CELEX: 62019CJ0365
Eelotsusetaotlus
Ühine põllumajanduspoliitika
Otsetoetused
Määrus (EL) nr 1307/2013
Artikkel 24
Noor põllumajandustootja, kelle suhtes on esimene toetusõiguste jaotamine toimunud
Artikli 30 lõige 6
Delegeeritud määrus (EL) nr 639/2014
Artikli 28 lõige 2
Toetusõiguste täiendav jaotamine riiklikust reservist

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (
ELT 2013, L 347, lk 608
, ja parandus
ELT 2016, L 130, lk 6
), artikli 30 lõiget 6 ning komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 639/2014, millega täiendatakse määrust nr 1307/2013 ning muudetakse kõnealuse määruse X lisa (
ELT 2014, L 181, lk 1
), artikli 28 lõiget 2.
Taotlus on esitatud FD ja Staatliches Amt für Landwirtschaft und Umwelt Mittleres Mecklenburgi (Mecklenburgi riiklik põllumajandus- ja keskkonnaamet) (edaspidi „amet“) vahelises kohtuvaidluses seoses taotlusega maksta pärast esimest põhitoetusõiguste jaotamist riiklikust reservist täiendavaid toetusõigusi.
Liidu õigus
Määrus nr 1307/2013
Määruse nr 1307/2013 põhjenduses 24 on märgitud:
„Ühtse otsemakse kava kohaldamisel saadud kogemused on näidanud, et mõned selle põhielemendid tuleks säilitada, sealhulgas riiklike ülemmäärade kindlaksmääramine, selleks et toetuse kogutase ei ületaks kehtivaid eelarvepiiranguid. Liikmesriigid peaksid jätkuvalt rakendama ka riiklikku reservi või neil tuleks lubada luua piirkondlikke reserve. Selliseid riiklikke või piirkondlikke reserve peaks esmajärjekorras saama kasutada selleks, et hõlbustada toetuskavas osalemist noortel põllumajandustootjatel ja põllumajandusliku tegevusega alustavatel põllumajandustootjatel, ning neid tuleks lubada kasutada teatavate muude konkreetsete olukordade arvessevõtmiseks. Toetusõiguste üleandmist ja kasutamist käsitlevad eeskirjad tuleks säilitada.“
Määruse artikli 24 „Toetusõiguste esimene jaotamine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Toetusõigused jaotatakse põllumajandustootjatele, kellel on käesoleva määruse artikli 9 kohaselt õigus saada otsetoetusi […]“.
Määruse artikkel 30 „Riikliku reservi või piirkondlike reservide moodustamine ja kasutamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Iga liikmesriik moodustab riikliku reservi. Riikliku reservi moodustamiseks kohaldavad liikmesriigid põhitoetuskava esimesel rakendamisaastal põhitoetuskava kohase riikliku ülemmäära suhtes lineaarset vähendusprotsenti.
[…]
3.   Lõigetes 1 ja 2 osutatud vähendamine ei ole suurem kui 3%, välja arvatud juhul, kui on vaja hõlmata lõike 6 või lõike 7 punktide a ja b kohaselt jaotamise vajadusi 2015. aastaks või liikmesriikide puhul, kes kohaldavad artiklit 36, põhitoetuskava rakendamise esimeseks aastaks.
4.   Liikmesriigid jaotavad oma riiklikest reservidest või oma piirkondlikest reservidest toetusõigusi objektiivsete kriteeriumide kohaselt ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine.
[…]
6.   Liikmesriigid kasutavad oma riiklikke või oma piirkondlikke reserve toetusõiguste jaotamiseks, seejuures on eelistatud noored põllumajandustootjad ja põllumajanduslikku tegevust alustavad põllumajandustootjad.
7.   Liikmesriigid võivad kasutada oma riiklikke või oma piirkondlikke reserve:
a)
toetusõiguste jaotamiseks põllumajandustootjatele, et vältida maa kasutamisest loobumist, sealhulgas aladel, kus kohaldatakse riikliku sekkumisega seotud ümberkorralduskavasid või arenguprogramme;
b)
et aidata põllumajandustootjatel toime tulla konkreetsete ebasoodsate asjaoludega;
c)
toetusõiguste jaotamiseks põllumajandustootjatele, kellele ei jaotatud käesoleva peatüki kohaselt toetusõigusi vääramatu jõu või erandlike asjaolude tõttu;
d)
kui nad kohaldavad käesoleva määruse artikli 21 lõiget 3, toetusõiguste jaotamiseks põllumajandustootjatele, kelle 2015. aastal vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta] määruse (EL) nr 1306/2013 [ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (
ELT 2013, L 347, lk 549
)] artikli 72 lõike 1 esimese lõigu punktile a deklareeritud toetuskõlblike hektarite arv, mis on nende kasutuses liikmesriigi poolt kindlaksmääratud kuupäeval, mis ei ole selles liikmesriigis sellise toetusetaotluse muutmiseks määratud kuupäevast hilisem, on suurem kui määruse […] nr 1782/2003 ja määruse […] nr 73/2009 kohaselt kehtestatud omandatud või liisitud toetusõiguste arv, mis on nende kasutuses määruse […] nr 1306/2013 artikli 78 esimese lõigu punkti b kohaselt määrataval taotluste esitamise viimasel kuupäeval;
e)
et suurendada lineaarselt ja püsivalt kõigi põhitoetuskava alusel riiklikul või piirkondlikul tasandil jaotatavate toetusõiguste väärtust, kui riiklik reserv või piirkondlikud reservid ületavad 0,5% põhitoetuskava iga-aastasest riiklikust või piirkondlikust ülemmäärast tingimusel, et lõike 6, käesoleva lõike punktide a ja b ning käesoleva artikli lõike 9 alusel jaotatavaid summasid on piisavalt;
f)
et katta iga-aastast vajadust käesoleva määruse artikli 51 lõike 2 ja artikli 65 lõigete 1, 2 ja 3 kohaselt antavate toetuste järele.
Käesoleva lõike kohaldamisel otsustavad liikmesriigid, millised riikliku reservi erinevatest kasutusviisidest on esmatähtsad.
[…]
11.   Käesolevas artiklis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„noor põllumajandustootja“ – põllumajandustootja, kes täidab artikli 50 lõikes 2 osutatud tingimusi ning, kui see on asjakohane, artikli 50 lõigetes 3 ja 11 osutatud tingimusi;
[…]“.
Sama määruse artikli 31 lõikes 1 on ette nähtud:
„Riiklikku reservi või piirkondlikke reserve uuendatakse summadega, mis tulenevad:
[…]
g)
liikmesriigi poolt vajalikuks peetavatel juhtudel põhitoetuskava alusel kehtestatud toetusõiguste väärtuse lineaarsest vähendamisest riiklikul või piirkondlikul tasandil, et hõlmata käesoleva määruse artikli 30 lõikes 6 osutatud juhtumeid.
[…]“.
Määruse nr 1307/2013 artikli 35 lõikes 1 on sätestatud:
„Õiguskindluse tagamiseks ning põhitoetuskava kohaldamisest tulenevate võimalike eriolukordade selgitamiseks, on komisjonil õigus võtta kooskõlas artikliga 70 vastu delegeeritud õigusakte, milles käsitletakse:
[…]
c)
eeskirju riiklikust reservist või piirkondlikest reservidest saadud toetusõiguste väärtuse ja arvu kehtestamise ja arvutamise kohta;
[…]“.
Määruse artikli 50 lõikes 2 on sätestatud:
„Käesoleva peatüki kohaldamisel tähendab mõiste „noor põllumajandustootja“ füüsilisi isikuid, kes:
a)
asuvad esimest korda tegutsema põllumajandusliku majapidamise juhina või kes on asutanud põllumajandusliku majapidamise viis aastat enne seda, kui nad esitasid esimest korda määruse […] nr 1306/2013 artikli 72 lõikes 1 osutatud põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava alusel taotluse, ning
b)
on punktis a osutatud taotluse esitamise aastal kuni 40 aastased.“
Delegeeritud määrus nr 639/2014
Delegeeritud määruse nr 639/2014 põhjendustes 29 ja 32 on märgitud:
„(29)
Määruse […] nr 1307/2013 artikliga 30 on ette nähtud toetusõiguste kohustuslik ja valikuline jaotamine riiklikust või piirkondlikust reservist. On asjakohane kehtestada eeskirjad selliselt jaotatavate toetusõiguste arvu ja väärtuse arvutamiseks ning näha ette, et määruse […] nr 1307/2013 artikli 30 lõikes 6 sätestatud prioriteete ei kahjustaks otsused, mida liikmesriigid võivad teha vastavalt kõnealuse määruse artikli 30 lõigetele 7 ja 10. Samamoodi peaks määruse […] nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 kohaldamine olema kooskõlas kõnealuse määruse artikli 24 lõigetega 6 ja 7 ning käesoleva määrusega erakorraliste juhtude suhtes kehtestatud eeskirjadega. […]
[…]
(32)
Määruse […] nr 1307/2013 artikli 24 lõigete 3–7 kohaselt on liikmesriikidel mitu võimalust piirata põllumajandustootjatele jaotatavate toetusõiguste arvu. Teatavad põllumajandustootjad võivad seega omada suurt osa toetusõigustega hõlmamata toetuskõlblikke hektareid ning see võib põhjustada erakorralisi juhte, kuna teatavad põhitoetuskavale eelnenud toetuskavad, eelkõige kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavadega seotud toetuse maksmine, põhinevad toetusõiguste aktiveerimiseks deklareeritud toetuskõlblikel hektaritel. Seepärast tuleks täpsustada, et liikmesriigid võivad jaotada toetusõigusi riiklikust või piirkondlikust reservist juhul, kui määruse […] nr 1307/2013 artikli 24 lõigetes 3–7 osutatud piirangud põllumajandustootjat oluliselt mõjutavad. Kuna teatavad piirkonnad ei ole võtnud keskkonnasäästlikumaks muutmise kohustust või kulutavad keskkonnasäästlikumaks muutmisele vaid piiratud summasid, peaks liikmesriikidel olema lubatud otsustada, et selliseid piirkondi erakorraliste juhtude hulka ei arvata.“
Delegeeritud määruse artikli 28 „Toetusõiguste jaotamine riiklikust või piirkondlikust reservist vastavalt määruse […] nr 1307/2013 artikli 30 lõikele 6“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Määruse […] nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 kohaldamisel ning juhul, kui noor põllumajandustootja või põllumajanduslikku tegevust alustav põllumajandustootja, kelle omanduses (omandatud või renditud) ei ole ühtegi toetusõigust, taotleb toetusõigusi riiklikust või piirkondlikust reservist, saab ta sellise arvu toetusõigusi, mis on võrdne tema omanduses olevate toetuskõlblike hektarite (omandatud või renditud) arvuga lõppkuupäeval, mille komisjon on toetusõiguste taotlemiseks või nende väärtuse suurendamiseks kehtestanud määruse […] nr 1306/2013 artikli 78 punkti b alusel.
2.   Kui noor põllumajandustootja või põllumajanduslikku tegevust alustav põllumajandustootja, kelle omanduses (omandatud või renditud) on juba toetusõigused, taotleb toetusõigusi riiklikust või piirkondlikust reservist, saab ta sellise arvu toetusõigusi, mis on võrdne lõikes 1 osutatud taotluse esitamise kuupäeval tema omanduses olevate toetuskõlblike hektarite (omandatud või renditud) arvuga, mille kohta tal ei ole (omandatud või renditud) ühtegi toetusõigust.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
FD on „noor põllumajandustootja“ määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 11 punkti a tähenduses koostoimes selle määruse artikli 50 lõikega 2. Tema taotluse alusel jaotas amet määruse artikli 24 alusel talle 2015. aasta eest – ja võttes arvesse taotluse esitamise kuupäeval tema kasutuses olnud toetuskõlblikke hektareid – piirkondlikust ülemmäärast 32,17 toetusõigust.
Ta taotles 12. mail 2016, et talle kui noorele põllumajandustootjale jaotataks 30,32 uut toetusõigust 2016. aasta eest põhjendusel, et tema põllumajandusliku majapidamise kasutuses oli selleks ajaks 62,777 hektarit maad. Amet lükkas 26. jaanuari 2017. aasta otsusega selle taotluse tagasi.
Amet jättis 26. jaanuari 2017. aasta otsuse peale esitatud FD vaide 24. novembri 2017. aasta otsusega rahuldamata. Asutus asus seisukohale, et tal ei ole määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel õigust anda FD‑le uusi toetusõigusi vaatamata asjaolule, et ta on noor põllumajandustootja, kuna 2015. taotlusaastaks olid talle määruse artikli 24 alusel toetusõigused juba jaotatud.
FD esitas 22. detsembril 2017 eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Verwaltungsgericht Schwerinile (Schwerini halduskohus, Saksamaa) kaebuse ameti 26. jaanuari ja 24. novembri 2017. aasta otsuste tühistamise nõudes. Ta leiab, et tal on õigus 30,32 toetusõiguse jaotamisele määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõigete 4 ja 6 alusel või vähemalt delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõike 2 alusel. FD sõnul ei ole liidu seadusandja nimelt ette näinud, et toetusõiguste jaotamine määruse nr 1307/2013 artikli 24 alusel takistab nende saajal taotleda õigusi, mis tulenevad selle määruse artikli 30 lõikest 6 koostoimes delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikega 2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väidab amet, et FD kaebus tuleb jätta rahuldamata, kuna viimane teeb vääralt vahet riiklikul reservil ja piirkondlikul ülemmääral, millest ta sai taotlusaasta 2015 eest toetusõigusi. Nimelt tuleneb otsetoetuskava rakendamise riigisisestest õigusnormidest, et nii riiklik reserv kui ka piirkondlik ülemmäär kuuluvad määruse nr 1307/2013 artiklis 22 osutatud põhitoetuskava jaoks kehtestatud riikliku ülemmäära hulka.
Nii on ameti sõnul määruse nr 1307/2013 artikli 30 eesmärk võimaldada põllumajandustootjatel, kes on alustanud oma põllumajandusettevõtet selle aasta jooksul ja kes ei ole 2015. aastal täitnud selle määruse artiklis 24 sätestatud tingimusi, siiski saada toetusõigusi. Selle sätte eesmärk ei ole aga hõlbustada piirkondlikust ülemmäärast toetusõigusi juba saanud põllumajandustootjate osalemist, sest neile on esimest korda toetusõigusi määruse artikli 24 alusel juba jaotatud.
Lisaks väidab amet, et delegeeritud määruse nr 639/2014 põhjendusest 29 nähtub, et selle määruse artikli 28 lõige 2 ei anna mingit õigust toetusele, vaid selles piirdutakse riiklikust reservist kohustuslikult ja valikuliselt jaotatavate toetusõiguste arvu ja väärtuse arvutamise meetodi kindlaksmääramisega. Pealegi ei võimalda määruse nr 1307/2013 artikli 35 lõike 1 punkt c, mis volitab Euroopa Komisjoni võtma vastu delegeeritud õigusakte, komisjonil kindlaks määrata selle määruse alusel jaotatava toetusõiguse alust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõiget 6 saab tõlgendada nii, et see saab olla iseenesest õiguslik alus, mille põhjal tekib õigus noore põllumajandustootja toetusõiguste jaotamisele. Ta kahtleb ka selles, kas see, kui tunnustatakse noore põllumajandustootja õigust saada selle määruse artikli 30 lõike 6 alusel toetusõigusi, on kooskõlas nimetatud määruse artikli 30 lõikes 4 sätestatud kohustusega tagada põllumajandustootjate võrdne kohtlemine.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Schwerin (Schwerini halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse […] nr 1307/2013 artikli 30 lõikest 6 – vajaduse korral koostoimes delegeeritud määruse […] nr 639/2014 artikli 28 lõikega 2 – tuleneb noorele põllumajandustootjale õigus toetusõiguste jaotamisele taotlusaasta 2016 eest ka juhul, kui talle on määruse […] nr 1307/2013 artikli 24 alusel 2015. [taotlus]aasta riiklikust ülemmäärast juba varem tasuta jaotatud toetusõigusi vastavalt tema maakasutusele sel ajal?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõiget 6 – vajaduse korral koostoimes delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikega 2 – tuleb tõlgendada nii, et sellisel noorel põllumajandustootjal määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 11 punkti a tähenduses koostoimes selle määruse artikli 50 lõikega 2, kes on esimese jaotamisega määruse nr 1307/2013 artikli 24 alusel juba saanud toetusõigused vastavalt toetuskõlblike hektarite arvule, mida ta taotluse esitamisel deklareeris, on seejärel õigus sellele, et talle jaotataks riiklikust reservist täiendavalt toetusõigusi, mis vastavad täiendavate, praegu tema valduses olevate toetuskõlblike hektarite arvule, mille kohta tal toetusõigust ei ole.
Kõigepealt tuleb esiteks meenutada, et põhitoetuskava raames reguleerib määruse nr 1307/2013 artikkel 24 üldjuhul toetusõiguste esmakordse jaotamise korda põllumajandustootjatele, kellel on õigus saada otsetoetusi.
Lisaks kehtestab määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõige 1 liikmesriikidele kohustuse moodustada riiklik reserv, kohaldades põhitoetuskavakohase riikliku ülemmäära suhtes lineaarset vähendusprotsenti. Määruse artikli 30 lõikes 4 on sätestatud, et liikmesriigid jaotavad oma riiklikest reservidest toetusõigusi objektiivsete kriteeriumide kohaselt ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine.
Määruse artikli 30 lõikes 6 on ette nähtud, et „[l]iikmesriigid kasutavad oma riiklikke […] reserve toetusõiguste jaotamiseks, seejuures on eelistatud noored põllumajandustootjad ja põllumajanduslikku tegevust alustavad põllumajandustootjad“. Määruse artikli 30 lõikes 7 on ette nähtud rida alternatiivseid kasutusviise, mille puhul liikmesriigid „võivad“ kasutada oma riiklikku reservi.
Teiseks tuleb märkida, et kuigi määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 11 punktis a on noor põllumajandustootja määratletud kui „põllumajandustootja, kes täidab artikli 50 lõikes 2 osutatud tingimusi ning, kui see on asjakohane, artikli 50 lõigetes 3 ja 11 osutatud tingimusi“, ei ole määruse artikli 50 sätted peale selle määruse artikli 30 lõike 11 punktis a osutatud sätete käesolevas asjas kohaldatavad.
Põhikohtuasi puudutab nimelt põhitoetusõiguste täiendavat jaotamist riiklikust reservist või piirkondlikest reservidest, mida reguleerib määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõige 6.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused tulenevad eelkõige asjaolust, et selle määruse artikli 24 lõige 1, mille kohaselt „[t]oetusõigused jaotatakse põllumajandustootjatele“, sätestab toetusõiguste jaotamise õiguse aluse selgemalt kui selle määruse artikli 30 lõige 6.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks, mis puutub määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 sõnastusse, siis tuleb märkida, et kindla kõneviisi kasutamine olevikus selle sätte teatavates keeleversioonides toetab sätte niisugust tõlgendust, mille kohaselt liikmesriigid on kohustatud kasutama oma riiklikku reservi või piirkondlikke reserve selleks, et jaotada toetusõigusi noortele põllumajandustootjatele ja põllumajandustootjatele, kes alustavad põllumajandustegevust. Seega tähendab liikmesriikide selline kohustus asjaomaste põllumajandustootjate vastava õiguse olemasolu.
Peale selle tuleb tõdeda, et sõnade „on eelistatud“ kasutamine määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõikes 6 viitab artikli 30 lõigete 6 ja 7 vastastikusele seosele. Seega „võivad“ liikmesriigid jaotada täiendavaid, näiteks lõikes 7 nimetatud toetusõigusi üksnes juhul, kui jätkub rahalisi vahendeid riiklikus või piirkondlikus reservis pärast toetusõiguste eelistatud jaotamist noortele põllumajandustootjatele vastavalt määruse artikli 30 lõikele 7.
Järelikult tuleneb määruse artikli 30 lõike 6 sõnastusest, et selle määruse artikli 30 lõige 6 näeb liikmesriikidele ette siduva raamistiku toetusõiguste riiklikust reservist või piirkondlikust reservist jaotamiseks, seejuures on eelistatud noored põllumajandustootjad.
Teiseks tuleb selle sätte konteksti puhul arvesse võtta asjakohaseid sätteid delegeeritud määruses nr 639/2014, mis täiendab määrusega nr 1307/2013 kehtestatud raamistikku muu hulgas põhitoetuskava osas. Komisjon võttis delegeeritud määruse vastu eelkõige määruse nr 1307/2013 artikli 35 lõike 1 punkti c alusel, mis annab sellele institutsioonile õiguse võtta vastu delegeeritud õigusakte eeskirjade kohta, mis käsitlevad riiklikust reservist või piirkondlikest reservidest saadud toetusõiguste väärtuse ja arvu kehtestamist ja arvutamist.
Delegeeritud määruse nr 639/2014 põhjenduses 29 on märgitud, et määruse nr 1307/2013 artiklis 30 on ette nähtud toetusõiguste kohustuslik ja valikuline jaotamine riiklikust või piirkondlikust reservist. Selles põhjenduses on ka märgitud, et on asjakohane kehtestada eeskirjad selliselt jaotatavate toetusõiguste arvu ja väärtuse arvutamiseks, täpsustades, et määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõikes 6 sätestatud prioriteete ei kahjustaks otsused, mida liikmesriigid võivad teha vastavalt kõnealuse artikli lõigetele 7 ja 10.
Sellega seoses on delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikes 2 ette nähtud, et kui – nagu praeguses olukorras – noor põllumajandustootja, kelle omanduses on juba toetusõigused, taotleb uusi toetusõigusi riiklikust või piirkondlikust reservist, „saab ta sellise arvu toetusõigusi, mis on võrdne […] tema omanduses olevate toetuskõlblike hektarite […] arvuga, mille kohta tal ei ole […] ühtegi toetusõigust“.
Sellest tuleneb, et kui noorel põllumajandustootjal on juba toetusõigused, on asjaomane liikmesriik kohustatud määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel andma sellele noorele põllumajandustootjale täiendavad toetusõigused delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikes 2 kirjeldatud meetodi kohaselt.
Viimati nimetatud säte ei ole siiski iseenesest alus, millele tuginedes saab toetusõigusi riikliku reservi alusel jaotada, kuna delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 ainus eesmärk on rakendada eeskirju, mis käsitlevad määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel riiklikust reservist või piirkondlikust reservist saadud toetusõiguste arvu kehtestamist ja arvutamist.
Samuti tuleb märkida, et toetusõiguste esmakordne jaotamine määruse nr 1307/2013 artikli 24 alusel ei välista selliste õiguste jaotamist riiklikust reservist selle määruse artikli 30 lõike 6 alusel.
Ainus tingimus, mis on määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõikes 6 toetusõiguste eelistatud korras jaotamiseks tegelikult ette nähtud, on olla noor põllumajandustootja või põllumajandustootja, kes alustab põllumajandustegevust.
Selle kohta on delegeeritud määruse nr 639/2014 põhjenduses 32 märgitud, et „[m]ääruse […] nr 1307/2013 artikli 24 lõigete 3–7 kohaselt on liikmesriikidel mitu võimalust piirata põllumajandustootjatele jaotatavate toetusõiguste arvu“. Nende piirangute hulgas ei ole aga selle välistamine, et esimest korda jaotatud toetusõigusi saab riiklikust reservist toetusõiguste jaotamisega täiendada.
Sellest tuleneb, et määrusest nr 1307/2013 ega delegeeritud määrusest nr 639/2014 ei nähtu, et liidu seadusandja kavatsus oleks olnud välistada toetusõiguste jaotamine riiklikust reservist selle määruse artikli 30 lõike 6 alusel pärast toetusõiguste esmakordset jaotamist selle määruse artikli 24 alusel.
Seega tuleb määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõiget 6 koostoimes delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikega 2 tõlgendada nii, et noorel põllumajandustootjal, kellel on juba toetusõigused seoses tema valduses olevate toetuskõlblike hektaritega ja kes esitab taotluse toetusõiguste täiendavaks jaotamiseks riiklikust reservist, on õigus niisuguste täiendavate põhitoetusõiguste jaotamisele, mis on võrdne tema valduses olevate „toetuskõlblike hektarite arvuga […], mille kohta tal ei ole […] ühtegi toetusõigust“.
Kolmandaks on selline tõlgendus kooskõlas liidu seadusandja eesmärgiga, mis on toodud välja määruse nr 1307/2013 põhjenduses 24 ja mille kohaselt „riiklikke või piirkondlikke reserve peaks esmajärjekorras saama kasutada selleks, et hõlbustada toetuskavas osalemist noortel põllumajandustootjatel ja põllumajandusliku tegevusega alustavatel põllumajandustootjatel, ning neid tuleks lubada kasutada teatavate muude konkreetsete olukordade arvessevõtmiseks“.
Neljandaks tuleb meenutada, et põhitoetuskava rakendamise esimesest aastast hilisemate taotlusaastate puhul sõltub riiklikust reservist toetusõiguste jaotamine rahaliste vahendite kättesaadavusest riiklikus reservis. Nimelt on määruse nr 1307/2013 artikli 31 lõike 1 punktis g jäetud liikmesriikide otsustada riikliku reservi uuendamise võimalus, et hõlmata selle määruse artikli 30 lõikes 6 nimetatud juhtumeid.
Kui riiklikus reservis olevad rahalised vahendid ei ole piisavad selleks, et rahuldada oma riigi noorte põllumajandustootjate kõiki õigusi, peab jaotamine toimuma nii, et tagatakse nende põllumajandustootjate võrdne kohtlemine, kellel on õigus saada määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel õigusi, ning vältida turu- ja konkurentsimoonutusi vastavalt nimetatud määruse artikli 30 lõikele 4.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõiget 6 – koostoimes delegeeritud määruse nr 639/2014 artikli 28 lõikega 2 – tuleb tõlgendada nii, et sellisel noorel põllumajandustootjal määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 11 punkti a tähenduses koostoimes selle määruse artikli 50 lõikega 2, kes on esimese jaotamisega määruse nr 1307/2013 artikli 24 alusel juba saanud toetusõigused vastavalt toetuskõlblike hektarite arvule, mida ta taotluse esitamisel deklareeris, on seejärel õigus sellele, et talle jaotataks riiklikust reservist täiendavalt toetusõigusi, mis vastavad täiendavate, praegu tema valduses olevate toetuskõlblike hektarite arvule, mille kohta tal toetusõigust ei ole. See õigus sõltub sellest, kas riiklikus või piirkondlikus reservis on piisavalt rahalisi vahendeid. Vastasel korral tuleb jaotamisel tagada määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel toetuskõlblike põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning vältida turu- ja konkurentsimoonutusi.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009, artikli 30 lõiget 6 – koostoimes komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 639/2014, millega täiendatakse määrust nr 1307/2013 ning muudetakse kõnealuse määruse X lisa, artikli 28 lõikega 2 – tuleb tõlgendada nii, et sellisel noorel põllumajandustootjal määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 11 punkti a tähenduses koostoimes selle määruse artikli 50 lõikega 2, kes on esimese jaotamisega määruse nr 1307/2013 artikli 24 alusel juba saanud toetusõigused vastavalt toetuskõlblike hektarite arvule, mida ta taotluse esitamisel deklareeris, on seejärel õigus sellele, et talle jaotataks riiklikust reservist täiendavalt toetusõigusi, mis vastavad täiendavate, praegu tema valduses olevate toetuskõlblike hektarite arvule, mille kohta tal toetusõigust ei ole. See õigus sõltub sellest, kas riiklikus või piirkondlikus reservis on piisavalt rahalisi vahendeid. Vastasel korral tuleb jaotamisel tagada määruse nr 1307/2013 artikli 30 lõike 6 alusel toetuskõlblike põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning vältida turu- ja konkurentsimoonutusi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.