CELEX: 62021CJ0410
Begäran om förhandsavgörande
Migrerande arbetstagare
Social trygghet
Tillämplig lagstiftning
Förordning (EG) nr 987/2009
Artikel 5
A1-intyg
Tillfälligt tillbakadragande
Bindande verkan
Intyg som förvärvats på ett bedrägligt sätt
Förordning (EG) nr 883/2004
Artikel 13.1 b i)
Personer som normalt sett arbetar som anställda i två eller flera medlemsstater
Tillämpning av lagstiftningen i den medlemsstat där företaget har sitt säte
Begreppet säte
Företag som har erhållit ett gemenskapstillstånd för transport i enlighet med förordningarna (EG) nr 1071/2009 och (EG) nr 1072/2009
Av betydelse
Tillstånd som har förvärvats eller åberopats på bedrägligt sätt

Besluten om respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 13.1 b i) i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (
EUT L 166, 2004, s. 1
, rättelse i
EUT L 200, 2004, s.1
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 465/2012 av den 22 maj 2012 (
EUT L 149, 2012, s. 4
) (nedan kallad förordning nr 883/2004), artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 (
EUT L 284, 2009, s. 1
), i dess lydelse enligt förordning nr 465/2012 (nedan kallad förordning nr 987/2009), av artiklarna 3.1 a och 11.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1071/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler beträffande de villkor som ska uppfyllas av personer som bedriver yrkesmässig trafik och om upphävande av rådets direktiv 96/26/EG (
EUT L 300, 2009, s. 51
), samt artikel 4.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1072/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler för tillträde till den internationella marknaden för godstransporter på väg (
EUT L 300, 2009, s. 72
),
Förhandsavgörande har begärts i två brottmål, varav det ena inletts mot FU och DRV Intertrans BV (mål C‑410/21), och det andra mot Verbraeken J. en Zonen BV och PN (mål C‑661/21). Målen rör bedrägeri avseende socialförsäkringsavgifter.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 883/2004
I skäl 15 i förordning nr 883/2004 anges följande:
”Personer som rör sig inom gemenskapen måste omfattas av systemet för social trygghet endast i en medlemsstat, för att undvika situationer med flera tillämpliga nationella lagstiftningar och de komplikationer detta kan leda till.”
Avdelning II i förordning nr 883/2004, med rubriken ”Fastställande av tillämplig lagstiftning”, omfattar artiklarna 11–16.
I artikel 11.1 i förordningen föreskrivs följande:
”De personer som denna förordning tillämpas på skall omfattas av endast en medlemsstats lagstiftning. Denna lagstiftning skall fastställas i enlighet med denna avdelning.”
I artikel 13.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”En person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater ska
…
b)
om han eller hon inte utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstat där han eller hon är bosatt,
i)
omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där företagets eller arbetsgivarens säte eller verksamhetsställe är beläget, om han eller hon är anställd av ett företag eller en arbetsgivare, …
…”
Enligt artikel 72 a i samma förordning har administrativa kommissionen för samordning av de sociala trygghetssystemen (nedan kallad administrativa kommissionen) bland annat till uppgift att behandla alla administrativa frågor och tolkningsfrågor som följer av bestämmelserna i förordning nr 883/2004 eller av bestämmelserna i förordning nr 987/2009.
I artikel 76 i förordning nr 883/2004, som har rubriken ”Samarbete”, föreskrivs följande:
”…
4.   De institutioner och personer som omfattas av denna förordning skall vara skyldiga att informera varandra och samarbeta för att säkerställa en korrekt tillämpning av denna förordning.
…
6.   Vid problem med tolkningen eller tillämpningen av denna förordning som kan få till följd att rättigheterna för en person som omfattas av förordningen ifrågasätts, skall institutionen i den behöriga medlemsstaten eller institutionen i bosättningsmedlemsstaten kontakta den eller de institutioner i den eller de medlemsstater som berörs. Om ingen lösning kan hittas inom rimlig tid får de berörda myndigheterna begära att administrativa kommissionen ingriper.”
I artikel 90.1 i förordningen föreskrivs följande:
[Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen (
EGT L 149, 1971, s. 2
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57)], ska upphöra att gälla från och med den dag då denna förordning börjar tillämpas.
…”
Förordning nr 987/2009
I skälen 2 och 6 i förordning nr 987/2009 anges följande:
”(2)
En viktig förutsättning för att de personer som omfattas av förordning (EG) nr 883/2004 så snabbt som möjligt och på bästa villkor ska kunna utnyttja sina rättigheter, är att ett effektivare och närmare samarbete organiseras mellan socialförsäkringsinstitutionerna.
…
(6)
Uppstramningen av vissa förfaranden bör leda till större rättssäkerhet och ökad insyn för dem som använder [förordning nr 883/2004].
…”
I artikel 5 i förordningen, som har rubriken ”Rättsverkan för handlingar och styrkande underlag som utfärdats i en annan medlemsstat”, föreskrivs följande:
”1.   De handlingar som en medlemsstats institution utfärdar för att intyga en persons ställning vid tillämpningen av [förordning nr 883/2004] och [denna förordning] samt de styrkande underlag som ligger till grund för utfärdandet av handlingarna, ska godtas av de andra medlemsstaternas institutioner så länge som de inte dras tillbaka eller förklaras ogiltiga av den medlemsstat där de har utfärdats.
2.   När det råder tvivel om handlingens giltighet eller huruvida de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges i handlingen är korrekta, ska institutionen i den medlemsstat som tar emot handlingen vända sig till den utfärdande institutionen och begära nödvändiga förtydliganden och, i förekommande fall, att den handlingen dras tillbaka. Den utfärdande institutionen ska ompröva grunderna för utfärdandet av handlingen och, vid behov, dra tillbaka denna.
3.   I enlighet med punkt 2 ska institutionen på vistelse- eller bosättningsorten, om det råder tvivel om den information som lämnats av den berörda personen, giltigheten av en handling eller styrkande underlag eller riktigheten när det gäller de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges däri, på begäran av den behöriga institutionen göra en nödvändig kontroll av informationen eller handlingen, så långt detta är möjligt.
4.   Om de berörda institutionerna inte kommer överens får de behöriga myndigheterna hänskjuta frågan till administrativa kommissionen tidigast en månad efter den dag då begäran lämnades av den institution som tog emot handlingen. Administrativa kommissionen ska försöka jämka samman ståndpunkterna inom sex månader efter det att ärendet hänsköts till den.”
Artikel 14.5a första stycket i nämnda förordning har följande lydelse:
”Vid tillämpning av avdelning II i [förordning nr 883/2004] ska ’säte eller verksamhetsställe’ avse det säte eller verksamhetsställe där företagets väsentliga beslut fattas och där dess centrala förvaltningsfunktioner utförs.”
I artikel 19.2 i samma förordning föreskrivs följande:
”På begäran av den berörda personen eller av arbetsgivaren, ska den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig enligt avdelning II i [förordning nr 883/2004], utfärda ett intyg om att sådan lagstiftning är tillämplig och, i förekommande fall, ange till och med vilken dag och på vilka villkor.”
I artikel 20 i förordning nr 987/2009, som har rubriken ”Samarbete mellan institutionerna”, föreskrivs följande:
”1.   De berörda institutionerna ska till den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II i [förordning nr 883/2004] är tillämplig på en person, lämna de uppgifter som behövs för att fastställa den dag då den lagstiftningen blir tillämplig samt de avgifter som personen och dennes arbetsgivare ska betala enligt den lagstiftningen.
2.   Den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II i [förordning nr 883/2004] blir tillämplig på en person, ska göra informationen om den dag då den lagstiftningen ska börja tillämpas tillgänglig för den institution som har utsetts av den behöriga myndigheten i den medlemsstat vars lagstiftning personen senast omfattades av.”
I artikel 96.1 i förordningen föreskrivs följande:
”[Rådets f]örordning (EEG) nr 574/72 [av den 21 mars 1972 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen (
EGT L 74, 1972, s. 1
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 106)] ska upphöra att gälla den 1 maj 2010.
…”
Förordning nr 1071/2009
I artikel 3 i förordning nr 1071/2009, med rubriken ”Krav för att bedriva yrkesmässig trafik”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Företag som bedriver yrkesmässig trafik ska
a)
vara faktiskt och fast etablerade i en medlemsstat,
…”
Artikel 5 i denna förordning har rubriken ”Villkor rörande etableringskravet” och lyder enligt följande:
”För att uppfylla kravet i artikel 3.1 a ska företaget i den berörda medlemsstaten
a)
förfoga över ett driftsställe i den medlemsstaten med lokaler där det bevarar sin centrala företagsinformation, särskilt alla räkenskaper, personalhandlingar, handlingar som innehåller uppgifter om kör- och vilotider samt övriga handlingar som den behöriga myndigheten måste ha tillgång till för att kunna kontrollera att villkoren enligt denna förordning är uppfyllda; medlemsstaterna får kräva att företag som är etablerade på deras territorium vid varje tidpunkt även ska ha andra handlingar tillgängliga i sina lokaler,
b)
så snart tillstånd beviljats, i egenskap av ägare eller till exempel i kraft av hyrköps-, hyres- eller leasingavtal eller avbetalningsköpeavtal, förfoga över ett eller flera fordon som ska vara registrerade i eller på annat sätt använda i enlighet med den medlemsstatens lagstiftning,
c)
effektivt och kontinuerligt med nödvändig administrativ utrustning och lämplig teknisk utrustning och andra hjälpmedel bedriva sin verksamhet med de fordon som avses i b, vid ett driftscentrum som är beläget i den medlemsstaten.”
I artikel 11.1 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”Transportföretag som uppfyller kraven i artikel 3 ska, efter ansökan, beviljas tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik. Den behöriga myndigheten ska förvissa sig om att ett ansökande företag uppfyller kraven i den artikeln.”
Artikel 12.1 i denna förordning har följande lydelse:
”De behöriga myndigheterna ska kontrollera att de företag som beviljats tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik fortlöpande uppfyller kraven i artikel 3. …”
Förordning nr 1072/2009
Artikel 3 i förordning nr 1072/2009 har följande lydelse:
”För internationella transporter krävs innehav av ett gemenskapstillstånd och, om föraren är medborgare i ett tredjeland, ett sådant tillstånd i kombination med ett förartillstånd.”
I artikel 4.1 i denna förordning föreskrivs följande:
”Ett gemenskapstillstånd ska utfärdas av en medlemsstat i enlighet med denna förordning för varje transportföretag som bedriver godstransport på väg i yrkesmässig trafik och som
a)
är etablerat i den medlemsstaten i enlighet med gemenskapslagstiftningen och den nationella lagstiftningen i medlemsstaten, och
b)
i etableringsmedlemsstaten har rätt att, i enlighet med gemenskapslagstiftningen och medlemsstatens nationella lagstiftning om yrkesmässig trafik, bedriva internationell godstransport på väg.”
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Mål C‑410/21
FU leder det i Belgien etablerade bolaget DRV Intertrans BV och har tillsammans med sin maka bildat bolaget Md Intercargo s. r. o. som är etablerat i Slovakien. Båda bolagen bedriver nationell och internationell transportverksamhet.
Den behöriga slovakiska myndigheten utfärdade A1-intyg som i enlighet med artikel 19.2 i förordning nr 987/2009 visade att flera av arbetstagarna i bolaget Md Intercargo var anslutna till det slovakiska systemet för social trygghet (nedan kallade de berörda arbetstagarna).
Sociale Inspectie (Yrkesinspektionen, Belgien) (nedan kallad den belgiska yrkesinspektionen) genomförde en kontroll av FU:s verksamhet och kopplingarna mellan de ovannämnda bolagen som gav vid handen att Md Intercargo i själva verket styrdes från Belgien där merparten av dess transporttjänster ägde rum. Enligt den belgiska yrkesinspektionen hade Md Intercargo bildats för att förse DRV Intertrans med billig arbetskraft genom utstationering av arbetstagare. Även om Md Intercargo innehade ett gemenskapstillstånd för vägtransport utfärdat av de slovakiska myndigheterna, bedrev bolaget, enligt yrkesinspektionen, inte någon relevant ekonomisk verksamhet i Slovakien, vilket bekräftades av de slovakiska myndigheterna som svar på en fråga från den belgiska yrkesinspektionen.
Den belgiska yrkesinspektionens kontroll ledde till att åtal väcktes mot FU och DRV Intertrans vid Correctionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Brottmålsdomstolen i Västflandern, avdelning Brygge, Belgien) för bedrägeri avseende socialförsäkringsavgifter under perioden 17 juli 2013–11 oktober 2014.
Medan detta straffrättsliga förfarande pågick begärde den belgiska yrkesinspektionen, den 26 oktober 2016, att den slovakiska utfärdande institutionen skulle dra tillbaka A1-intygen avseende de berörda arbetstagarna med retroaktiv verkan.
Den slovakiska utfärdande institutionen svarade, genom skrivelse av den 20 december 2016, att den inte hade lyckats genomföra någon kontroll av bolaget MD Intercargo, och begärde att den belgiska yrkesinspektionen skulle översända resultaten av sin utredning och all bevisning som framkommit i detta ärende för att göra det möjligt för den slovakiska institutionen att besluta om den skulle godta att tillämpa det belgiska regelverket för social trygghet retroaktivt på de berörda arbetstagarna. Den slovakiska institutionen fann att det rådde stor osäkerhet om bolagets verkliga säte. Därför, och med hänsyn till det pågående straffrättsliga förfarandet, som nämnts ovan i punkterna 25 och 26, uppgav den slovakiska utfärdande institutionen att den tillfälligt drog tillbaka A1-intygen för de berörda arbetstagarna, med följden att dessa förlorade sin bindande verkan, och att de belgiska myndigheterna således kunde gå vidare med det straffrättsliga förfarandet. Den utfärdande institutionen underströk emellertid, för det första, att den bevisning som den belgiska yrkesinspektionen förväntades översända samt utgången i det brottmål som pågick i belgisk domstol skulle möjliggöra för den att definitivt fastställa vilken lagstiftning som är tillämplig på de berörda arbetstagarna, och för det andra att dessa arbetstagare under tiden skulle fortsätta att omfattas av det slovakiska systemet för social trygghet och att inget av de aktuella A1-intygen drogs tillbaka slutgiltigt.
Genom dom av den 10 maj 2017 slog Correctionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge Correctionele rechtbank West-Vlaanderen, afdeling Brugge (Brottmålsdomstolen i Västflandern, avdelning Brygge) fast att FU och DRV Intertrans hade gjort sig skyldiga till bedrägeri i fråga om socialförsäkringsavgifter. Domen fastställdes först genom dom av den 4 oktober 2018 av Hof van beroep te Gent (Appellationsdomstolen i Gent, Belgien), varpå den upphävdes genom dom av den 9 april 2019 av Hof van Cassatie (Högsta domstolen, Belgien), som återförvisade målet till Hof van beroep te Antwerpen (Appellationsdomstolen i Antwerpen, Belgien).
Genom dom av den 11 februari 2021 slog sistnämnda domstol fast att FU och DRV Intertrans hade gjort sig skyldiga till bedrägeri i fråga om socialförsäkringsavgifter. Domstolen fann att de A1-intyg som var aktuella i det nationella målet, med hänsyn till att den slovakiska utfärdande institutionen tillfälligt hade dragit tillbaka dem, inte längre var bindande och således helt saknade bevisvärde vad gäller frågan om vilket system för social trygghet som skulle anses tillämpligt på de berörda arbetstagarna. Det gemenskapstillstånd för vägtransport som bolaget MD Intercargo innehade ansågs inte heller ha någon inverkan på fastställandet av tillämpligt system och inte innebära att bolaget måste anses vara faktiskt och fast etablerat i Slovakien vid tillämpningen av förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009.
FU och DRV Intertrans överklagade ovannämnda dom till den hänskjutande domstolen, det vill säga Hof van Cassatie (Högsta domstolen). I överklagandet har klagandena i målet vid den nationella domstolen bland annat gjort gällande att artikel 5 i förordning nr 987/2009 inte tillåter att A1-intyg dras tillbaka eller får sin giltighet tillfälligt upphävd, vilket innebär att de A1-intyg som drogs tillbaka tillfälligt av den slovakiska utfärdande institutionen behöll sitt fulla värde. Klagandena i målet vid den nationella domstolen har vidare hävdat att enligt bland annat artiklarna 5, 11 och 12 i förordning nr 1071/2009, samt artiklarna 3 och 4 i förordning nr 1072/2009, utgör ett bolags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransporter ett ovedersägligt bevis för att det finns en fast och faktisk etablering i den medlemsstat som utfärdat tillståndet, och därmed att bolaget har sitt säte i denna medlemsstat, i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 883/2004.
Mot denna bakgrund beslutade Hof van Cassatie (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
1)
Ska artikel 5 i [förordning nr 883/2004] tolkas så, att, det förhållandet att myndigheterna i den medlemsstat som utfärdade A1-intygen, efter en begäran från myndigheterna i anställningsmedlemsstaten om indragning av Al-intygen med retroaktiv verkan, inskränker sig till att tillfälligt dra in dessa intyg genom att ange att de inte längre har bindande verkan så att det straffrättsliga förfarandet kan fullföljas i anställningsmedlemsstaten och den medlemsstat som utfärdade Al-intygen inte fattar ett definitivt beslut i ärendet förrän efter det att det straffrättsliga förfarandet i anställningsmedlemsstaten har avslutats genom lagakraftvunnen dom, innebär att den genom A1-intyget skapade presumtionen för att det är riktigt att de arbetstagare som utstationeras ska omfattas av det sociala trygghetssystemet i den utfärdande medlemsstaten faller och A1-intygen upphör att vara bindande för myndigheterna i anställningsmedlemsstaten? För det fall denna fråga ska besvaras nekande, får myndigheterna i anställningsmedlemsstaten, mot bakgrund av rättspraxis från Europeiska unionens domstol lämna de aktuella A1-intygen utan avseende vid fall av bedrägeri?
2)
Ska artikel 13.1 b i) i [förordning nr 883/2004], artikel 3.1 a och 11.1 i [förordning nr 1071/2009] och artikel 4.1 a i [förordning nr 1072/2009] tolkas så, att det av den omständigheten att ett företag har beviljats tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik i en av Europeiska unionens medlemsstater i enlighet med [förordning nr 1071/2009] och [förordning nr 1072/2009], och således måste vara faktiskt och fast etablerat i denna medlemsstat, med nödvändighet följer att det därmed obestridligen ska anses styrkt att företaget har sitt säte i denna medlemsstat i den mening som avses i artikel 13.1 i [förordning nr 883/2004] vad gäller fastställandet av vilket socialt trygghetssystem som är tillämpligt och att myndigheterna i anställningsmedlemsstaten är bundna av detta fastställande?”
Mål C‑661/21
PN leder det i Melle (Belgien) etablerade transportbolaget Verbraeken J. en Zonen BV (nedan kallat Verbraeken). PN är dessutom delägare i Uab Van Daele F. (nedan kallat Van Daele), ett bolag specialiserat på transport- och logistiktjänster som är etablerat i Litauen och som innehar ett gemenskapstillstånd för vägtransport utfärdat av de litauiska myndigheterna.
Vid en undersökning som genomfördes av den belgiska yrkesinspektionen framkom att PN och Verbraeken använde Van Daele för att sätta litauiska chaufförer i arbete i Belgien. Dessa begav sig efter att ha rekryterats i Litauen omedelbart till Belgien för att där underteckna sina arbetsavtal och utföra sitt arbete från Verbraekens lokaler i Belgien. Deras körningar ägde huvudsakligen rum i Belgien och grannländerna, och under de obligatoriska viloperioderna återvände de till dessa lokaler. Hanteringen av transportdokument och färdskrivarskivor skedde på PN:s kontor i Melle.
Åtal väcktes mot PN och Verbraeken för bland annat bedrägeri i fråga om socialförsäkringsavgifter under perioden 1 juli 2011–4 december 2015.
Genom dom av den 18 september 2019 slog Correctionele rechtbank van Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (Brottmålsdomstolen i Östflandern, avdelning Gent, Belgien) fast att PN och Verbraeken hade gjort sig skyldiga till detta brott. Domen upphävdes delvis genom dom av den 18 mars 2021 från Hof van beroep te Gent (Appellationsdomstolen i Gent), nämligen i den del det slogs fast att PN:s och Verbraekens brottsliga gärningarna var styrkta för perioden den 20 januari 2014–den 4 december 2015.
PN och Verbraeken överklagade sistnämnda dom till den hänskjutande domstolen och gjorde bland annat gällande att enligt artiklarna 5, 11 och 12 i förordning nr 1071/2009 och artikel 4 i förordning nr 1072/2009 utgör ett bolags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransporter ett ovedersägligt bevis för att det finns en faktisk och fast etablering i den medlemsstat som utfärdat tillståndet, och därmed att bolaget har sitt säte i denna medlemsstat, i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 883/2004.
Mot denna bakgrund beslutade Hof van Cassatie (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 13.1 b i) i [förordning nr 883/2004], artikel 3.1 a och 11.1 i [förordning nr 1071/2009] och artikel 4.1 a i [förordning nr 1072/2009] tolkas så, att det av den omständigheten att ett företag har beviljats tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik i en av Europeiska unionens medlemsstater i enlighet med [förordning nr 1071/2009] och [förordning nr 1072/2009], och således måste vara faktiskt och fast etablerat i denna medlemsstat, med nödvändighet följer att det därmed obestridligen ska anses styrkt att företaget har sitt säte i denna medlemsstat i den mening som avses i artikel 13.1 i [förordning nr 883/2004] vad gäller fastställandet av vilket socialt trygghetssystem som är tillämpligt och att myndigheterna i anställningsmedlemsstaten är bundna av detta fastställande?
2)
Kan den nationella domstolen i den anställningsstat som konstaterar att det aktuella transporttillståndet har förvärvats på ett bedrägligt sätt lämna detta tillstånd utan avseende, eller ska myndigheterna i anställningsstaten till följd av det konstaterade bedrägeriet först vända sig till de myndigheter som utfärdat tillståndet för att begära att de ska dra tillbaka det?”
Domstolens ordförande har genom beslut av den 13 september 2022 förenat målen C‑410/21 och C‑661/21 vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan i mål C‑410/21
Det framgår av begäran om förhandsavgörande i mål C‑410/21 att den slovakiska utfärdande institutionen, till följd av en begäran om omprövning och tillbakadragande av de i det nationella målet aktuella A1-intygen, som den mottagit från den belgiska yrkesinspektionen, beslutade – då den fann att det rådde osäkerhet om vilken bakgrunden var till utfärdandet av intygen och vilken socialförsäkringslagstiftning som var tillämplig på de berörda arbetstagarna – att tillfälligt dra tillbaka intygen. Institutionen angav att intygen var att betrakta som icke bindande så länge institutionen ännu inte fastställt vilket regelverk för social trygghet som var tillämpligt på de berörda arbetstagarna och således ännu inte prövat nämnda begäran till följd av avslutandet av det brottmål som pågick i belgisk domstol mot de tilltalade för handlingar som kunde komma att betecknas som förvärv eller användning av intygen på ett bedrägligt sätt.
Genom att ”tillfälligt dra tillbaka” de A1-intyg som är i fråga i det nationella målet, önskade den slovakiska utfärdande institutionen, efter moget övervägande, tillfälligt upphäva intygens rättsverkningar under en viss period.
Under dessa omständigheter ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt den första frågan i mål C‑410/21 för att få klarhet i huruvida artikel 5 i förordning nr 987/2009 ska tolkas så, att ett A1-intyg som utfärdats av den behöriga institutionen i en medlemsstat upphör att vara bindande för institutionerna och domstolarna i den medlemsstat där arbetet utförs, när den utfärdande institutionen, efter att ha mottagit en begäran om omprövning och tillbakadragande från den behöriga institutionen i den sistnämnda medlemsstaten, har förklarat att intygets bindande verkan är tillfälligt upphävd under den tid det tar för denna institution att fatta ett definitivt beslut vad gäller denna begäran. För det fall denna första fråga besvaras nekande vill den hänskjutande domstolen därefter få klarhet i huruvida en domstol i den medlemsstat där arbetet utförs, vid vilken åtal har väckts mot personer som misstänks för att på ett bedrägligt sätt ha förvärvat eller använt sig av nämnda A1-intyg, ändå kan fastställa att det föreligger bedrägeri och följaktligen lämna intyget utan avseende.
Domstolen erinrar inledningsvis om att A1-intyget, som har ersatt E 101-intyget enligt förordning nr 574/72, motsvarar ett standardformulär som utfärdas av den institution som utsetts av den behöriga myndigheten i den medlemsstat vars lagstiftning i fråga om social trygghet är tillämplig, och att intyget, i enlighet med avdelning II i förordning nr 987/2009, utfärdas för att, enligt ordalydelsen i bland annat artikel 19.2 i den förordningen, intyga att migrerande arbetstagare som befinner sig i en av de situationer som avses i avdelning II i förordning nr 883/2004 omfattas av lagstiftningen i den medlemsstaten. På grund av principen att arbetstagare endast ska omfattas av ett enda system för social trygghet innebär dessa intyg med nödvändighet att systemen för social trygghet i andra medlemsstater inte kan tillämpas (dom av den 14 maj 2020, Bouygues travaux publics m.fl.,
C‑17/19
,
EU:C:2020:379
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Såsom domstolen redan har påpekat har domstolens praxis kodifierats genom förordning nr 987/2009 vad gäller räckvidden och rättsverkningarna av E 101-intyget och förfarandet för lösning av eventuella meningsskiljaktigheter mellan institutionerna i de berörda medlemsstaterna vad gäller intygets giltighet eller riktighet. I förordningen stadgas nämligen, för det första, att dessa intyg är bindande och att den institution som utfärdat intyget har exklusiv behörighet att bedöma deras giltighet. För det andra, återges där uttryckligen förfarandet för dialog mellan de behöriga institutionerna i de berörda medlemsstaterna och förlikning vid administrativa kommissionen såsom ett redskap för att lösa meningsskiljaktigheter mellan dessa institutioner beträffande såväl huruvida de dokument som utfärdats är korrekta som vilken lagstiftning som är tillämplig på den berörde arbetstagaren (se dom av den 6 september 2018, Alpenrind m.fl.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I artikel 5.1 i förordning nr 987/2009 föreskrivs att de handlingar som en medlemsstats institution utfärdar för att intyga en persons ställning vid tillämpningen av förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 samt de styrkande underlag som ligger till grund för utfärdandet av handlingarna, ska godtas av de andra medlemsstaternas institutioner så länge som de inte dras tillbaka eller förklaras ogiltiga av den medlemsstat där de har utfärdats.
EU-domstolen har redan preciserat att ett A1-intyg som har utfärdats av en behörig institution i en medlemsstat är bindande inte bara för institutionerna i den medlemsstat där arbetet utförs utan även för domstolarna i denna medlemsstat (dom av den 6 september 2018, Alpenrind m.fl.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, punkt
).
I artikel 5.2–5.4 i förordning nr 987/2009 anges närmare hur det förfarande som föreskrivs i artikel 76.6 i förordning nr 883/2004 ska tillämpas för att lösa tvister mellan institutionen i den medlemsstat som tar emot de handlingar som avses i artikel 5.1 och den institution som har utfärdat dessa handlingar. I artikel 5.2 och 5.3 anges närmare vilka åtgärder institutionerna ska vidta om det råder tvivel om huruvida sådana dokument och styrkande handlingar är giltiga eller om huruvida de omständigheter som ligger till grund för uppgifterna i handlingarna är korrekta; den utfärdande institutionen ska göra en ny prövning av huruvida det var berättigat att utfärda dessa dokument och, i förekommande fall, dra tillbaka dem. Enligt artikel 5.4 får de behöriga myndigheterna, om de berörda institutionerna inte kommer överens, hänskjuta frågan till administrativa kommissionen, vilken ska försöka jämka samman ståndpunkterna inom sex månader från och med det att ärendet hänsköts till den.
Det ska inledningsvis prövas huruvida ett A1-intyg vars verkningar tillfälligt har upphävts inte är bindande för medlemsstaternas institutioner och domstolar under denna period av tillfälligt upphävande.
För det första framgår det av ordalydelsen i artikel 5.1 i förordning nr 987/2009 att det endast är när A1-intyg dras tillbaka eller förklaras ogiltiga som dessa förlorar sin bindande verkan gentemot medlemsstaternas institutioner och domstolar.
Då den av unionslagstiftaren använda termen ”tillbakadragande” i juridisk mening innebär att en rättsakt upphör att existera eller upphävs med retroaktiv verkan på grundval av ett beslut fattat av den myndighet som utfärdat rättsakten, antyder lydelsen i artikel 5.1 i förordning nr 987/2009 att den utfärdande institutionens beslut att tillfälligt upphäva ett A1-intyg inte medför att det förlorar sin bindande verkan. Denna tolkning stöds av den omständigheten att unionslagstiftaren, bortsett från fallet med tillbakadragande, inte har föreskrivit att A1-intygen kan förlora sina bindande verkningar i något annat fall än när de förklarats ogiltiga. Även en sådan förklaring har karaktären av en definitiv rättsakt som är likvärdig med en annullering av nämnda intyg.
För det andra ska den utfärdande institutionens beslut att, i enlighet med artikel 5.1 i förordning nr 987/2009, dra tillbaka ett A1-intyg, efter att ha mottagit en begäran från en institution i en annan medlemsstat om att dra tillbaka detta, fattas inom ramen för det förfarande för dialog- och förlikning mellan institutionerna som föreskrivs i artikel 76.6 i förordning nr 883/2004, vars tillämpningsföreskrifter återfinns i artikel 5.2–5.4 i förordning nr 987/2009, när den utfärdande institution, efter att ha omprövat sitt beslut att utfärda intyget, bedömer att dess sociala trygghetssystem inte är tillämpligt på den berörda arbetstagaren, med hänsyn till hans eller hennes faktiska situation.
Härav följer att det endast är när ett beslut om att dra tillbaka ett A1-intyg har antagits av den utfärdande institutionen i enlighet med detta förfarande för dialog och förlikning – och således efter en omprövning av beslutet att utfärda intyget och ett fastställande av vilket system för social trygghet som är tillämpligt på den berörda arbetstagaren – som intyget kan förlora sin bindande verkan.
Det ska i detta sammanhang erinras om att, såsom domstolen redan har påpekat, de av medlemsstaternas institutioner som har att tillämpa förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 när det föreligger meningsskiljaktigheter mellan de berörda medlemsstaternas institutioner om huruvida ett A1-intyg är giltigt eller korrekt, är skyldiga att följa detta förfarande för dialog och förlikning (se, för ett liknande resonemang beträffande förordning nr 1408/71, dom av den 27 april 2017, A-Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, punkt
).
Att godta att den utfärdande institutionen kan frånta ett A1-intyg dess bindande verkan, om än tillfälligt, utan att först vare sig ha prövat huruvida det var berättigat att utfärda intyget eller ha fastställt vilket system för social trygghet som är tillämpligt på den berörda arbetstagaren, skulle innebära ett åsidosättande av såväl tillämpningsföreskrifterna som syftet med förfarandet för dialog och förlikning.
För det tredje ska det erinras om den betydelse som man inom ramen för förordningarna nr 883/2004 och nr 987/2009 tillmäter principerna om en enda tillämplig nationell lagstiftning, om lojalt samarbete och om rättssäkerhet, vilka samtliga legat till grund för domstolens praxis avseende E 101-intygens bindande verkan. Rättssäkerhetsprincipen nämns i bland annat skäl 6 i förordning nr 987/2009, principen om att arbetstagare bara ska tillhöra ett enda system för social trygghet nämns i såväl skäl 15 som i artikel 11.1 i förordning nr 883/2004, och vikten av principen om lojalt samarbete framgår både av artikel 76 i förordning nr 883/2004 och av skäl 2 och artikel 20 i förordning nr 987/2009 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2018, Alpenrind m.fl.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, punkt
).
I det fall som avses i punkt 53 i förevarande dom har den princip om lojalt samarbete som ligger till grund för dialog- och förlikningsförfarandet åsidosatts eftersom detta förfarande inte har följts.
Om A1-intyget saknade bindande verkan i ett sådant fall skulle detta dessutom medföra att institutionerna i övriga medlemsstater, och särskilt institutionen i den medlemsstat som ifrågasatt intygets riktighet och giltighet, fick möjlighet att tillämpa sina egna system för social trygghet på arbetstagaren i fråga. Således skulle en tolkning av artikel 5 i förordning nr 987/2009 som tillåter den utfärdande institutionen att tillfälligt upphäva ett A-intyg och under denna tillfälliga period frånta det dess bindande verkan kunna öka risken för kumulering av system för social trygghet, vilket skulle strida mot principen om att arbetstagare bara ska vara anslutna till ett enda system för social trygghet och mot principen om att det ska vara förutsebart vilket regelverk som är tillämpligt och därmed även mot rättssäkerhetsprincipen (se, för ett liknande resonemang beträffande förordning nr 1408/71, dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines,
C‑370/17 och C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta hänseende påpekas att en sådan risk inte kan undanröjas genom en förklaring från den institution som utfärdat A1-intyget, i vilken det anges att den berörda arbetstagaren, under den period då intygets bindande verkan tillfälligt är upphävd, fortsätter att omfattas av dess system för social trygghet. En sådan förklaring kan nämligen inte ha samma verkningar som ett A1-intyg, varibland kan nämnas bindande verkningar för institutionerna och domstolarna i andra medlemsstater än den till vilken den utfärdande institutionen hör.
För det fjärde framhåller domstolen slutligen att en sådan tolkning av artikel 5 i förordning nr 987/2009 som den som angetts ovan i punkt 56, med hänsyn till de komplikationer som en eventuell kumulering av sociala trygghetssystem skulle kunna medföra, även skulle kunna äventyra det slutliga mål som eftersträvas med såväl A1-intygen som de materiella rättsreglerna i avdelning II i förordningen, nämligen att underlätta den fria rörligheten för arbetstagare och friheten att tillhandahålla tjänster (se, analogt, dom av den 6 februari 2018, Altun m.fl.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av det ovan anförda följer att ett A1-intyg, även om det tillfälligt har upphävts genom ett beslut av den utfärdande institutionen, inte har förlorat sin bindande verkan under denna period då det är tillfälligt upphävt, vilket innebär att intyget fortsätter att vara bindande för medlemsstaternas institutioner och domstolar.
Det ska således därefter prövas huruvida, under sådana omständigheter som dem som angetts ovan i punkt 39, en domstol i den medlemsstat där arbetet utförs, vid vilken åtal har väckts mot personer som misstänks för att på ett bedrägligt sätt ha förvärvat eller använt sig av det aktuella A1-intyget, ändå har möjlighet att slå fast att det föreligger bedrägeri och följaktligen lämna intyget utan avseende.
Det ska i detta hänseende erinras om att EU-domstolen redan har slagit fast att en domstol i värdmedlemsstaten vid vilken ett förfarande har inletts mot en arbetsgivare angående omständigheter som kan visa att A1-intyg har förvärvats eller använts på ett bedrägligt sätt, inte har rätt att på ett slutgiltigt sätt pröva förekomsten av ett sådant bedrägeri och lämna dessa intyg utan avseende, annat än om den, efter att, om nödvändigt, ha beslutat om vilandeförklaring av domstolsförfarandet med stöd av sin nationella rätt, konstaterar dels att det dialog- och förlikningsförfarande som föreskrivs i artikel 76.6 i förordning nr 883/2004 har inletts utan dröjsmål utan att den institution som har utfärdat intygen har gjort någon omprövning av dessa intyg, dels att nämnda institution har underlåtit att inom rimlig tid ta ställning till de uppgifter som den behöriga institutionen i värdmedlemsstaten har lagt fram, i förekommande fall genom att ogiltigförklara eller dra tillbaka nämnda intyg (se, analogt, dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines,
C‑370/17 och C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, punkt
).
Såsom EU-domstolen redan har slagit fast är det nämligen obligatoriskt att först genomföra detta dialog- och förlikningsförfarande för att kunna fastställa huruvida rekvisiten för bedrägeri är uppfyllda, och följaktligen för att kunna dra några slutsatser om de aktuella A1-intygens giltighet och om vilken lagstiftning om social trygghet som är tillämplig på de berörda arbetstagarna. En domstol i värdmedlemsstaten som handlägger ett sådant brottmål som det som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen får således inte bortse från dialog- och förlikningsförfarandet (se, analogt, dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines,
C‑370/17 och C‑37/18
,
EU:C:2020:260
, punkterna
och
).
I förevarande fall har den institution som utfärdat de A1-intyg som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, trots att ett sådant dialog- och förlikningsförfarande faktiskt har inletts, i strid med tillämpningsbestämmelserna för detta förfarande, beslutat att skjuta upp omprövningen av dessa intygs giltighet och fastställandet av vilket system för social trygghet som är tillämpligt på de berörda arbetstagarna till dess att det brottmål som pågår vid domstolarna i den medlemsstat där arbetet utförs har avslutats.
Det framgår i detta fall att den utfärdande institutionen inte har gjort någon omprövning av utfärdandet av de intyg som enligt vad som gjorts gällande i det ovannämnda brottmålet har förvärvats eller använts på ett bedrägligt sätt och att denna institution har underlåtit att inom rimlig tid ta ställning till de uppgifter som den behöriga institutionen i värdmedlemsstaten har lagt fram.
Dessa uppgifter måste följaktligen kunna åberopas i nämnda brottmål i syfte att utverka att domstolen i den medlemsstat där arbetet utförs lämnar de aktuella intygen utan avseende (se domen av den 6 februari 2018, Altun m.fl.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Under alla omständigheter ska det erinras om att de personer som i samband med ett domstolsförfarande anklagas för att använda sig av utstationerade arbetstagare försedda med intyg som förvärvats på ett bedrägligt sätt måste få möjlighet att motbevisa de uppgifter som ligger till grund för detta förfarande, i enlighet med de garantier som följer av rätten till en rättvis rättegång, innan den nationella domstolen, i förekommande fall, beslutar att bortse från dessa intyg och innan den uttalar sig om dessa personers ansvar i enlighet med tillämplig nationell rätt (dom av den 6 februari 2018, Altun m.fl.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Det betyder att en domstol i den medlemsstat där arbetet utförs, vid vilken åtal väckts mot personer som misstänks ha förvärvat eller använt sig av ett A1-intyg på ett bedrägligt sätt, under sådana omständigheter som de som anges i punkt 39 ovan, har möjlighet att fastställa att det föreligger bedrägeri och följaktligen lämna dessa intyg utan avseende förutsatt att dessa personer tillförsäkras de garantier som följer av rätten till en rättvis rättegång.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan i mål C‑410/21 besvaras enligt följande. Artikel 5 i förordning nr 987/2009 ska tolkas så, att ett A1-intyg som utfärdats av den behöriga institutionen i en medlemsstat är bindande för institutionerna och domstolarna i den medlemsstat där arbetet utförs, även när den utfärdande institutionen, efter att ha mottagit en begäran om omprövning och tillbakadragande från den behöriga institutionen i den sistnämnda medlemsstaten, har förklarat att intygets bindande verkan ska upphävas tillfälligt fram till dess att institutionen har fattat ett definitivt beslut vad gäller denna begäran. Dock är det möjligt för en domstol i den medlemsstat där arbetet utförs, vid vilken åtal har väckts mot personer som misstänks för att på ett bedrägligt sätt ha förvärvat eller använt sig av det aktuella A1-intyget, att fastställa att det föreligger bedrägeri och följaktligen lämna detta intyg utan avseende vid handläggningen av brottmålet om den utfärdande institutionen har underlåtit att under rimlig tid göra en omprövning av beslutet att utfärda intyget och att ta ställning till de konkreta uppgifter som den behöriga institutionen i värdmedlemsstaten har lagt fram, vilka ger anledning att förmoda att intyget har förvärvats eller åberopats på ett bedrägligt sätt, i förekommande fall genom att ogiltigförklara eller dra tillbaka intyget, och om dessa personer tillförsäkras de garantier som följer av rätten till en rättvis rättegång.
Den andra frågan i mål C‑410/21 och den första frågan i mål C‑661/21
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan i mål C‑410/21 och den första frågan i mål C‑661/21, vilka ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004, jämförd med artikel 3.1 a och artikel 11.1 i förordning nr 1071/2009, samt artikel 4.1 a i förordning nr 1072/2009, ska tolkas så, att ett bolags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransport som har utfärdats av behörig myndighet i en medlemsstat ska anses utgöra ett ovedersägligt bevis för att bolaget har sitt säte i den medlemsstaten vid fastställandet av tillämplig nationell lagstiftning om social trygghet i enlighet med artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004.
Såsom framgår av respektive begäran om förhandsavgörande kommer sig den hänskjutande domstolens frågeställning av att ett av villkoren för att ett gemenskapstillstånd för vägtransport ska få utfärdas till ett företag är att företaget är faktiskt och fast etablerat i den utfärdande medlemsstaten, i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009.
Detta krav framgår nämligen bland annat av artikel 4.1 i förordning nr 1072/2009.
Följaktligen behöver det prövas huruvida begreppet ”säte eller verksamhetsställe” i den mening som avses i artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004 överensstämmer med begreppet ”vara faktiskt och fast etablerade” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009.
För det första, vad gäller begreppet ”säte eller verksamhetsställe” i den mening som avses i artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004, föreskrivs i denna bestämmelse att en person som normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater och som inte utför en väsentlig del av sitt arbete i den medlemsstat där han eller hon är bosatt omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där företagets eller arbetsgivarens säte eller verksamhetsställe är beläget, om han eller hon är anställd av ett företag eller en arbetsgivare.
I artikel 14.5a i förordning nr 987/2009 preciseras att vid tillämpningen av avdelning II i förordning nr 883/2004, som bland annat omfattar artikel 13.1 b i, ska ”säte eller verksamhetsställe” avse det säte eller verksamhetsställe där företagets väsentliga beslut fattas och där dess centrala förvaltningsfunktioner utförs.”
Av detta följer att anknytningskriteriet ”säte eller verksamhetsställe” i artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004, som används för att fastställa vilken medlemsstats lagstiftning om social trygghet som är tillämplig, bestäms av den ort från vilken ett företag leds och organiseras i praktiken.
För det andra, vad gäller begreppet ”vara faktiskt och fast etablerade” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009, konstaterar domstolen följande. Att ett företag ”är faktiskt och fast etablerat” i den mening som avses i artikel 3.1 a betyder, såsom framgår av artikel 5 i denna förordning, för det första att det förfogar över lokaler där det bevarar sin centrala företagsinformation, för det andra att det förfogar över registrerade fordon, och för det tredje att det effektivt och kontinuerligt med lämplig teknisk och administrativ utrustning och andra hjälpmedel bedriver sin verksamhet med dessa fordon vid ett driftscentrum.
Av detta följer att begreppet ”vara faktiskt och fast etablerade” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009, huvudsakligen hänför sig till den plats där företagets centrala företagsinformation förvaras och där företagets hjälpmedel samt dess tekniska och administrativa utrustning finns.
Kriterierna för att fastställa ett transportföretags säte när det gäller erhållande av gemenskapstillstånd för vägtransport skiljer sig således från dem som används för att fastställa ett transportföretags säte i den mening som avses i artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004.
Det betyder att även om den plats där ett företag är ”faktiskt och fast etablerat” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009, och den plats där företaget eller arbetsgivaren fattar de väsentliga besluten eller där dess centrala förvaltningsfunktioner utförs, visserligen kan sammanfalla, måste detta inte nödvändigtvis vara fallet.
Begreppet ”säte eller verksamhetsställe” i den mening som avses i artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004 överensstämmer följaktligen inte med begreppet ”vara faktiskt och fast etablerade” i den mening som avses i artikel 3.1 a i förordning nr 1071/2009.
Under dessa omständigheter finner domstolen att ett företags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransport kan utgöra en omständighet som ska beaktas vid fastställandet av företagets säte eller verksamhetsställe när det ska bestämmas, i enlighet med artikel 13.1 i) i förordning nr 883/2004, vilken som är den tillämpliga nationella lagstiftningen om social trygghet. Ett sådant innehav kan dock inte automatiskt utgöra ett bevis – och än mindre ett ovedersägligt bevis – för var företagets säte eller verksamhetsställe befinner sig, eller vara bindande för myndigheterna i den medlemsstat där arbetet utförs.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan i mål C‑410/21 och den första frågan i mål C‑661/21 besvaras enligt följande. Artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004, jämförd med artikel 3.1 a och artikel 11.1 i förordning nr 1071/2009, samt artikel 4.1 a i förordning nr 1072/2009, ska tolkas så, att ett bolags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransport som har utfärdats av behörig myndighet i en medlemsstat inte ska anses utgöra ett ovedersägligt bevis för att bolaget har sitt säte i den medlemsstaten vid fastställandet av tillämplig nationell socialförsäkringslagstiftning i enlighet med artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004.
Den andra frågan i mål C‑661/21
Med hänsyn till svaret på den andra frågan i mål C‑410/21 och den första frågan i mål C‑661/21 saknas anledning att besvara den andra frågan i sistnämnda mål.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 465/2012 av den 22 maj 2012
ska tolkas så,
att ett A1-intyg som utfärdats av den behöriga institutionen i en medlemsstat är bindande för institutionerna och domstolarna i den medlemsstat där arbetet utförs, även när den utfärdande institutionen, efter att ha mottagit en begäran om omprövning och tillbakadragande från den behöriga institutionen i den sistnämnda medlemsstaten, har förklarat att intygets bindande verkan ska upphävas tillfälligt fram till dess att institutionen har fattat ett definitivt beslut vad gäller denna begäran. Dock är det möjligt för en domstol i den medlemsstat där arbetet utförs, vid vilken åtal har väckts mot personer som misstänks för att på ett bedrägligt sätt ha förvärvat eller använt sig av det aktuella A1-intyget, att fastställa att det föreligger bedrägeri och följaktligen lämna detta intyg utan avseende vid handläggningen av brottmålet om den utfärdande institutionen har underlåtit att under rimlig tid göra en omprövning av beslutet att utfärda intyget och att ta ställning till de konkreta uppgifter som den behöriga institutionen i värdmedlemsstaten har lagt fram, vilka ger anledning att förmoda att intyget har förvärvats eller åberopats på ett bedrägligt sätt, i förekommande fall genom att ogiltigförklara eller dra tillbaka intyget, och om dessa personer tillförsäkras de garantier som följer av rätten till en rättvis rättegång.

2)
Artikel 13.1 b i) i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, i dess lydelse enligt förordning nr 465/2012, mot bakgrund av artiklarna 3.1 a och 11.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1071/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler beträffande de villkor som ska uppfyllas av personer som bedriver yrkesmässig trafik och om upphävande av rådets direktiv 96/26/EG, samt artikel 4.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1072/2009 av den 21 oktober 2009 om gemensamma regler för tillträde till den internationella marknaden för godstransporter på väg
ska tolkas så,
att ett bolags innehav av ett gemenskapstillstånd för vägtransport som har utfärdats av behörig myndighet i en medlemsstat inte ska anses utgöra ett ovedersägligt bevis för att bolaget har sitt säte i den medlemsstaten vid fastställandet av tillämplig nationell socialförsäkringslagstiftning i enlighet med artikel 13.1 b i) i förordning nr 883/2004, i dess lydelse enligt förordning nr 465/2012.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.