ravni varstva potnikov iz uvodne izjave 1 Uredbe št. 261/2004 razlagati široko (glej v tem smislu sodbi z dne 19. novembra 2009, Christopher Sturgeon in drugi,
C‑402/07 in C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, točka
, ter z dne 4. oktobra 2012, Finnair,
C‑22/11
,
EU:C:2012:604
, točka
).
Ker gre torej za vmesni let za zvezo v smislu člena 2(h) Uredbe št. 261/2004, je treba uporabo te uredbe presojati glede na začetni kraj odhoda in končni namembni kraj tega leta. Ker se navedena uredba v skladu s svojim členom 3(1)(a) uporablja zlasti za potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju države članice, vmesni let za zvezo, ki se opravi s takega letališča, spada na področje uporabe iste uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2019, České aerolinie,
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
, točke od 16 do 18).
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da je potnica iz postopka v glavni stvari imela enotno elektronsko vozovnico, ki jo je izdala potovalna agencija, kar ji je omogočilo, da je od Stuttgarta do Kansas Cityja potovala s tremi zaporednimi leti, in da je bila številka te vozovnice izpisana na vstopnih kuponih za te lete. Poleg tega je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da sta bila na navedeni vozovnici navedena en sam izvajalec storitev, in sicer družba American Airlines, in enotna številka rezervacije („
Filekey
“) za to celotno vožnjo, za katero je bila zaračunana skupna cena.
Ni sporno, da je samo pri zadnjem letu, ki je bil v celoti opravljen zunaj ozemlja Unije, prišlo do več kot štiriurne zamude ob prihodu. Za ugotovitev, ali je potnici, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, mogoče plačati odškodnino za to zamudo na podlagi Uredbe št. 261/2004, je treba torej v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 20 te sodbe, preveriti, ali je treba ta zadnjenavedeni let šteti za del vmesnega leta za zvezo v smislu člena 2(h) te uredbe, katerega mesto odhoda je na letališču, ki je na ozemlju države članice.
V zvezi s tem se s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, zdi, da je potnica iz postopka v glavni stvari imela vozovnico v smislu člena 2(f) Uredbe št. 261/2004, ki je dokaz, da je organizator potovanj rezervacijo za njen celotni prevoz od Stuttgarta do Kansas Cityja sprejel in registriral, kot je določeno v točki (g) tega člena. Za tak prevoz je treba šteti, da temelji na enotni rezervaciji in ga je treba posledično šteti za „vmesni let za zvezo“ v smislu sodne prakse, navedene v točki 20 te sodbe.
Predložitveno sodišče res navaja, da sta lete, ki so sestavljali prevoz iz postopka v glavni stvari, opravila različna dejanska letalska prevoznika, med katerima ne obstaja nobeno posebno pravno razmerje, in sicer družbi Swiss International Air Lines in American Airlines.
V Uredbi št. 261/2004 pa ni nobene določbe, v skladu s katero bi bila opredelitev vmesnega leta za zvezo odvisna od obstoja posebnega pravnega razmerja med dejanskimi letalskimi prevozniki, ki po potrebi zagotavljajo lete, iz katerih je sestavljen vmesni let za zvezo (glej po analogiji sodbo z dne 31. maja 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, točka
).
Tak dodatni pogoj naj bi bil poleg tega v nasprotju s ciljem zagotoviti visoko raven varstva potnikov, ki mu sledi ta uredba, kakor je naveden v njeni uvodni izjavi 1, saj bi se z njim lahko omejile pravice, ki jih navedena uredba daje potnikom, med drugim zlasti pravica do odškodnine na podlagi člena 7 Uredbe št. 261/2004, kadar ob prihodu pride do velike zamude leta, to je kadar ima njihov let najmanj triurno zamudo (glej v tem smislu sodbi z dne 19. novembra 2009, Christopher Sturgeon in drugi,
C‑402/07 in C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, točki
in
, ter z dne 23. oktobra 2012, Nelson in drugi,
C‑581/10 in C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, točki
in
).
Nazadnje je treba opozoriti, da lahko v skladu s členom 13 Uredbe št. 261/2004 dejanski letalski prevozniki, ki so opravljali lete, ki sestavljajo zadevni vmesni let za zvezo, v skladu z veljavnim nacionalnim pravom od organizatorja potovanja ali druge osebe, s katero so sklenili pogodbo, zahtevajo odškodnino. Tako ta uredba ne preprečuje, da bi se lahko dejanski letalski prevoznik, ki je moral plačati odškodnino iz navedene uredbe, za nadomestilo tega finančnega bremena obrnil zlasti na osebo, prek katere so bile vozovnice izdane, če ta oseba ne izpolni svojih obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2021, Azurair in drugi,
C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 in C‑270/20
,
EU:C:2021:1038
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedene razloge je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(h) Uredbe št. 261/2004 razlagati tako, da pojem „vmesni let za zvezo“ zajema prevoz, sestavljen iz več letov, ki jih opravijo različni dejanski letalski prevozniki, med katerimi ni posebnega pravnega razmerja, če je te lete združila potovalna agencija, ki je za ta prevoz zaračunala skupno ceno in izdala enotno vozovnico, tako da lahko potnik, ki je odletel z letališča na ozemlju države članice in čigar let je imel ob prihodu v namembni kraj zadnjega leta veliko zamudo, uveljavlja pravico do odškodnine na podlagi člena 7 te uredbe.
Drugo in tretje vprašanje
Na drugo in tretje vprašanje ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

Člen 2(h) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91

je treba razlagati tako, da

pojem „vmesni let za zvezo“ zajema prevoz, sestavljen iz več letov, ki jih opravijo različni dejanski letalski prevozniki, med katerimi ni posebnega pravnega razmerja, če je te lete združila potovalna agencija, ki je za ta prevoz zaračunala skupno ceno in izdala enotno vozovnico, tako da lahko potnik, ki je odletel z letališča na ozemlju države članice in čigar let je imel ob prihodu v namembni kraj zadnjega leta veliko zamudo, uveljavlja pravico do odškodnine na podlagi člena 7 te uredbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.