CELEX: 62017CJ0484
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2003/86/EK
Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos
15. pants
Atteikums piešķirt patstāvīgu uzturēšanās atļauju
Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums sekmīgi nokārtot sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (
OV 2003, L 251, 12. lpp.
) 15. panta 1. un 4. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp K, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un
Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
(drošības un tieslietu valsts sekretārs, Nīderlande) (turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) par to, ka pēdējais minētais ir noraidījis viņa pieteikumu grozīt ierobežojumu, kas ir noteikts viņa termiņuzturēšanās atļaujā, un ir atsaucis šo atļauju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2003/86 15. pantā ir noteikts:
“1.   Ne vēlāk kā pēc piecu gadu uzturēšanās, un pie nosacījuma, ka ģimenes locekļiem nav piešķirta uzturēšanās atļauja citu iemeslu, nevis ģimenes atkalapvienošanās dēļ, laulātais vai neprecējies partneris un bērns, kurš sasniedzis pilngadību, nepieciešamības gadījumā, iesniedzot pieteikumu, ir tiesīgs saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju.
Dalībvalstis var ierobežot uzturēšanās atļauju piešķiršanu, kas noteiktas pirmajā daļā, laulātajam vai neprecētam partnerim ģimenes attiecību sabrukuma gadījumā.
[..]
4.   Noteikumus, kas attiecas uz patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu un derīguma termiņu, paredz attiecīgās valsts tiesību akti.”
Nīderlandes tiesības
Vreemdelingenbesluit 2000
(2000. gada lēmums par ārvalstniekiem) 3.51. pantā ir paredzēts:
“1.   Termiņuzturēšanās atļauja [..], kurā ir noteikts ierobežojums pastāvīgu humānu apsvērumu dēļ, var tikt izsniegta ārvalstniekam, kas:
a)
piecus gadus uzturas Nīderlandē atbilstoši uzturēšanās atļaujai, kurā ir noteikts 1° punktā paredzētais ierobežojums, [..]:
1°.
uzturas kā tādas personas ģimenes loceklis, kurai ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības;
[..]
5.   3.80.a pantu piemēro 1. punkta a) apakšpunkta 1° punktā paredzētajiem ārvalstniekiem [..].”
Šī lēmuma 3.80.a pants ir formulēts šādi:
“1.   Pieteikumu par uzturēšanās atļaujas pārveidošanu [..] par uzturēšanās atļauju ar ierobežojumu pastāvīgu humānu apsvērumu dēļ noraida, ja pieteikumu ir iesniedzis ārvalstnieks 3.51. panta 1. punkta sākuma daļas un a) apakšpunkta 1° punkta izpratnē, kas nav sekmīgi nokārtojis Likuma par integrāciju 7. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto pārbaudījumu vai kas nav ieguvis diplomu, sertifikātu vai citu dokumentu šī paša likuma 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
2.   Šā panta [1. punkts] nav piemērojams, ja ārvalstnieks:
[..]
e)
ir atbrīvots no sabiedriskās integrācijas pienākuma [..]
[..]
4.   Turklāt ministrs var nepiemērot 1. punktu, ja viņš uzskata, ka šīs tiesību normas piemērošana izraisa acīmredzamas būtiski netaisnīgas situācijas.”
Wet inburgering
(Likums par integrāciju) 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ministrs no sabiedriskās integrācijas pienākuma atbrīvo personu, ja:
a)
tā ir pierādījusi, ka garīgas vai fiziskas invaliditātes vai garīgu traucējumu dēļ tā ilgu laiku nav bijusi spējīga sekmīgi nokārtot sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu;
b)
pamatojoties uz personas, kam ir pienākums integrēties, pierādītiem centieniem, viņš secina, ka tai saprātīgi nav iespējams izpildīt sabiedriskās integrācijas pienākumu.”
Šī likuma 7. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:
“1.   Persona, kam ir pienākums integrēties, trīs gadu laikā iegūst mutiskās un rakstiskās holandiešu valodas prasmes, kas atbilst vismaz Eiropas Vienotās moderno svešvalodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmas A 2 līmenim, kā arī zināšanas par Nīderlandes sabiedrību.
2.   Persona, kam ir pienākums integrēties, savu integrācijas pienākumu ir izpildījis, ja:
a)
tas veiksmīgi ir nokārtojis ministra noteikto pārbaudījumu vai
b)
tas ir ieguvis diplomu, sertifikātu vai citu dokumentu 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Laikposmā no 1995. gada 17. marta līdz 2015. gada 25. jūlijam K bija izdota uzturēšanā atļauja, lai viņa varētu uzturēties pie sava laulātā, Nīderlandes pilsoņa. 2015. gada 21. jūlijā K iesniedza pieteikumu šo atļauju pārveidot par ilgstošas uzturēšanās atļauju.
2016. gada 1. jūlijā valsts sekretārs šo pieteikumu noraidīja, jo K nebija pierādījusi, ka ir sekmīgi nokārtojusi sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu vai arī ka ir atbrīvota no sabiedriskās integrācijas pienākuma. Ar atpakaļejošu spēku no 2011. gada 19. augusta viņš arī atsauca uzturēšanās atļauju, kas K bija izsniegta, lai viņa varētu uzturēties pie sava laulātā, jo viņa no šī datuma vairs nedzīvoja tajā pašā adresē, kurā dzīvoja viņas laulātais.
Pēc K iesniegtās sūdzības valsts sekretārs ar 2016. gada 21. decembra lēmumu apstiprināja savu sākotnējo lēmumu.
K par minēto lēmumu iesniedza prasību
rechtbank den Haag zittingsplaats Middelburg
(Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Midelburgā, Nīderlande). Ar 2017. gada 4. aprīļa spriedumu minētā tiesa šo prasību noraidīja.
K par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības pielikumā bija ietverts
Dienst Uitvoering Onderwijs
(Izglītības īstenošanas dienests, Nīderlande) atzinums, kurā bija konstatēts, ka K vismaz četras reizes ir mēģinājusi sekmīgi nokārtot sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu un ka viņa ir piedalījusies vairāk nekā 600 stundas ilgos sabiedriskās integrācijas kursos, valsts sekretārs no 2017. gada 20. aprīļa K piešķīra patstāvīgu uzturēšanās atļauju. Tomēr valsts sekretārs saglabāja uzturēšanās atļaujas, kas K bija izsniegta, lai viņa varētu uzturēties pie sava laulātā, atsaukumu ar atpakaļejošu spēku no 2011. gada 19. augusta.
Iesniedzējtiesa jautā, vai ar Direktīvas 2003/86 15. pantu ir saderīgs Nīderlandes tiesību aktos paredzētais nosacījums par sabiedrisko integrāciju.
Šādos apstākļos
Raad van State
(Valsts padome, Nīderlande) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2003/86] 15. panta 1. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka tāda ārvalstnieka pieteikums patstāvīgas uzturēšanās atļaujas saņemšanai, kurš vairāk nekā piecus gadus ģimenes atkalapvienošanās nolūkā likumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, var tikt noraidīts, ja ārvalstnieks nav izpildījis valsts tiesību aktos paredzētos integrācijas nosacījumus?
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/86 15. panta 1. un 4. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ļauj noraidīt pieteikumu izsniegt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kuru ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, kas vairāk nekā piecus gadus ir uzturējies dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās dēļ, jo viņš nav pierādījis, ka ir sekmīgi nokārtojis sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu saistībā ar valodu un šīs dalībvalsts sabiedrību.
Direktīvas 2003/86 15. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ne vēlāk kā pēc piecu gadu uzturēšanās un ar nosacījumu, ka ģimenes locekļiem nav piešķirta uzturēšanās atļauja citu iemeslu, nevis ģimenes atkalapvienošanās dēļ, laulātais vai neprecējies partneris un bērns, kurš sasniedzis pilngadību, nepieciešamības gadījumā iesniedzot pieteikumu, ir tiesīgs saņemt patstāvīgu uzturēšanās atļauju, kas nav saistīta ar apgādnieka uzturēšanās atļauju.
Šīs direktīvas 15. panta 4. punktā savukārt ir precizēts, ka nosacījumi, kas ir piemērojami šīs uzturēšanās atļaujas piešķiršanai un ilgumam, ir definēti valsts tiesībās.
No abu šo tiesību normu apvienojuma izriet, ka, lai gan patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršana principā ir tiesības, beidzoties piecu gadu uzturēšanās posmam kādas dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās dēļ, Savienības likumdevējs tomēr ir ļāvis dalībvalstīm šādas atļaujas piešķiršanai izvirzīt dažus nosacījumus, kas tām ir jānosaka.
No šodienas sprieduma lietā C un A (C‑257/17) 49.–59. punkta izriet, ka nevar izslēgt, ka dalībvalsts patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanai var izvirzīt prasību sekmīgi nokārtot sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu saistībā ar valodu un šīs dalībvalsts sabiedrību.
Tomēr no minētā sprieduma 60.–63. punkta izriet, ka pienākums sekmīgi nokārtot šādu pārbaudījumu, kas ir noteikts tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā aplūkotais, nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi veicināt attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo integrāciju, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Šajā nolūkā šai tiesai ir jāpārliecinās, ka zināšanas, kas ir prasītas, lai sekmīgi nokārtotu sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu, atbilst pamatlīmenim, ka valsts tiesiskajā regulējumā izvirzītais nosacījums neizraisa to, ka tiek traucēta patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršana trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir iesnieguši pierādījumus par vēlmi sekmīgi nokārtot šo pārbaudījumu un par šajā ziņā pieliktajam pūlēm, ka pienācīgi tiek ņemti vērā īpaši individuāli apstākļi un ka ar minēto pārbaudījumu saistītās izmaksas nav pārmērīgi lielas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. jūlijs, K un A,
C‑153/14
,
EU:C:2015:453
,
54.
–
70.
punkts).
Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka tādi apstākļi kā attiecīgo apgādnieka ģimenes locekļu vecums, izglītības līmenis, finansiālā situācija vai veselības stāvoklis ir piemēroti, lai kompetentās iestādes patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanai neizvirzītu nosacījumu par sabiedriskās integrācijas pārbaudījuma sekmīgu nokārtošanu, ja šo apstākļu dēļ izrādās, ka viņi uz šo pārbaudījumu nespēj ierasties vai nespēj to sekmīgi nokārtot (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. jūlijs, K un A,
C‑153/14
,
EU:C:2015:453
,
58.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 1. un 4. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ļauj noraidīt pieteikumu par patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, kuru ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, kas vairāk nekā piecus gadus ir uzturējies kādas dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās dēļ, ja viņš nav pierādījis, ka ir sekmīgi nokārtojis sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu saistībā ar valodu un šīs dalībvalsts sabiedrību, ciktāl konkrēti pienākuma sekmīgi nokārtot šo pārbaudījumu izpildes noteikumi nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi vecināt trešo valstu valstspiederīgo integrāciju, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 15. panta 1. un 4. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ļauj noraidīt pieteikumu par patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, kuru ir iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, kas vairāk nekā piecus gadus ir uzturējies kādas dalībvalsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās dēļ, ja viņš nav pierādījis, ka ir sekmīgi nokārtojis sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu saistībā ar valodu un šīs dalībvalsts sabiedrību, ciktāl konkrēti pienākuma sekmīgi nokārtot šo pārbaudījumu izpildes noteikumi nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi vecināt trešo valstu valstspiederīgo integrāciju, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.