CELEX: 62016TJ0770
Pravo institucij
Evropski parlament
Poslovnik Parlamenta
Ravnanje, ki ogroža dostojanstvo Parlamenta in potek parlamentarnega dela
Disciplinski kazni izgube pravice do izplačila dnevnic in začasne izključitve iz vseh dejavnosti Parlamenta
Svoboda izražanja
Obveznost obrazložitve
Napačna uporaba prava

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Janusz Korwin-Mikke, je poslanec v Evropskem parlamentu.
Na plenarnem zasedanju Parlamenta 7. junija 2016 (v nadaljevanju: plenarno zasedanje 7. junija 2016), ki se je nanašalo na „Stanje v zvezi z zunanjimi vidiki evropske agende o migracijah: na poti k novemu migracijskemu dogovoru“, je tožeča stranka v poljščini izjavila:
„Težava ni v tem, da nas preplavljajo priseljenci, ampak v tem, da gre za neprimerne priseljence. Ti sploh ne želijo delati v Bayerische Motorwerke ali Aldiju. Obljubljeni so jim bili visoki prejemki, zato hočejo visoke prejemke. Nekoč [sem jih že omenil], kar me je stalo 3000 EUR, toda neki diplomat iz Konga je dejal, da je Evropa preplavljena z afriško nesnago. Torej smo lahko ponosni, da smo del Afrike odrešili te nesnage, vendar naša dolžnost je, da te ljudi spametujemo. No, človeka nič ne spametuje bolje kot lakota. Treba jim je prenehati plačevati prejemke in jih preprosto prisiliti v delo. In ker je zgled najboljši učitelj, jim moramo biti za zgled in prenehati izplačevati dodatke tudi sebi, saj demoraliziramo tudi svoje ljudi.“
Po teh besedah je podpredsednica Parlamenta, ki je vodila razpravo, tožečo stranko pozvala, naj „se v razpravi v Parlamentu vede[…] spoštljivo“. Takoj zatem je ena od evropskih poslank dvignila modri kartonček in tožečo stranko pozvala, naj zagotovi dokaze v podporo svojim trditvam.
Tožeča stranka je v odgovor na ta poziv izjavila:
„[…] tudi Amerika je bila izkoriščana, pa ima odličen razvoj. Vendar jaz se sklicujem le na mnenje diplomata iz Konga – države, ki marsikaj ve o izseljevanju iz Afrike. Vem pa nekaj: ko se ljudem plačuje, da ne počnejo nič, se jih demoralizira. Vse prejemke je treba odpraviti. Ljudje morajo živeti od dela, ne od prejemkov.“
Tožeča stranka je pozneje znova prevzela besedo, da je pojasnila prevod ene od besed, uporabljenih v njenem govoru, v angleščino.
Predsednik Parlamenta je 8. junija 2016 tožečo stranko povabil na zaslišanje, ki je bilo 14. junija 2016.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 9. junija 2016 podpredsednici Parlamenta, ki je vodila zadevno razpravo, poslala posnetek, ki je bil objavljen na spletišču Youtube in na katerem je mogoče slišati izjavo kongovskega diplomata, ki ga je tožeča stranka omenila v svojem govoru 7. junija 2016.
Predsednik Parlamenta je s sklepom z dne 5. julija 2016 (v nadaljevanju: sklep predsednika) tožeči stranki naložil kazni izgube pravice do izplačila dnevnic za obdobje desetih dni in začasne izključitve iz vseh dejavnosti Parlamenta za obdobje petih zaporednih dni, brez poseganja v pravico do glasovanja na plenarnem zasedanju.
Tožeča stranka je 18. julija 2016 v predsedstvu Parlamenta vložila notranjo pritožbo zoper sklep predsednika, v kateri je zahtevala razveljavitev kazni, ki sta ji bili izrečeni, in javno opravičilo predsednika Parlamenta pred Parlamentom, ker je zanjo uporabil žaljive izraze.
Predsedstvo Parlamenta je s sklepom z dne 1. avgusta 2016 (v nadaljevanju: sklep predsedstva), o katerem je bila tožeča stranka uradno obveščena 2. septembra 2016, ohranilo kazni, ki sta bili tožeči stranki naloženi s sklepom predsednika.
Postopek
Tožeča stranka je 2. novembra 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Splošno sodišče je na predlog šestega senata na podlagi člena 28 svojega poslovnika odločilo, da se zadeva predodeli razširjenemu senatu.
Splošno sodišče (šesti razširjeni senat) je na predlog sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni del postopka, in v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 89 Poslovnika pozvalo Parlament, naj predloži nekatere dokumente, stranki pa, naj odgovorita na nekatera vprašanja. Stranki sta se na te pozive odzvali v za to določenih rokih.
Stranki sta na obravnavi 29. novembra 2017 ustno podali navedbe in odgovorili na ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
sklep predsednika razglasi za ničen;
–
sklep predsedstva razglasi za ničen;
–
naloži povrnitev finančne in nepremoženjske škode, povzročene s sklepoma predsednika in predsedstva ter ocenjene na 13.060 EUR;
–
Parlamentu naloži plačilo stroškov.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
predlog za razglasitev ničnosti sklepa predsednika zavrže kot nedopusten;
–
predlog za razglasitev ničnosti sklepa predsedstva zavrne kot neutemeljen;
–
odškodninski zahtevek deloma zavrže kot nedopusten in deloma zavrne kot neutemeljen;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka je na obravnavi izjavila, da umika prvi predlog, ker je menila, da je bil sklep predsednika nadomeščen s sklepom predsedstva, ki pomeni končno stališče Parlamenta, kar je bilo zabeleženo v zapisniku o obravnavi.
Pravo
Predloga za razglasitev ničnosti
Tožeča stranka v podporo predlogoma za razglasitev ničnosti navaja štiri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 166 Poslovnika Parlamenta (v nadaljevanju: Poslovnik), svobode govora in izražanja ter obveznosti obrazložitve. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), splošnega načela nepristranskosti in obveznosti obrazložitve. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 6 EKČP, pravice do obrambe in člena 166(1) Poslovnika. Četrti tožbeni razlog se nanaša na kršitev načel sorazmernosti in
non bis in idem
ter kršitev obveznosti obrazložitve.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 166 Poslovnika, svobode govora in izražanja ter obveznosti obrazložitve
Uvodoma je treba navesti, da tožeča stranka s tem tožbenim razlogom, ki je razdeljen na tri dele, poleg kršitve svobode izražanja v bistvu uveljavlja kršitev člena 166 Poslovnika, ker, prvič, naj Parlament ne bi dokazal, da so pogoji, zahtevani za uporabo te določbe, izpolnjeni, ter, drugič, naj zadevni sklep ne bi bil zadostno obrazložen. Sicer je bilo to potrjeno na obravnavi, kar je bilo zabeleženo.
Najprej je treba preučiti tretji del, nato pa skupaj še prvi in drugi del tega tožbenega razloga.
–
Tretji del: kršitev obveznosti obrazložitve
Tožeča stranka trdi, da sklep predsedstva ne izpolnjuje obveznosti obrazložitve, ker v njem, prvič, niso omenjene morebitne posledice v medijih ali odzivi na politični ravni, drugič, ni ugotovljeno, da so njene besede pomenile spodbujanje sovraštva, in, tretjič, ni upoštevano, da je te besede prvotno izrekel kongovski diplomat. Poleg tega naj na podlagi obrazložitve zadevnega sklepa ne bi bilo mogoče vedeti niti tega, ali je izjemno hudo kršila red na plenarnem zasedanju 7. junija 2016, niti tega, katera načela iz člena 11 Poslovnika naj bi bila kršena.
Parlament izpodbija te trditve.
Spomniti je treba, da je obveznost obrazložitve bistvena formalna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri katerem gre za vsebinsko zakonitost spornega akta (glej sodbo z dne 22. maja 2012, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
, točka
in navedena sodna praksa). Obrazložitev odločitve namreč pomeni, da je treba formalno navesti razloge, na katerih ta temelji. Ta obrazložitev mora biti zadostna, čeprav navaja napačne razloge (glej sklep z dne 12. julija 2012, Dover/Parlament,
C‑278/11 P
, neobjavljen,
EU:C:2012:457
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega ni treba, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski ali pravni elementi, saj se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve člena 296 PDEU, ne presoja zgolj na podlagi njenega besedila, temveč tudi na podlagi njenega konteksta in celote pravnih pravil z zadevnega področja (glej sodbo z dne 22. maja 2012, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
T‑300/10
,
EU:T:2012:247
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru sklep predsedstva zajema tri oddelke. V prvem oddelku (točke od 1 do 27 obrazložitve sklepa) so predstavljeni dejstva, ki so pripeljala do sprejetja zadevnih kazni, pretekle izjave tožeče stranke, zaradi katerih so ji že bile naložene kazni, in notranji pritožbeni postopek, ki ga je tožeča stranka začela zoper sklep predsednika. Drugi oddelek (točke od 28 do 37 obrazložitve sklepa) je namenjen dokazovanju, da ravnanje tožeče stranke pomeni kršitev člena 11 Poslovnika. Nazadnje, tretji oddelek (točke od 38 do 45 obrazložitve sklepa) vsebuje pravno presojo člena 166 Poslovnika.
Natančneje, predsedstvo Parlamenta je v točkah od 28 do 31 obrazložitve svojega sklepa, potem ko je opozorilo na eni strani na besedilo člena 11(2) in (3) Poslovnika ter na drugi strani na obseg pravice do svobodnega govora in izražanja, poudarilo, da je ta pravica lahko omejena, če posega v druge pravice, „med drugim če prizadene ali žali druge osebe“ ali „za zagotovitev varstva pravic ali ugleda drugih oseb“. Tako je v točki 32 obrazložitve navedenega sklepa navedlo, da se načelo svobode govora, zagotovljeno vsem poslancem Parlamenta, ne uporablja „za žaljiv, sramotilen ali nespoštljiv govor“ ali „za ravnanje, ki ogroža dostojanstvo Parlamenta […] ter pomeni kršitev temeljnih vrednot in načel Unije“.
V zvezi z ravnanjem, očitanim tožeči stranki, so se očitki, ki jih je Parlament izrazil v sklepu predsedstva, nanašali na „namerno žaljiv in provokativen govor […] ne le proti osebam afriškega porekla, ampak tudi proti Parlamentu v celoti“ (točka 33); na „[m]etodo citiranja drugih oseb […], zavestno uporabljeno […] z namenom izraziti lastno mnenje“ (točka 34); na „za naslovnike nedvomno žaljivo“„zamisel o prisili ljudi v delo z lakoto“, ki „ogroža dostojanstvo Parlamenta […] ter pomeni kršitev temeljnih vrednot in načel Unije“ (točka 36), ter, nazadnje, na „ravnanje“ tožeče stranke, ki „pomeni kršitev čl[ena] 11(2) Poslovnika, ker z njim ni izkazala medsebojnega spoštovanja ter je ogrozila vrednote in načela, ki so opredeljeni v temeljnih aktih Unije, in zlasti dostojanstvo Parlamenta“ (točka 37).
Iz tega sledi, da sklep predsedstva – brez poseganja v preizkus njegove utemeljenosti, ki bo opravljen v okviru prvega in drugega dela tega tožbenega razloga – vsebuje obrazložitev, ki je v skladu z zahtevami člena 296 PDEU.
Zato je treba tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti.
–
Prvi in drugi del: kršitev svobode izražanja in kršitev člena 166 Poslovnika
Tožeča stranka v bistvu trdi, da Parlament ni dokazal, da so pogoji, zahtevani za uporabo člena 166 Poslovnika, izpolnjeni, in da ji je disciplinsko kazen tako naložil v nasprotju s povečano svobodo izražanja, ki velja zanjo kot poslanca, v skladu z ustaljeno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP).
V zvezi s tem zatrjuje, prvič, da je bilo v sklepu predsedstva pravo napačno uporabljeno, ker ni bilo v zadostni meri upoštevano, da so bile njene besede, izrečene v okviru opravljanja njenih parlamentarnih obveznosti znotraj Parlamenta, sestavni del njenega političnega diskurza.
Drugič, tožeča stranka trdi, da v sklepu predsedstva ni dokazano, da je s svojimi besedami dejansko izjemno hudo kršila red na plenarnem zasedanju 7. junija 2016 ali da je motila delo, s čimer naj bi kršila člen 11 Poslovnika, tako da bi bilo treba sklepati, da bi bili vsebinski pogoji iz člena 166 navedenega poslovnika dejansko izpolnjeni.
Tretjič, tožeča stranka navaja, da je iz obrazložitve sklepa predsedstva razvidno, da je bila kaznovana tudi zaradi besed, ki so bile izrečene zunaj plenarnega zasedanja 7. junija 2016 oziroma v okviru uresničevanja njene pravice do obrambe in ki niso spadale na področje uporabe člena 166 Poslovnika.
Parlament najprej zatrjuje, da je treba preizkus veljavnosti sklepa predsedstva opraviti samo z vidika temeljnih pravic, zagotovljenih z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), zlasti z vidika njenega člena 11, ki določa svobodo izražanja, in razlage tega člena s strani sodišč Evropske unije. Sodna praksa ESČP, na katero se sklicuje tožeča stranka, se naj zato v obravnavanem primeru ne bi uporabljala, temveč bi lahko bila kvečjemu vir, po katerem se je mogoče zgledovati. Tudi ob predpostavki, da se uporablja, naj iz nje ne bi izhajalo, da je svoboda govora tožeče stranke neomejena.
Parlament nato poudarja, da imata njegov predsednik in po potrebi njegovo predsedstvo pri izvrševanju pooblastil iz členov 166 in 167 Poslovnika določeno polje proste presoje. Zato naj bi moral biti nadzor, ki ga opravi Splošno sodišče, omejen na preučitev, ali izvrševanje takega pooblastila ni vključevalo očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil in ali so bila spoštovana procesna jamstva.
Parlament nazadnje trdi, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke sklep predsedstva ni bil sprejet v nasprotju z njeno svobodo izražanja in je skladen s členom 11(2) in (3) ter členom 166 Poslovnika. Poleg tega meni, da trditve tožeče stranke nimajo dejanske podlage, ker je bila v tem sklepu dejansko upoštevana okoliščina, da so bile njene besede izrečene v okviru opravljanja njenih parlamentarnih obveznosti.
Takoj je treba ugotoviti, da Parlament ne more prerekati upoštevnosti EKČP in sodne prakse ESČP za preučitev kršitve člena 166 Poslovnika v obravnavanem primeru.
Čeprav namreč drži, da EKČP, dokler Unija ne postane njena pogodbenica, ni pravni instrument, ki bi bil formalno vključen v pravni red Unije (sodbi z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, točka
, in z dne 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Komisija,
C‑398/13 P
,
EU:C:2015:535
, točka
), in da je treba zato preizkus veljavnosti akta sekundarne zakonodaje Unije opraviti zgolj z vidika temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina (sodba z dne 15. februarja 2016, N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, točka
), je treba spomniti, da so po eni strani v skladu s členom 6(3) PEU temeljne pravice, priznane z EKČP, kot splošna načela del prava Unije ter da po drugi strani iz člena 52(3) Listine izhaja, da sta vsebina in obseg v njej vsebovanih pravic, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa EKČP. Kot je navedeno v pojasnilih k tej določbi, ki jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati pri njeni razlagi, vsebina in obseg zagotovljenih pravic nista določena le z besedilom EKČP, temveč tudi, med drugim, s sodno prakso ESČP (glej sodbo z dne 30. junija 2016, Toma in Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci,
C‑205/15
,
EU:C:2016:499
, točka
in navedena sodna praksa). Poleg tega iz navedenih pojasnil izhaja, da je namen člena 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med pravicami iz Listine in ustreznimi pravicami, zagotovljenimi z EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije (sodba z dne 28. julija 2016, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
, točka
). Navesti je treba tudi, da je bila ta enakovrednost med svoboščinami, zagotovljenimi z Listino, in svoboščinami, zagotovljenimi z EKČP, formalno ugotovljena v zvezi s svobodo izražanja (sodba z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, točka
).
Glede svobode izražanja je treba še posebej opozoriti, da ima ta bistveno vlogo v demokratičnih družbah in da zato pomeni temeljno pravico, ki je zagotovljena zlasti s členom 11 Listine, členom 10 EKČP in členom 19 Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, ki ga je sprejela Generalna skupščina Združenih narodov 16. decembra 1966 (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, točka
).
V zvezi s tem je treba spomniti, da iz sodne prakse ESČP izhaja, da ob upoštevanju člena 10(2) EKČP svoboda izražanja velja ne samo za informacije ali ideje, ki so sprejete z odobravanjem ali se štejejo za neškodljive ali nepomembne, ampak tudi za tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo državo ali kateri koli del njenega prebivalstva. To narekujejo pluralizem, strpnost in odprt duh, brez katerih ni demokratične družbe (ESČP, 7. december 1976, Handyside proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:1976:1207JUD000549372, točka 49).
Vendar pravica do svobodnega izražanja ni absolutna pravica in za njeno uresničevanje lahko pod nekaterimi pogoji veljajo omejitve.
Glede na temeljni pomen svobode izražanja pa je treba njene omejitve presojati strogo in posegi vanjo so, kot izhaja iz člena 10(2) EKČP in člena 52(1) Listine, dovoljeni le, če je izpolnjen trojni pogoj. Prvič, zadevna omejitev mora biti „predpisana z zakonom“. Drugače povedano, institucija Unije, ki sprejme ukrepe, ki lahko omejijo svobodo izražanja osebe, mora imeti za to pravno podlago. Drugič, zadevna omejitev se mora nanašati na cilj v splošnem interesu, ki ga priznava Unija. Tretjič, zadevna omejitev ne sme biti pretirana, kar pomeni, da mora biti na eni strani potrebna in sorazmerna z zastavljenim ciljem ter da na drugi strani ne sme posegati v bistvo zadevne svoboščine (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2017, Kiselev/Svet,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Pojasniti je treba še, da je poseg v svobodo izražanja ali omejitev te svoboščine mogoče šteti za „predpisan z zakonom“ le, če je predpis določen dovolj natančno, da so njegovi učinki predvidljivi in da lahko njegovi naslovniki prilagodijo svoje ravnanje (glej v tem smislu ESČP, 17. februar 2004, Maestri proti Italiji, CE:ECHR:2004:0217JUD003974898, točka 30).
Navesti je treba tudi, da so parlament ali primerljivi organi v demokraciji nujni forumi za politično razpravo. Poseg v svobodo izražanja, izveden v okviru teh organov, je zato lahko utemeljen samo z nujnimi razlogi (ESČP, 17. december 2002, A. proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2002:1217JUD003537397, točka 79).
Kot poleg tega ESČP vztrajno poudarja v svoji sodni praksi, ima svoboda izražanja poslancev poseben pomen. Čeprav je svoboda izražanja pomembna za vsakogar, pa to še posebej velja za izvoljenega predstavnika ljudi; ta predstavlja svoje volivce, opozarja na njihove pomisleke in ščiti njihove interese. Zato posegi v svobodo izražanja poslanca opozicije, kot je tožeča stranka, od sodišča zahtevajo, da opravi kar najstrožji nadzor (ESČP, 23. april 1992, Castells proti Španiji, CE:ECHR:1992:0423JUD001179885, točka 42).
Tako je treba ugotoviti, da je treba zaradi temeljnega pomena, ki ga ima parlament v demokratični družbi, svobodi izražanja poslancev zagotoviti večje varstvo.
Vendar je ESČP pred kratkim – čeprav je poudarilo, da vse izjave, podane v okviru parlamenta, zahtevajo visoko raven varstva – priznalo, da se mora glede na tesno povezavo, ki obstaja med resnično demokratičnostjo politične ureditve in delovanjem parlamenta, uresničevanje svobode izražanja znotraj parlamenta včasih podrediti legitimnima interesoma zaščite pravilnega poteka parlamentarnih dejavnosti in varstva pravic drugih poslancev (ESČP, 17. maj 2016, Karácsony in drugi proti Madžarski, CE:ECHR:2016:0517JUD 004246113, točke od 138 do 141).
Pomembno je navesti, da je ESČP na eni strani povezalo možnost parlamenta, da kaznuje ravnanje enega od svojih članov, s potrebo po zagotavljanju pravilnega poteka parlamentarnega dela ter na drugi strani parlamentom priznalo široko avtonomijo za urejanje načina, časa in kraja, ki jih poslanci izberejo za svoje govore (zaradi česar je nadzor, ki ga opravi ESČP, omejen), da pa je, nasprotno, dopustilo zelo majhen manevrski prostor za urejanje vsebine besed, ki jih izrečejo poslanci (zaradi česar je nadzor, ki ga opravi ESČP, strožji). V svoji sodni praksi v zvezi s tem omenja samo „določen[o] mer[o] pravil[,] potrebno, da se preprečijo načini izražanja, kot so neposredni ali posredni pozivi k nasilju“ (ESČP, 17. maj 2016, Karácsony in drugi proti Madžarski, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, točka 140).
Iz tega sledi, prvič, da bi lahko poslovnik parlamenta določal možnost kaznovanja besed, ki jih izrečejo poslanci, le v primeru, da bi te besede ogrozile pravilno delovanje parlamenta ali bi pomenile resno nevarnost za družbo, na primer če bi šlo za pozive k nasilju ali rasnemu sovraštvu.
Drugič, pristojnost, priznana parlamentom, da naložijo disciplinske kazni za zagotovitev pravilnega poteka svojih dejavnosti ali varstva nekaterih temeljnih pravic, načel ali svoboščin, bi morala biti usklajena z nujnostjo zagotoviti spoštovanje svobode izražanja poslancev.
Torej je treba ob upoštevanju posebnega pomena, ki ga ima svoboda izražanja poslancev, in strogih mej, v katerih je mogoče uvesti omejitve te svoboščine, v skladu z načeli, ki so bila v tem okviru določena s sodno prakso ESČP, preveriti, ali je Parlament pri naložitvi zadevne disciplinske kazni upošteval pogoje, določene v členu 166(1) svojega poslovnika.
V obravnavanem primeru Poslovnik v različici, veljavni v času dejanskega stanja, kot jo je uporabilo predsedstvo Parlamenta, v poglavju 4 naslova VII, naslovljenem „Ukrepi v primeru nespoštovanja pravil ravnanja“, določa takojšnje ukrepe, ki jih lahko sprejme predsednik seje, da ponovno vzpostavi red (člen 165 Poslovnika), in disciplinske kazni, ki jih lahko sprejme predsednik Parlamenta v zvezi s poslancem (člen 166 Poslovnika).
V skladu s členom 166(1) Poslovnika, ki je bil uporabljen v tem primeru, predsednik Parlamenta sprejme obrazložen sklep, s katerim izreče primerno kazen, „[v] primerih izjemno hude kršitve reda ali motenja Parlamenta, s čimer se kršijo načela iz člena 11 […]“.
Poudariti pa je treba, da se besedilo člena 166(1) Poslovnika razlikuje glede na jezikovne različice tega poslovnika. Tako v različici te določbe v angleščini – v nasprotju z njeno različico v francoščini, ki jo je predložil Parlament na zahtevo Splošnega sodišča ter je citirana v točki 53 zgoraj in točki 38 obrazložitve sklepa predsedstva, ter med drugim v nasprotju z različicami v nemščini, italijanščini, španščini, nizozemščini in grščini – ni omenjeno motenje „dela“ ali „dejavnosti“ Parlamenta, temveč je uporabljen izraz „motenje Parlamenta“. Po mnenju Parlamenta se ta izraz ne nanaša samo na parlamentarno delo znotraj sejne dvorane, ampak označuje položaj, ki je širši od seje in ki obsega tudi posledice za ugled ali dostojanstvo Parlamenta kot institucije.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso nujnost enotne razlage določbe v primeru razhajanja med njenimi jezikovnimi različicami zahteva, da se zadevna določba razlaga glede na sobesedilo in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo z dne 23. novembra 2016, Bayer CropScience in Stichting De Bijenstichting,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da teze, ki jo je Parlament zagovarjal na obravnavi in v skladu s katero se je treba za razlago volje zakonodajalca in vseh jezikovnih različic opreti na angleško različico člena 166 Poslovnika, ni mogoče sprejeti.
Glede na sobesedilo in namen člena 166 Poslovnika se namreč ta člen nanaša na primer, v katerem sta ogrožena pravilno delovanje Parlamenta ali pravilen potek parlamentarnega dela, ter je torej namenjen kaznovanju tistega ravnanja poslanca, sodelujočega na seji ali pri parlamentarnem delu, ki bi lahko resno oviralo potek seje ali dela. Poleg tega taka razlaga, kot je bilo opozorjeno v točkah od 48 do 50 zgoraj, ustreza cilju, ki mu navadno sledijo disciplinski pravilniki parlamentov in katerega legitimnost je priznalo ESČP (glej v tem smislu ESČP, 17. maj 2016, Karácsony in drugi proti Madžarski, CE:ECHR:2016:0517JUD004246113, točke od 138 do 140).
Prav tako je treba navesti, da besedilo člena 166 Poslovnika daje sklepati, da je mogoče kaznovati dva primera, in sicer bodisi „izjemno hud[o] kršit[ev] reda“ bodisi „motenj[e] Parlamenta, s čimer se kršijo načela iz člena 11“.
Glede tega je treba ugotoviti, da niti iz sklepa predsedstva niti iz pisanj strank ne izhaja, da bi besede, ki jih je tožeča stranka izrekla pred Parlamentom na plenarnem zasedanju 7. junija 2016, povzročile kakršno koli kršitev reda na navedenem zasedanju v smislu prve možnosti iz člena 166(1) Poslovnika. V tem sklepu je navedeno kvečjemu to, da je podpredsednica Parlamenta, ki je vodila razpravo, po govoru tožeče stranke to opomnila na red in da je nato ena od poslank uporabila postopek – ki je povsem običajen in ne nakazuje nobene kršitve reda – z „modrim kartončkom“, da je tožečo stranko pozvala, naj zagotovi dokaze v podporo svojim trditvam.
Poleg tega je Parlament v pisnih odgovorih na vprašanja Splošnega sodišča in na obravnavi potrdil, da v njegovih prostorih med plenarnim zasedanjem 7. junija 2016 in v okviru s tem povezanih razprav po govoru tožeče stranke ni prišlo do nobene izjemno hude kršitve reda ali motenja dela. Vendar je Parlament zatrdil, da primer tožeče stranke vseeno spada pod drugo možnost iz člena 166(1) Poslovnika, to je pod „motenje dela“, ki je neposredna posledica kršitve načel iz člena 11 navedenega poslovnika, ki določa pravila ravnanja poslancev. V zvezi s tem je Parlament trdil, da se je „motenje“, ki upravičuje naložitev disciplinskih kazni tožeči stranki, uresničilo zunaj seje, v obliki ogroženosti njegovega ugleda in njegovega dostojanstva kot institucije. Poleg tega je Parlament natančneje navedel, da motenje dela iz člena 166(1) Poslovnika ni omejeno na razprave ali delo znotraj njega, temveč mu je treba pripisati širši pomen, ki zajema Parlament v celoti, njegovo dostojanstvo, njegov ugled in torej njegovo delovanje.
Teh trditev ni mogoče sprejeti.
Namreč, prvič, ugotoviti je treba, da trditev Parlamenta na obravnavi, da položaj tožeče stranke spada pod drugo možnost iz člena 166(1) Poslovnika, to je pod motenje dela Parlamenta, ne izhaja iz sklepa predsedstva, ki ne vsebuje pojasnil glede konkretnega razloga za kršitev, ki je bil v obravnavanem primeru upoštevan izmed tistih, na katere se nanaša ta določba. Poleg tega je v točki 40 obrazložitve tega sklepa zaključeno, da so bila kršena načela iz člena 11 navedenega poslovnika in da posledično obstaja izjemno huda kršitev reda ali dela Parlamenta. V zvezi s tem pa je dovolj spomniti, da je dejansko člen 166 Poslovnika, in ne njegov člen 11, tisti, ki določa okoliščine, v katerih je poslancu mogoče naložiti kazen. Člen 11 tega poslovnika namreč vsebuje pravila ravnanja, v katerih je opozorjeno na načela in vrednote, ki jih morajo spoštovati poslanci pri svojem ravnanju, hkrati pa je v njem pojasnjeno samo, da nespoštovanje navedenih pravil lahko pripelje do uporabe ukrepov v skladu s členi 165, 166 in 167 navedenega poslovnika. Iz tega sledi, da zaključek v točki 40 sklepa predsedstva, da kršitev načel iz člena 11 Poslovnika
ipso facto
povzroči ugotovitev „izjemno hude kršitve reda ali dela Parlamenta“, nikakor ne izhaja iz navedene določbe.
Drugič, glede pogoja v zvezi z motenjem dela Parlamenta je treba navesti, da čeprav člen 166(1) Poslovnika napotuje na načela iz člena 11 tega poslovnika, bi jezikovna razlaga prve od teh določb vodila do ugotovitve, da kršitev navedenih načel ni samostojen razlog za inkriminacijo, temveč dodaten pogoj, ki je potreben, da je mogoče kaznovati motenje dela Parlamenta, kar je Parlament poleg tega potrdil na obravnavi. Iz tega sledi, da kršitve načel iz člena 11 Poslovnika – ob predpostavki, da je dokazana – same po sebi kot take ni mogoče kaznovati, temveč jo je mogoče kaznovati le, če nastopa skupaj z motenjem dela Parlamenta, kar je Parlament prav tako potrdil na obravnavi.
Tretjič, v nasprotju s trditvami Parlamenta, podanimi na obravnavi, motenja dela Parlamenta iz člena 166(1) Poslovnika, ki naj bi se uresničilo zunaj sejne dvorane zaradi posledic, ki naj bi jih imele besede tožeče stranke zunaj Parlamenta, ni mogoče razumeti v smislu ogrožanja ugleda ali dostojanstva Parlamenta kot institucije. Sklep predsedstva tudi ne vsebuje nobene navedbe v tem smislu in nobene presoje glede na merila, na podlagi katerih je lahko predsedstvo Parlamenta ugotovilo domnevno ogrožanje dostojanstva Parlamenta. Poleg tega, ker ni opredelilo objektivnih meril za presojo obstoja takega ogrožanja in glede na to, da je pojem „dostojanstvo Parlamenta“ oziroma pojem ogrožanja tega dostojanstva v najboljšem primeru nejasen, ter upoštevajoč široko polje proste presoje, ki ga ima Parlament v zvezi s tem, bi taka razlaga pripeljala do samovoljnega omejevanja svobode izražanja poslancev.
Poleg tega je treba opozoriti, da se člen 11(2), prvi pododstavek, Poslovnika nanaša na „ravnanje“ poslancev in določa, da mora to ravnanje izpolnjevati nekatere obveznosti, in sicer mora izhajati iz medsebojnega spoštovanja, temeljiti na vrednotah in načelih Unije in ohranjati dostojanstvo Parlamenta ter ne sme ogroziti poteka dela kakor tudi ne miru v parlamentarnih stavbah. Člen 166(2) tega poslovnika se prav tako nanaša na ravnanje poslancev in določa, da se pri oceni tega ravnanja upoštevajo njegova izjemnost, ponavljanje ali trajnost in njegova resnost na podlagi Priloge XV k smernicam, priloženim navedenemu poslovniku. Nasprotno pa besede, govor ali diskurz niso omenjeni in zato kot taki ne morejo biti predmet kaznovalnega ukrepa.
To razlago potrjuje člen 11(3), prvi pododstavek, Poslovnika, v skladu s katerim „[u]poraba tega člena nikakor ne vpliva na živahnost parlamentarnih razprav ali svobodo govora poslancev“. Poleg tega je taka razlaga člena 11(2) tega poslovnika podprta z nedavno spremembo Poslovnika Parlamenta, ki je začela veljati 16. januarja 2017 in katere namen je bil razširiti področje uporabe disciplinskih kazni. Novemu členu 11(3), drugi pododstavek, Poslovnika je bila namreč dodana izrecna prepoved žaljivega, rasističnega ali ksenofobičnega govorjenja ali vedenja. Spremenjen je bil tudi člen 11(3), prvi pododstavek, Poslovnika, ki je postal člen 11(4), prvi pododstavek, tega poslovnika in zdaj določa, da „[u]poraba tega člena ne vpliva drugače na živahnost parlamentarnih razprav ali ogroža svobode govora poslancev“. Iz tega izhaja, da v obravnavani zadevi tudi ob predpostavki, da je besede, izrečene v okviru parlamentarnih obveznosti, mogoče enačiti z ravnanjem in da so te besede zato lahko pomenile kršitev načel, opredeljenih v členu 11(2) Poslovnika, kot se je uporabljal v času dejanskega stanja, navedenih besed ni bilo mogoče kaznovati ob neobstoju izjemno hude kršitve reda ali motenja dela Parlamenta.
Poleg tega razlikovanje, ki ga določa točka 1 Priloge XV k smernicam, na katere napotuje člen 166(2) Poslovnika (glej točko 65 zgoraj), in sicer na eni strani med vidnimi ravnanji, ki so v nekaterih okoliščinah dopustna, in na drugi strani „tistimi, ki dejavno motijo katero koli dejavnost Parlamenta“, ne omogoča sklepanja, da je besede, izrečene na parlamentarni seji, mogoče vključiti v to zadnjo kategorijo ravnanj in jih posledično kaznovati ob neobstoju ugotovitve izjemno hude kršitve reda ali motenja dela Parlamenta.
Ob upoštevanju vsega navedenega, pa tudi posebnega pomena, ki ga ima svoboda izražanja poslancev, in strogih mej, v katerih je mogoče uvesti omejitve te svoboščine, kot je bilo opomnjeno v točkah od 37 do 50 zgoraj, je treba člena 11 in 166 Poslovnika v različici, ki se uporablja v obravnavani zadevi, razlagati tako, da ne omogočata kaznovanja poslanca zaradi besed, ki jih izreče v okviru svojih parlamentarnih obveznosti. Tudi ob predpostavki, da je take besede mogoče enačiti z ravnanjem poslanca, jih v nobenem primeru ne bi bilo mogoče kaznovati glede na neobstoj izjemno hude kršitve reda ali motenja dela Parlamenta, s čimer bi se kršila načela iz člena 11 Poslovnika.
V teh okoliščinah in kljub posebno žaljivi naravi besed, ki jih je tožeča stranka uporabila v svojem govoru na plenarnem zasedanju 7. junija 2016, ji Parlament v obravnavanem primeru ni mogel naložiti disciplinske kazni na podlagi člena 166(1) svojega poslovnika. Ta institucija poleg tega ne more uspešno trditi, kot je storila na obravnavi, da je v resnici kaznovala jezik, ki ga je tožeča stranka uporabila v svojem govoru, in ne njegove vsebine, zlasti glede na formulacijo točk 34 in 36 sklepa predsedstva, v katerih sta omenjena „namen[…] [tožeče stranke] izraziti lastno mnenje“ oziroma „zamisel“, ki jo je izrazila tožeča stranka.
Poleg tega, tudi če bi se štelo, da motenje dela ni omejeno
stricto sensu
na notranjost sejne dvorane, glede na dejstvo, da se člen 166(1) Poslovnika sklicuje na „red“ le v povezavi s prvo omenjeno možnostjo, to je z izjemno hudo kršitvijo, tako širokega pomena, kot ga zagovarja Parlament, iz razlogov, navedenih v točki 64 zgoraj, ni mogoče sprejeti.
Iz navedenega izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog sprejeti, ne da bi se bilo treba opredeliti do trditev tožeče stranke, da je bila kaznovana tudi zaradi besed, ki so bile izrečene zunaj plenarnega zasedanja 7. junija 2016 oziroma v okviru uresničevanja njene pravice do obrambe.
Glede na vse navedeno je treba ugoditi drugemu predlogu in razglasiti sklep predsedstva za ničen, ne da bi bilo treba preučiti preostale tožbene razloge, ki so bili navedeni v podporo predlogoma za razglasitev ničnosti. V teh okoliščinah ni treba odločiti o sprejetju ukrepa procesnega vodstva, ki ga je predlagala tožeča stranka in se je nanašal na drugi tožbeni razlog.
Odškodninski zahtevek
Tožeča stranka v podporo odškodninskemu zahtevku trdi, da ji razglasitev ničnosti sklepa predsedstva ne bo omogočala, da bi ji bila povrnjena vsa škoda, ki jo je utrpela. Tako predlaga, prvič, povrnitev finančne škode, ki je posledica izgube pravice do izplačila dnevnic, v višini 3060 EUR. Drugič, predlaga, naj se Parlamentu naloži plačilo 10.000 EUR za povrnitev nepremoženjske škode, ki je posledica izključitve tožeče stranke iz dejavnosti Parlamenta ter škodovanja njenemu ugledu in njeni poštenosti.
Parlament trdi, da je odškodninski zahtevek glede finančne škode nedopusten. Poleg tega meni, da bi razglasitev ničnosti sklepa predsedstva pomenila ustrezno povrnitev nepremoženjske škode tožeče stranke. Podredno meni, da bi bil primeren znesek največ 1000 EUR.
V obravnavanem primeru je, prvič, kar zadeva odškodninski zahtevek glede finančne škode kot posledice izgube pravice do izplačila dnevnic, dovolj opozoriti, da tožeča stranka ne pojasnjuje, zakaj ji tudi v primeru razglasitve ničnosti sklepa predsedstva okoliščina, da ji je bila zadevna kazen že naložena, ne bo omogočala, da bi ji bila povrnjena vsa njena škoda, zlasti ker predlaga zgolj plačilo zneska, ki ustreza dnevnicam, ki bi jih prejela, če ji kazen ne bi bila naložena, to je 3060 EUR. Glede na razglasitev ničnosti sklepa predsedstva in v skladu s členom 266 PDEU pa bo moral Parlament sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev te sodbe, kar vključuje vračilo zneska, ki ustreza dnevnicam, katerih izplačilo je bilo ustavljeno.
Iz tega sledi, da je treba odškodninski zahtevek glede finančne škode zavrniti.
Drugič, kar zadeva odškodninski zahtevek glede nepremoženjske škode, ki jo je domnevno utrpela tožeča stranka, je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso lahko že razglasitev ničnosti nezakonitega akta primerno in načeloma zadostno povračilo za vso nepremoženjsko škodo, ki je bila lahko povzročena s tem aktom (sodbi z dne 9. julija 1987, Hochbaum in Rawes/Komisija,
44/85, 77/85, 294/85 in 295/85
,
EU:C:1987:348
, točka
, in z dne 9. novembra 2004, Montalto/Svet,
T‑116/03
,
EU:T:2004:325
, točka
), razen če tožeča stranka dokaže, da je utrpela nepremoženjsko škodo, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti, ki je bila podlaga za razglasitev ničnosti, in je ni mogoče v celoti povrniti z razglasitvijo ničnosti (glej sodbo z dne 25. junija 2015, EE/Komisija,
F‑55/14
,
EU:F:2015:66
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru noben element v spisu ne omogoča ugotovitve, da sta bila sklep predsednika in sklep predsedstva sprejeta v okoliščinah, ki bi tožeči stranki povzročile nepremoženjsko škodo neodvisno od akta, ki bo razglašen za ničen. Zato je treba odškodninski zahtevek glede nepremoženjske škode zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. Ker je bilo v obravnavanem primeru ugodeno samo predlogu za razglasitev ničnosti, je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:

1.
Sklep predsedstva Evropskega parlamenta z dne 1. avgusta 2016 se razglasi za ničen.

2.
Odškodninski zahtevek se zavrne.

3.
Janusz Korwin-Mikke in Parlament nosita vsak svoje stroške.

Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu-Matei
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 31. maja 2018.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.