CELEX: 62021CJ0556
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Reglamentas (ES) Nr. 604/2013
Valstybės narės, atsakingos už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymas
27 straipsnis
Skundas, paduotas dėl sprendimo perduoti prieglobsčio prašytoją
29 straipsnis
Perdavimo terminas
Šio termino sustabdymas vykstant apeliaciniam procesui
Administracijos prašoma laikinoji apsaugos priemonė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (
OL L 180, 2013, p. 31
; toliau – reglamentas „Dublinas III“), 27 straipsnio 3 dalies ir 29 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius, Nyderlandai) (toliau – valstybės sekretorius) ir trečiųjų šalių piliečių E.N., S.S. ir J.Y. ginčą dėl valstybės sekretoriaus sprendimų atmesti jų tarptautinės apsaugos prašymus ir nurodyti juos perduoti kitoms valstybėms narėms.
Teisinis pagrindas
Reglamento „Dublinas III“ 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(4)
[1999 m. spalio 15 ir 16 d.] Tamperėje įvykusio [specialaus Europos Vadovų Tarybos susitikimo] išvadose taip pat konstatuojama, kad [bendrai Europos prieglobsčio sistemai (BEPS)] artimiausiu metu turėtų būti priskirtas aiškus ir veiksmingas valstybės narės, atsakingos už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo būdas;
(5)
toks būdas ir valstybėms narėms, ir atitinkamiems asmenims turėtų būti grindžiamas objektyviais bei teisingais kriterijais. Jis pirmiausia turėtų padėti greitai nustatyti atsakingą valstybę narę, kad būtų galima garantuoti veiksmingą galimybę pradėti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūras ir netrukdyti siekiui greitai nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymus.“
Šio reglamento VI skyriaus „Perėmimo savo žinion ir atsiėmimo procedūros“ IV skirsnyje „Procedūrinės garantijos“ yra 27 straipsnis „Apeliacinės priemonės“, kurio 1, 3 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.   Prašytojas <…> turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.
<…>
3.   Sprendimų dėl perdavimo apskundimo arba peržiūrėjimo tikslais, valstybės narės savo nacionalinėje teisėje nustato, kad:
a)
skundas arba sprendimo peržiūrėjimas suteikia atitinkamam asmeniui teisę likti atitinkamoje valstybėje narėje, kol bus gauti skundo ar peržiūrėjimo rezultatai, arba
b)
perdavimo vykdymas automatiškai sustabdomas ir toks sustabdymas pasibaigia po tam tikro pagrįsto laikotarpio, per kurį teismas po atidaus ir nuodugnaus nagrinėjimo yra priėmęs sprendimą dėl skundžiamo arba peržiūrimo sprendimo vykdymo sustabdymo, arba
c)
atitinkamam asmeniui suteikiama galimybė per pagrįstą laikotarpį prašyti teismo sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą, kol nagrinėjamas jo skundas ar peržiūrimas sprendimas. Valstybės narės užtikrina, kad būtų taikoma veiksminga teisės gynimo priemonė, sustabdydamos perdavimo vykdymą, kol bus priimtas sprendimas dėl pirmo sustabdymo prašymo. Sprendimas dėl sprendimo dėl perdavimo vykdymo sustabdymo priimamas per pagrįstą laikotarpį, tuo pačiu leidžiant atlikti atidų ir nuodugnų sustabdymo prašymo nagrinėjimą. Sprendime nesustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymo išdėstomi jį pagrindžiantys motyvai.
4.   Valstybės narės gali numatyti, kad kompetentingos institucijos gali
ex officio
nuspręsti sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą, kol nagrinėjamas jo skundas [kol nagrinėjamas skundas] ar peržiūrimas sprendimas.“
Minėto reglamento VI skyriaus VI skirsnio „Perdavimas“ 29 straipsnio „Sąlygos ir terminai“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Prašytojas <…> iš prašančiosios valstybės narės atsakingai valstybei narei perduodamas pagal prašančiosios valstybės narės nacionalinę teisę, atitinkamoms valstybėms narėms pasikonsultavus, kiek praktiškai įmanoma greičiau, bet ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo kitos valstybės narės prašymo atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti gavimo [nuo kitos valstybės narės sutikimo patenkinti prašymą atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti] arba nuo galutinio sprendimo dėl skundo ar peržiūrėjimo priėmimo, jei sprendimo vykdymas buvo sustabdytas pagal 27 straipsnio 3 dalį.
<…>
2.   Tais atvejais, kai perdavimas per šešis mėnesius neįvyksta, atsakinga valstybė narė atleidžiama nuo pareigų atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti, o atsakomybė pereina prašančiajai valstybei narei. Šis terminas gali būti pratęstas ne ilgiau kaip iki vienerių metų, jei perdavimas negalėjo įvykti dėl atitinkamo asmens įkalinimo, arba ne ilgiau kaip iki aštuoniolikos mėnesių, jei atitinkamas asmuo slapstosi.“
Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
2019 m. liepos 12 d., 2019 m. spalio 7 d. ir 2020 m. lapkričio 22 d. atsakovai pagrindinėje byloje pateikė atitinkamai tarptautinės apsaugos prašymus Nyderlanduose. Valstybės sekretorius kitų valstybių narių valdžios institucijoms pateikė prašymus minėtus atsakovus perimti savo žinion arba atsiimti. 2019 m. spalio 27 d., 2019 m. lapkričio 20 d. ir 2021 m. sausio 19 d. šios institucijos tiesiogiai ar netiesiogiai sutiko patenkinti šiuos prašymus.
2020 m. sausio 9 d., 2020 m. vasario 8 d. ir 2021 m. vasario 16 d. valstybės sekretorius nusprendė atmesti atsakovų pagrindinėje byloje pateiktus tarptautinės apsaugos prašymus ir perduoti juos valstybėms narėms, kurios sutiko patenkinti minėtus prašymus.
Atsakovai pagrindinėje byloje pirmos instancijos teismuose pateikė skundus dėl šių sprendimų panaikinimo.
2020 m. vasario 25 d., 2020 m. rugsėjo 16 d. ir 2021 m. balandžio 1 d. šie teismai panaikino minėtus sprendimus. Minėti teismai taip pat nurodė valstybės sekretoriui priimti naujus sprendimus dėl atsakovų pagrindinėje byloje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų.
Valstybės sekretorius dėl tų pačių teismų priimtų sprendimų pateikė apeliacinius skundus
Raad van State
(Valstybės Taryba, Nyderlandai), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Kartu su apeliaciniais skundais jis pateikė prašymus taikyti laikinąsias apsaugos priemones: pirma, kad jam nereiktų priimti naujo sprendimo, kol nebus priimtas sprendimas dėl apeliacinių skundų, ir, antra, sustabdyti perdavimo terminą. 2020 m. kovo 3 d., 2020 m. rugsėjo 18 d. ir 2021 m. balandžio 8 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas patenkino šiuos prašymus.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pagal reglamento „Dublinas III“ 27 ir 29 straipsnius draudžiama patenkinti administracijos prašymą taikyti laikinąją apsaugos priemonę, kuriuo siekiama sustabdyti perdavimo terminą, pateiktą kartu su apeliaciniu skundu dėl teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas sprendimas dėl perdavimo. Jei taip būtų, šis teismas turėtų konstatuoti, kad šis terminas pasibaigė, taigi Nyderlandų Karalystė tapo atsakinga už atsakovų pagrindinėje byloje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą.
Jis mano, kad tai, jog šio reglamento 27 straipsnio 3 dalyje nurodytos tik atitinkamo asmens prašymu paskirtos laikinosios priemonės ir tikslas greitai nustatyti atsakingą valstybę narę, galėtų pateisinti tokią išvadą.
Vis dėlto jis pažymi, kad neatrodo, jog minėtu reglamentu draudžiama, kad atitinkamas asmuo galėtų prašyti apeliacinės instancijos teismo sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą. Priešingu atveju šis asmuo galėtų būti perduotas kitai valstybei narei ir turėtų būti grąžintas į Nyderlandus, jeigu jo apeliacinis skundas būtų patenkintas.
Todėl suprantama, kad valstybės sekretorius taip pat gali per apeliacinį procesą prašyti sustabdyti perdavimo terminą. Dėl kitokio sprendimo valstybės sekretorius galėtų visiškai prarasti konkrečią galimybę teikti apeliacinį skundą, nes perdavimo termino ne visada pakaktų teismo, į kurį kreiptasi, sprendimui priimti.
Šiomis aplinkybėmis
Raad van State
(Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [reglamento „Dublinas III“] 27 straipsnio 3 dalį ir 29 straipsnį reikia aiškinti kaip nedraudžiančius, kad tais atvejais, kai valstybės narės teisės sistemoje tokiose bylose kaip ši numatyta antroji instancija, nagrinėdamas bylą apeliacinio teismo teisėjas valstybės narės kompetentingos institucijos prašymu taikytų laikinąją apsaugos priemonę, dėl kurios sustabdomas perdavimo terminas?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su šio reglamento 27 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nacionaliniam teismui, kuris kaip antroji instancija nagrinėja skundą dėl teismo sprendimo panaikinti sprendimą dėl perdavimo, leidžiama kompetentingų institucijų prašymu priimti laikinąją priemonę, kuria joms leidžiama nepriimti naujo sprendimo ir laukti, kol bus išnagrinėtas šis apeliacinis skundas, ir kuria šių institucijų prašymu arba pagal įstatymą perdavimo terminas sustabdomas iki sprendimo dėl šio apeliacinio skundo priėmimo.
Reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad atitinkamas asmuo atsakingai valstybei narei perduodamas pagal prašančiosios valstybės narės nacionalinę teisę kiek praktiškai įmanoma greičiau, bet ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo kitos valstybės narės sutikimo patenkinti prašymą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti arba nuo galutinio sprendimo dėl skundo priėmimo, jei sprendimo vykdymas buvo sustabdytas pagal šio reglamento 27 straipsnio 3 dalį.
Pagal minėto reglamento 29 straipsnio 2 dalį, kai perdavimas per šešis mėnesius neįvyksta, atsakinga valstybė narė atleidžiama nuo pareigų atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti, o atsakomybė pereina prašančiajai valstybei narei.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors iš reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė skatinti greitą sprendimų dėl perdavimo vykdymą, jis nesiekė paaukoti tarptautinės apsaugos prašytojų teisminės gynybos dėl reikalavimo greitai išnagrinėti jų prašymus ir, siekdamas užtikrinti šią apsaugą, numatė, jog tam tikrais atvejais šių sprendimų vykdymas gali būti sustabdytas (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 14 d. Sprendimo The International Protection Appeals Tribunal ir kiti,
C‑322/19 ir C‑385/19
,
EU:C:2021:11
,
punktą ir 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
ir
punktai).
Šio reglamento 27 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės atitinkamiems asmenims suteiktų teisių gynimo priemonę, kuria gali būti sustabdytas tų asmenų atžvilgiu priimto sprendimo dėl perdavimo vykdymas (2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
punktas).
Pagal šią nuostatą valstybės narės turi numatyti, pirma, kad sprendimo dėl perdavimo apskundimas suteiktų atitinkamam asmeniui teisę likti tą sprendimą priėmusioje valstybėje narėje, kol nagrinėjamas tas skundas, arba, antra, kad pateikus skundą dėl sprendimo dėl perdavimo jo vykdymas automatiškai būtų sustabdomas pagrįstam laikotarpiui, per kurį teismas priima sprendimą dėl skundžiamo sprendimo vykdymo sustabdymo, arba, trečia, kad atitinkamas asmuo turėtų galimybę pateikti skundą, kad sprendimo dėl perdavimo vykdymas būtų sustabdytas, kol nagrinėjamas skundas dėl to sprendimo (2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
punktas).
Be to, reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 4 dalimi ši nuostata papildyta, leidžiant valstybėms narėms numatyti, kad kompetentingos institucijos gali
ex officio
sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą tais atvejais, kai jo sustabdymas nėra numatytas nei įstatyme, nei teismo sprendime, kai dėl su šiuo vykdymu susijusių aplinkybių, siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamo asmens teisminę gynybą, jam turi būti leista likti šį sprendimą priėmusios valstybės narės teritorijoje, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl šio sprendimo pateikto skundo (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
ir
punktus).
Tuo atveju, kai sprendimo dėl perdavimo vykdymas sustabdomas taikant reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 3 ir 4 dalis, jo 29 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad perdavimo terminas skaičiuojamas ne nuo sutikimo patenkinti prašymą perimti savo žinion arba atsiimti gavimo, bet, nukrypstant nuo šio reglamento, nuo galutinio sprendimo dėl skundo dėl perdavimo sprendimo priėmimo (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
ir
punktus).
Taigi iš reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalies, visų pirma iš žodžių junginio „galutin[is] sprendim[as]“, matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė, jog perdavimo terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo to momento, kai sprendimas dėl skundo dėl sprendimo perduoti tampa galutinis išnaudojus atitinkamos valstybės narės teisės sistemoje numatytas teisių gynimo priemones, su sąlyga, kad sprendimo dėl perdavimo vykdymas buvo sustabdytas pagal šio reglamento 27 straipsnio 3 arba 4 dalį.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šis teisės aktų leidėjas nepatikslino, pagal kokias proceso taisykles ši taisyklė turi būti taikoma, kai skundas nagrinėjamas antrojoje instancijoje, ir ypač to, ar taikant šią taisyklę šį skundą nagrinėjantis teismas gali imtis laikinųjų apsaugos priemonių.
Visų pirma iš pačios reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 3 dalies formuluotės matyti, kad joje numatytos procedūros, taikomos „[s]prendimų dėl perdavimo apskundimo arba peržiūrėjimo tikslais“. Todėl šioje nuostatoje esančias nuorodas į „skundą“ ir „prašymą peržiūrėti“ reikia suprasti kaip reiškiančias tik šio reglamento 27 straipsnio 1 dalyje nurodytus skundus dėl sprendimo dėl perdavimo ir jo peržiūras. Tačiau pagal pastarąją nuostatą šiuos skundus ir peržiūras turi turėti galimybę pateikti sprendimo dėl perdavimo adresatas, nes kompetentingos institucijos visiškai nesuinteresuotos ginčyti savo pačių sprendimų.
Todėl reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja siekiama reglamentuoti tik laikinąsias priemones, kurios pagal įstatymą arba atitinkamo asmens prašymu gali būti taikomos dėl tokio sprendimo pateikus skundą arba prašymą peržiūrėti pirmojoje instancijoje. Tačiau šia nuostata nereglamentuojamos laikinosios priemonės, kurios gali būti priimtos kompetentingoms institucijoms pateikus skundą antrojoje instancijoje.
Be to, nors iš reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 4 dalies matyti, kad tam tikrais atvejais perdavimo terminas gali būti nutraukiamas ar sustabdomas kompetentingų institucijų iniciatyva, ši nuostata, kaip priminta šio sprendimo 22 punkte, papildo šio reglamento 27 straipsnio 3 dalį, kuria reglamentuojamas sprendimo dėl perdavimo vykdymo sustabdymas.
Darytina išvada, kad reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 4 dalis negali būti taikoma tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai šis sprendimas dėl perdavimo buvo panaikintas pirmojoje instancijoje. Iš tiesų tokiu atveju kompetentingoms institucijoms pateikus skundą antrajai instancijai, nebėra sprendimo dėl perdavimo, kurio vykdymas galėtų būti sustabdytas.
Galiausiai, kadangi reglamente „Dublinas III“ apskritai nėra jokios taisyklės, susijusios su galimybe apskųsti sprendimą dėl skundo, pateikto dėl sprendimo dėl perdavimo, arba aiškiai reglamentuojančios galimo apeliacinio skundo pateikimo tvarką, reikia konstatuoti, kad gynyba, suteikiama pagal minėto reglamento 27 straipsnio 1 dalį, siejamą su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 18 ir 47 straipsniais, apsiriboja viena teismine teisių gynimo priemone ir nereikalaujama numatyti skundų nagrinėjimo keliose teismo instancijose (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Apeliacinio skundo stabdomasis poveikis),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
,
punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nesant šią sritį reglamentuojančių Sąjungos teisės normų, pagal procesinės autonomijos principą kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti nuspręsta, ar numatyti antros instancijos teismą, nagrinėjantį apskųstą teismo sprendimą dėl apskųsto sprendimo dėl perdavimo, ir, jei taip, nustatyti proceso tokios antros instancijos teisme tvarką, įskaitant galimą laikinųjų apsaugos priemonių taikymą, tačiau su sąlyga, kad Sąjungos teisės reglamentuojamose situacijose šios taisyklės nebūtų mažiau palankios nei panašiose situacijose, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netaptų praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis subjektinėmis teisėmis (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Apeliacinio skundo stabdomasis poveikis),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
,
–
punktus ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo État belge (Aplinkybės, susiklosčiusios po sprendimo dėl perdavimo priėmimo),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
,
punktą).
Šiomis aplinkybėmis, kadangi, be kita ko, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyti nacionalinės teisės aktai Nyderlandų teisės sistemoje taikomi visoms skundų nagrinėjimo pagal administracinę teisę procedūroms, tokiuose teisės aktuose gali būti numatyta, kad teismas, kuriam, kaip antrai instancijai, pateiktas toks skundas, kompetentingų institucijų prašymu gali taikyti laikinąsias apsaugos priemones. Tačiau šiais teisės aktais negali būti nukrypstama nuo reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalies, numatant, kad tokiomis priemonėmis perkeliama perdavimo termino pradžia ir taip pavėlinama jo pabaiga, išskyrus šioje nuostatoje numatytus atvejus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 23 ir 24 punktų, iš reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalies matyti, kad perdavimo terminas gali būti pradedamas skaičiuoti nuo galutinio sprendimo dėl skundo, pateikto dėl sprendimo dėl perdavimo, priėmimo tik tuo atveju, jei šio sprendimo vykdymas pagal šio reglamento 27 straipsnio 3 arba 4 dalis buvo sustabdytas nagrinėjant skundą pirmojoje instancijoje.
Darytina išvada, kad laikinoji priemonė, kuria sustabdomas perdavimo terminas, kol skundas bus išnagrinėtas antrojoje instancijoje, gali būti priimta tik tuo atveju, jei sprendimo dėl perdavimo vykdymas pagal šias nuostatas buvo sustabdytas, kol skundas buvo nagrinėjamas pirmojoje instancijoje.
Esant tokiai situacijai, pirma, perdavimo termino pradžios atidėjimas, kol skundas bus išnagrinėtas antrojoje instancijoje, leidžia užtikrinti šalių lygiateisiškumą ir teisių gynimo procedūrų veiksmingumą, nes garantuoja, kad šis terminas nesibaigs, kadangi sprendimo dėl perdavimo vykdymas tapo neįmanomas dėl to, kad dėl šio sprendimo paduotas skundas.
Antra, pasirinkus, kad priėmus laikinąją priemonę skundo dėl sprendimo dėl perdavimo nagrinėjimo pirmojoje instancijoje stabdomasis poveikis perdavimo termino skaičiavimo pradžiai lemia jo pratęsimą nagrinėjant skundą antrojoje instancijoje, galima išvengti situacijos, kai dėl teismo sprendimo panaikinti sprendimą dėl perdavimo pateikus skundą antrojoje instancijoje sistemingai, net jei neatrodo pagrįsta tikėtis, kad skundas bus patenkintas, atidedama perdavimo termino skaičiavimo pradžia, dėl ko gali būti užvilkintas atitinkamo asmens tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas.
Vadinasi, tikėtina, kad tokia taisyklė padės siekti minėto reglamento tikslų, kuriais, kaip matyti iš jo 4 ir 5 konstatuojamųjų dalių, siekiama tiek valstybėms narėms, tiek atitinkamiems asmenims nustatyti aiškų ir veiksmingą, objektyviais ir teisingais kriterijais grindžiamą būdą greitai nustatyti valstybę narę, atsakingą už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, kad būtų galima garantuoti veiksmingą galimybę pradėti tokios apsaugos suteikimo procedūras ir netrukdyti siekiui greitai nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymus (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 19 d. Sprendimo Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
,
punktą ir 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Administracinis sprendimo dėl perdavimo sustabdymas),
C‑245/21 ir C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
punktą).
Taigi, ši taisyklė sustiprina privalomų terminų, kuriuos Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė perėmimo savo žinion ir atsiėmimo procedūroms, taikymą. Šie terminai iš esmės padeda įgyvendinti tikslą greitai išnagrinėti tarptautinės apsaugos prašymus, užtikrinant, jog šios procedūros bus įgyvendintos be nepagrįsto vėlavimo, ir rodo, kaip Sąjungos teisės aktų leidėjui svarbu, kad būtų kuo greičiau nustatyta valstybė narė, atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, ir tai, kad, atsižvelgiant į tikslą užtikrinti veiksmingą galimybę pradėti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūras ir nepakenkti greito nagrinėjimo tikslui, svarbu, kad šie prašymai, jei reikia, būtų išnagrinėti kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri pripažinta atsakinga pagal šio reglamento III skyriuje nustatytus kriterijus (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimo X ir X,
C‑47/17 ir C‑48/17
,
EU:C:2018:900
,
ir
punktus).
Priešingai, jei, kaip, atrodo, yra pagrindinėje byloje nagrinėjamais atvejais, sprendimo dėl perdavimo vykdymas nebuvo sustabdytas iki skundo pirmojoje instancijoje nagrinėjimo pabaigos (tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti), galimybė prašyti taikyti tokią laikinąją apsaugos priemonę, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, nagrinėjant skundą antrojoje instancijoje iš tiesų leistų kompetentingoms institucijoms, kurios nemanė, kad joms naudinga pasinaudoti reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybe užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisminę apsaugą, ir nevykdė sprendimo dėl perdavimo, kol buvo nagrinėjamas šis skundas, atidėti šio reglamento 29 straipsnio 1 dalyje numatyto perdavimo termino skaičiavimo pradžią ir taip išvengti, kad atsakomybė už šių asmenų prašymų nagrinėjimą pereitų prašančiajai valstybei narei pagal šio reglamento 29 straipsnio 2 dalį, ir tokiu būdu nepagrįstai vilkinti tarptautinės apsaugos procedūros eigą, taip pažeidžiant šio sprendimo 37 ir 38 punktuose nurodytus šio reglamento tikslus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su šio reglamento 27 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nacionaliniam teismui, kuris kaip antroji instancija nagrinėja skundą dėl teismo sprendimo panaikinti sprendimą dėl perdavimo, leidžiama kompetentingų institucijų prašymu priimti laikinąją priemonę, kuria joms leidžiama nepriimti naujo sprendimo ir laukti, kol bus išnagrinėtas šis apeliacinis skundas, ir kuria šių institucijų prašymu arba pagal įstatymą perdavimo terminas sustabdomas iki sprendimo dėl šio apeliacinio skundo priėmimo, su sąlyga, kad tokia priemonė gali būti priimta tik tada, kai sprendimo dėl perdavimo vykdymas buvo sustabdytas nagrinėjant skundą pirmojoje instancijoje pagal to reglamento 27 straipsnio 3 arba 4 dalį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 29 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su šio reglamento 27 straipsnio 3 dalimi,

turi būti aiškinamos taip:

pagal jas nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos nacionaliniam teismui, kuris kaip antroji instancija nagrinėja skundą dėl teismo sprendimo panaikinti sprendimą dėl perdavimo, leidžiama kompetentingų institucijų prašymu priimti laikinąją priemonę, kuria joms leidžiama nepriimti naujo sprendimo ir laukti, kol bus išnagrinėtas šis apeliacinis skundas, ir kuria šių institucijų prašymu arba pagal įstatymą perdavimo terminas sustabdomas iki sprendimo dėl šio apeliacinio skundo priėmimo, su sąlyga, kad tokia priemonė gali būti priimta tik tada, kai sprendimo dėl perdavimo vykdymas buvo sustabdytas nagrinėjant skundą pirmojoje instancijoje pagal to reglamento 27 straipsnio 3 arba 4 dalį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.