CELEX: 62014TJ0331
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā
Līdzekļu iesaldēšana
To personu, struktūru un organizāciju saraksts, kam piemēro līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu
Prasītāja vārda iekļaušana
Pierādījumi par iekļaušanas sarakstā pamatotību

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājs
Mykola Yanovych Azarov
bija Ukrainas premjerministrs laikā no 2010. gada 11. marta līdz 2014. gada 28. februārim.
2014. gada 5. martā Eiropas Savienības Padome, pamatodamās uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/119/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (
OV L 66, 26. lpp.
).
Lēmuma 2014/119 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts šādi:
“1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir pielikumā uzskaitīto personu, kuras ir identificētas kā atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personu, kas ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem Ukrainā, īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē, un ar minētajām personām saistītu fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē.
2.   Pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām netiek tieši vai netieši darīti pieejami nekādi līdzekļi vai saimnieciskie resursi.”
Attiecīgo ierobežojošo pasākumu noteikumi ir paredzēti tā paša panta nākamajos punktos.
Tajā pašā dienā Padome, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu, pieņēma Regulu (ES) Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā (
OV L 66, 1. lpp.
).
Saskaņā ar Lēmumu 2014/119 Regulā Nr. 208/2014 ir prasīts noteikt attiecīgos ierobežojošos pasākumus un ir paredzēti minēto ierobežojošo pasākumu noteikumi, kuri būtībā ir tādi paši kā minētā lēmuma noteikumi.
Personu, uz kurām attiecas Lēmums 2014/119 un Regula Nr. 208/2014, vārdi ir ietverti sarakstā, kas iekļauts minētā lēmuma pielikumā un minētās regulas I pielikumā (turpmāk tekstā – “saraksts”), tostarp norādot viņu sarakstā iekļaušanas pamatojumu.
Prasītāja vārds sarakstā bija norādīts ar identificējošo informāciju “Ukrainas premjerministrs līdz 2014. gada janvārim” un šādu pamatojumu:
2014. gada 6. martā Padome
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja paziņojumu to personu ievērībai, kurām piemēro ierobežojošos pasākumus, kas ir noteikti ar Lēmumu 2014/119 un ar Regulu Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Ukrainā (
OV C 66, 1. lpp.
). Saskaņā ar šo paziņojumu “attiecīgās personas, pievienojot apliecinājuma dokumentus, var iesniegt Padomei lūgumu pārskatīt lēmumu par viņu iekļaušanu [..] sarakstos [..]”. Paziņojumā attiecīgo personu uzmanība ir vērsta arī “uz iespēju apstrīdēt Padomes lēmumu [Vispārējā tiesā] saskaņā ar [LESD] 275. panta 2. daļu un 263. panta 4. un 6. daļu”.
Lēmums 2014/119 tika grozīts ar Padomes 2015. gada 29. janvāra Lēmumu (KĀDP) 2015/143 (
OV L 24, 16. lpp.
), kas stājās spēkā 2015. gada 31. janvārī. Attiecībā uz kritērijiem, pēc kādiem nosaka personas, uz kurām attiecas minētie ierobežojošie pasākumi, no minētā lēmuma 1. panta izriet, ka Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkts tiek aizstāts ar šādu tekstu:
“1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir pielikumā uzskaitīto personu, kuras ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, un personu, kas ir atbildīgas par cilvēktiesību pārkāpumiem Ukrainā, īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē un ar minētajām personām saistītu fizisku vai juridisku personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē.
Šajā lēmumā personas, kas ir identificētas kā tādas, kas ir atbildīgas par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos, ietver arī tādas personas, saistībā ar kurām Ukrainas iestādes veic izmeklēšanu:
a)
par Ukrainas publisko līdzekļu vai aktīvu nelikumīgu piesavināšanos vai par līdzdalību tādā darbībā; vai
b)
par amatpersonas dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, lai panāktu nepamatotas priekšrocības sev vai trešai personai, tādējādi radot zaudējumus Ukrainas publiskajiem līdzekļiem vai aktīviem, vai par līdzdalību tādā darbībā.”
Ar Padomes 2015. gada 29. janvāra Regulu (ES) 2015/138, ar ko groza Regulu Nr. 208/2014 (
OV L 24, 1. lpp.
), pēdējā minētā regula tika grozīta saskaņā ar Lēmumu 2015/143.
Lēmums 2014/119 un Regula Nr. 208/2014 vēlāk tika grozīti ar Padomes 2015. gada 5. marta Lēmumu (KĀDP) 2015/364, ar kuru groza Lēmumu 2014/119 (
OV L 62, 25. lpp.
), un ar Padomes 2015. gada 5. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/357, ar kuru īsteno Regulu Nr. 208/2014 (
OV L 62, 1. lpp.
). Ar Lēmumu 2015/364 tika grozīts Lēmuma 2014/119 5. pants, pagarinot pret prasītāju noteiktos ierobežojošos pasākumus līdz 2016. gada 6. martam. Tādējādi Regulas Nr. 208/2014 I pielikums tika aizstāts ar Īstenošanas regulu 2015/357.
Ar Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357 prasītāja uzvārds sarakstā bija norādīts ar identificējošo informāciju “Ukrainas premjerministrs līdz 2014. gada janvārim” un šādu jaunu pamatojumu:
Par Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357 prasītājs 2015. gada 29. aprīlī Vispārējā tiesā ir cēlis jaunu prasību (lieta T‑215/15,
Azarov
/Padome).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 12. maijā, prasītājs cēla šo prasību. Viņš arī iesniedza pieteikumu izskatīt lietu paātrinātā procesā saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 76.a pantu.
Ar 2014. gada 5. jūnija lēmumu Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu izskatīt lietu paātrinātā procesā.
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2014. gada 28. augustā un 2. septembrī, Eiropas Komisija un Polijas Republika lūdza atļaut tām iestāties šajā tiesvedībā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2014. gada 7. novembra rīkojumiem Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs atļāva šīs iestāšanās lietā. Polijas Republika ir iesniegusi iestāšanās rakstu un prasītājs ir iesniedzis savus apsvērumus par to noteiktajos termiņos. Komisija atteicās no iestāšanās raksta iesniegšanas.
Padome 2014. gada 19. decembrī saskaņā ar Norādījumu Vispārējās tiesas sekretāram 18. panta 4. punkta otro daļu iesniedza pamatotu lūgumu, lai panāktu to, ka iebildumu raksta atsevišķu pielikumu saturs netiktu citēts ar šo lietu saistītajos dokumentos, kas ir publiski pieejami.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 25. martā, prasītājs grozīja savus prasījumus, lai panāktu arī Lēmuma 2015/143 un Regulas 2015/138 atcelšanu, ciktāl šie tiesību akti attiecas uz viņu.
Ar Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētāja 2015. gada 7. augusta lēmumu šī lieta un lieta T‑332/14
Azarov
/Padome tika apvienotas mutvārdu procesam saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 68. pantu.
Vispārējā tiesa 2015. gada 30. septembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt Lēmumu 2014/119 un Regulu Nr. 208/2014, kā arī Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138, ciktāl šie akti uz viņu attiecas;
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes, ko atbalsta Komisija, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
noraidīt prasījumu grozījumus, ciktāl tie attiecas uz Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138, Vispārējās tiesas kompetences neesamības vai to nepieņemamības dēļ;
—
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Polijas Republika būtībā lūdz prasību noraidīt.
Juridiskais pamatojums
Par prasījumiem atcelt Lēmumu 2014/119 un Regulu Nr. 208/2014, ciktāl tie attiecas uz prasītāju
Par prasītāja intereses celt prasību saglabāšanos
Kā ir norādīts iepriekš 12. un 13. punktā, ar Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/357 tika grozīts prasītāja vārda iekļaušanas sarakstā pamatojums un pagarināta ierobežojošo pasākumu piemērošana attiecībā uz prasītāju līdz 2016. gada 6. martam.
Savos apsvērumos par prasījumu grozījumu rakstu Padome ir izvirzījusi šaubas par to, vai saglabājas prasītāja interese celt prasību attiecībā uz prasījumiem par Lēmuma 2014/119 un Regulas Nr. 208/2014 atcelšanu, ciktāl šie akti uz viņu attiecas, un ir nodevusi šo jautājumu Vispārējās tiesas vērtējumam.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru strīda priekšmetam – tāpat kā prasītāja interesei celt prasību – ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā lieta ir jāizbeidz; tādējādi prasības rezultātam ir jāspēj sniegt labumu lietas dalībniekam, kas to ir cēlis (skat. spriedumu, 2013. gada 6. jūnijs, Ayadi/Komisija,
C‑183/12 P
,
EU:C:2013:369
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no judikatūras izriet ka, lai gan, atzīstot apstrīdētā tiesību akta prettiesiskumu vien, nevar tikt atlīdzināts mantiskais kaitējums vai privātās dzīves aizskārums, tomēr ar to attiecīgā persona var tikt attaisnota vai arī tas var būt sava veida atlīdzinājums par morālo kaitējumu, kāds tai nodarīts šī prettiesiskuma dēļ, un tādējādi ar to var tikt pamatota šīs personas intereses celt prasību saglabāšanās (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija,
C‑239/12 P
, Krājums,
EU:C:2013:331
,
70.
–
72.
punkts)
Šajā lietā ir jākonstatē, tāpat kā to ir apgalvojis prasītājs savā prasījumu grozījumu rakstā un tiesas sēdē, ka viņa publiska apzīmēšana par personu, pret kuru ir uzsākts kriminālprocess Ukrainā saistībā ar faktiem par valsts līdzekļu piesavināšanos, var kaitēt tostarp viņa kā politiķa un uzņēmēja reputācijai.
Ir jānorāda, kā to ir uzsvēris prasītājs tiesas sēdē, ka Lēmuma 2004/119 un Regulas Nr. 208/2014 atzīšana par prettiesiskiem var būt par pamatu vēlākai prasībai morālā kaitējuma un materiālo zaudējumu atlīdzināšanai, kas ir nodarīti ar šiem aktiem to piemērošanas laikposmā, proti, laikposmā no 2014. gada 5. marta līdz 2015. gada 6. martam (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu Abdulrahim/Padome un Komisija, minēts
28.
punktā,
EU:C:2013:331
,
82.
punkts).
Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo Padome, apstāklis, ka Lēmums 2004/119 un Regula Nr. 208/2014 vairs nav spēkā, jo tajos ir izdarīti grozījumi attiecībā uz prasītāju ar Lēmumu 2015/364 un ar Īstenošanas regulu 2015/537, nevar tikt pielīdzināts iespējamai Vispārējās tiesas izdarītai sākotnēji pieņemto aktu atcelšanai, jo minētais grozījums nav attiecīgajos aktos pieļautā prettiesiskuma atzīšana (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 11 jūnijs, Syria International Islamic Bank/Padome,
T‑293/12
,
EU:T:2014:439
,
36.
–
41.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tātad ir jāsecina, ka prasītāja interese celt prasību saglabājas, lai gan ir grozījumi Lēmumā 2014/119 un Regulā Nr. 208/2014, ciktāl tie uz viņu attiecas, ar Lēmumu 2015/364 un Īstenošanas regulu 2015/537, kuri, starp citu, veido jaunas prasības priekšmetu (skat. iepriekš 14. punktu).
Par prasījumu atcelt Lēmumu 2014/119 un Regulu Nr. 208/119, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, pamatotību
Prasības pamatošanai prasītājs izvirza piecus pamatus. Pirmais ir par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu. Ar otro tiek apgalvots, ka ir tikušas pārkāptas pamattiesības. Trešais ir par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Ceturtais ir par labas pārvaldības principa pārkāpumu un piektais ir par acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms aplūkot piekto pamatu.
Piektā pamata atbalstam prasītājs būtībā apgalvo, ka ierobežojošo pasākumu noteikšana pret viņu ir notikusi, nebalstoties uz pietiekami drošu faktisko pamatu.
Prasītājs apgalvo, ka Lēmumā 2014/119 un Regulā Nr. 208/2014 ir ietverts tikai pavisam īss pamatojums viņa vārda iekļaušanai sarakstā, aprobežojoties vienīgi ar norādi, ka par viņu notiekot izmeklēšana Ukrainā par dalību pārkāpumos saistībā ar valsts līdzekļu piesavināšanos un to pretlikumīgu pārvietošanu ārpus Ukrainas. Konkrētāk viņš apgalvo, ka, minētās iekļaušanas sarakstā attaisnojumam pamatojoties acīmredzami vienīgi uz faktu, ka viņš ir ieņēmis politisku amatu Ukrainā, lai arī pret viņu netika veikta kriminālizmeklēšana par dalību minētajos pārkāpumos, Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Turklāt vienīgais norādītais motīvs šīs iekļaušanas attaisnojumam esot vispārīgs un nenoteikts, jo pārmetumi nav pietiekami precizēti ne par viņa dalības apstrīdētajos pārkāpumos laiku, vietu, ne arī par tās saturu.
Replikas rakstā prasītājs apstrīd Komisijas argumentu, atbilstoši kuram attiecīgie ierobežojošie pasākumi esot domāti, lai novērstu pretlikumīgu valsts līdzekļu izmantošanu, jo, pirmkārt, tiem neesot preventīvas iedarbības un, otrkārt, šāds mērķis katrā ziņā nevar attaisnot prasītāja vārda iekļaušanu sarakstā. Viņš turklāt apgalvo, ka 2014. gada 3. marta vēstule, ko Ukrainas Ģenerālprokuratūra nosūtīja Savienības augstajai pārstāvei ārlietās un drošības politikas jautājumos (turpmāk tekstā – “2014. gada 3. marta vēstule”), nav kvalificējama kā pietiekami drošs faktiskais pamats.
Atbildot uz Polijas Republikas izvirzītu argumentu tās iestāšanās rakstā, prasītājs apgalvo, ka 2014. gada 3. marta vēstules nosūtīšanas laikā par viņu netika veikta nekāda izmeklēšana saistībā ar valsts līdzekļu piesavināšanos. To apstiprinot Ukrainas Ģenerālprokuratūras 2014. gada 8. jūlija un 10. oktobra vēstules. Pirmajā vēstulē esot minēti dažādi pārkāpumi, un otrā attiecoties uz procesu, kas ir uzsākts tikai pēc attiecīgo ierobežojošo pasākumu noteikšanas.
Padome atbild, ka no Lēmuma 2014/119 apsvērumiem un Regulas Nr. 208/2014, kā arī no vispārējā konteksta, kādā šie akti ir tikuši pieņemti, izriet, ka to mērķis bija stiprināt un atbalstīt tiesiskumu, tostarp sniegt palīdzību Ukrainas iestādēm cīnīties pret korupciju un valstij piederošo līdzekļu piesavināšanos. Šajos mērķos ietilpstot arī mērķis novērst pretlikumīgu valsts līdzekļu izmantošanu, ko veic tostarp tādas personas, kas ieņem vai ir ieņēmušas ar politiku saistītus amatus Ukrainā.
Prasītāja vārda iekļaušanas sarakstā pamatojums tātad esot balstīts uz drošu faktisko pamatu un tas atbilstot judikatūrai. Šis pamatojums esot balstīts uz 2014. gada 3. marta vēstuli, ar kuru Padome tika informēta, ka tiek veiktas izmeklēšanas par tostarp prasītāja dalību pārkāpumos saistībā ar valsts līdzekļu piesavināšanos un to pretlikumīgu pārvietošanu ārpus Ukrainas, kas atbilstot pamatojumam attiecībā uz prasītāju Lēmumā 2014/119 un Regulā Nr. 208/2014.
Turklāt stingrākas prasības varētu kaitēt ierobežojošo pasākumu efektivitātei, kuri ir noteikti pēc valsts līdzekļu piesavināšanās. Padome uzskata, ka ir jānošķir, pirmkārt, Ukrainā notiekošās izmeklēšanas, saistībā ar kurām prasītājs varēs atspēkot pret viņu izteiktās aizdomas atbilstoši Ukrainas kriminālprocesuālajām normām, no, otrkārt, Savienības līmenī pieņemtajiem ierobežojošajiem pasākumiem, kuri ir ierobežoti laikā un kuru sekas nav galīgas. Šajā ziņā esot nepieciešami steidzami pasākumi līdzekļu iesaldēšanas jomā valsts līdzekļu piesavināšanās dēļ, jo citādi rastos risks, ka šos līdzekļus varētu pārvietot ārpus Savienības teritorijas un šī fakta dēļ vairs nevarētu sasniegt ar šiem pasākumiem nosprausto mērķi.
Polijas Republika būtībā izvirza argumentus, kuri pārsvarā sakrīt ar tiem, kurus ir izvirzījusi Padome. It īpaši tā uzskata, ka Padomes rīcībā šajā lietā bija konkrēti pierādījumi par to, ka pret prasītāju ir uzsākts kriminālprocess, un, ievērojot iesniegtos pierādījumus, nebija šaubu par apgalvoto faktu pareizību.
Jāatgādina, ka, lai gan Padomei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz vispārējiem kritērijiem, kuri jāņem vērā, pieņemot ierobežojošus pasākumus, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētā pārbaudes tiesā efektivitāte prasa, lai, pārbaudot, vai iemesli, kuri ir pamatā lēmumam par konkrētas personas vārda iekļaušanu vai atstāšanu to personu sarakstā, kurām piemērojami ierobežojoši pasākumi, ir tiesiski, Savienības tiesai pārliecinās, ka šis lēmums, kam attiecībā uz šo personu ir individuāla piemērojamība, ir balstīts uz pietiekami drošiem faktiem. Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda pamatojuma izklāstā norādītie fakti, kas ir minētā lēmuma pamatā, tādēļ pārbaudē tiesā nav jāizvērtē tikai norādīto iemeslu abstrakta ticamība, bet arī tas, vai ir pamatoti šie apsvērumi vai vismaz viens no tiem, kurš tiek uzskatīts par pašu par sevi pietiekamu šā paša lēmuma pamatojumam pietiekami precīzā un konkrētā veidā (skat. spriedumu, 2015. gada 21. aprīlis, Anbouba/Padome,
C‑605/13 P
, Krājums,
EU:C:2015:248
,
41.
un
45.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā Lēmuma 2004/119 1. panta 1. punktā paredzētajā kritērijā ir noteikts, ka ierobežojoši pasākumi tiek pieņemti attiecībā uz personām, kas ir identificētas kā atbildīgas par valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos. Turklāt no minētā lēmuma otrā apsvēruma izriet, ka Padome ir noteikusi šos pasākumus, “lai nostiprinātu un atbalstītu tiesiskumu [..] Ukrainā”.
Prasītāja vārds sarakstā tika iekļauts, pamatojoties uz to, ka viņš bija “persona, pret kuru vērsts kriminālprocess Ukrainā, lai izmeklētu noziedzīgus nodarījumus saistībā ar Ukrainas valsts līdzekļu piesavināšanos un to nelikumīgu pārvietošanu ārpus Ukrainas”. No tā izriet, ka Padome ir uzskatījusi, ka pret prasītāju ir vērsta izmeklēšana vai pirmstiesas izmeklēšana, kas nav (vai vēl nav) beigusies ar oficiālu apsūdzības izvirzīšanu viņa iespējamās līdzdalības dēļ šajos faktos par valsts līdzekļu piesavināšanos.
Prasītāja iekļaušanas sarakstā pamatojumam Padome atsaucas uz 2014. gada 3. marta vēstuli, kā arī citiem pierādījumiem, kuri ir iegūti pēc Lēmuma 2014/119 un Regulas Nr. 208/2014 pieņemšanas.
2014. gada 3. marta vēstules pirmajā daļā ir precizēts, ka “Ukrainas tiesībaizsardzības iestādes” ir uzsākušas noteiktu skaitu kriminālprocesu, lai izmeklētu to agrāko augsta līmeņa ierēdņu izdarītus noziedzīgus nodarījumus, kuru vārdi ir uzskaitīti uzreiz pēc tam un par kuriem veiktā izmeklēšana saistībā ar iepriekš minētajiem pārkāpumiem ļāva pierādīt valsts līdzekļu piesavināšanos lielā apmērā un vēlāku šo līdzekļu prettiesisku izvešanu ārpus Ukrainas teritorijas.
2014. gada 3. marta vēstules otrajā daļā tiek papildināts, ka “izmeklēšanā tiek pārbaudīta cita augsta līmeņa ierēdņu, kuri pārstāv iepriekšējās valdības iestādes, dalība šī paša veida noziegumos” un ka vistuvākajā laikā viņus ir paredzēts informēt par šīs izmeklēšanas uzsākšanu. Šo pārējo augsta līmeņa ierēdņu vārdi, tostarp prasītāja vārds, arī ir uzskaitīti sarakstā uzreiz pēc tam.
Ņemot vērā lietas materiālus, no pierādījumiem, ko Padome iesniegusi šajā instancē, 2014. gada 3. marta vēstule ir vienīgā, kura ir rakstīta pirms Lēmuma 2014/119 un Regulas Nr. 208/2014 pieņemšanas. Tādēļ minēto aktu tiesiskums ir jāizvērtē tikai saistībā ar šo pierādījumu.
Tātad ir jāpārbauda, vai 2014. gada 3. marta vēstule ir pietiekams pierādījums, lai pamatotu secinājumu, saskaņā ar kuru prasītājs tika “identificēts kā atbildīgs par Ukrainas valsts līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos” Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkta izpratnē.
Lai arī 2014. gada 3. marta vēstuli, kā to uzsver Padome, ir nosūtījusi augsta trešās valsts tiesu iestāde, proti, Ukrainas Ģenerālprokuratūra, tajā ir ietverts vienīgi vispārīgs un visaptverošs apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītāja vārds tiek saistīts ar citiem bijušajiem augsta līmeņa ierēdņiem, saistībā ar izmeklēšanu, kura būtībā ir par to, lai pārbaudītu šo personu dalību nodarījumos saistībā ar valsts līdzekļu piesavināšanos. Vēstulē nav sniegtas nekāda veida norādes par to faktu pierādīšanu, par kuriem tika veikta izmeklēšana, ko veica Ukrainas iestādes, vēl jo vairāk tajā nav ietvertas nekādas ziņas par prasītāja individuālo atbildību par šiem faktiem pat ne prezumpcijas veidā.
Ir patiesi, kā apgalvo Padome, ka Savienības tiesa saistībā ar ierobežojošo pasākumu piemērošanu ir noteikusi, ka tas, ka persona ir identificēta kā atbildīga par pārkāpumu, ne obligāti nozīmē, ka tā par šo pārkāpumu tiks notiesāta (šajā ziņā skat. spriedumus, 2015. gada 5. marts, Ezz u.c./Padome,
C‑220/14 P
, Krājums,
EU:C:2015:147
,
72.
punkts, un 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
, Krājums,
EU:T:2014:93
,
57.
–
61.
punkts).
Tomēr saistībā ar lietām, kuras bija pamatā judikatūrai, kas minēta iepriekš šī sprieduma 52. punktā, pret prasītājiem vismaz bija izdots attiecīgās trešās valsts ģenerālprokurora rīkojums par viņu līdzekļu konfiskāciju, ko bija apstiprinājusi krimināltiesa (spriedums
Ezz
u.c./Padome, minēts 52. punktā,
EU:T:2014:93
,
132.
punkts). Tādējādi ierobežojošo pasākumu piemērošana attiecībā uz prasītājiem šajās lietās bija balstīta uz konkrētiem faktiskajiem apstākļiem, par kuriem Padome bija uzzinājusi.
Šajā lietā ir jākonstatē, pirmkārt, ka Padomei nebija informācijas par faktiem vai rīcību, ko Ukrainas iestādes konkrēti inkriminē prasītājam, un, otrkārt, ka 2014. gada 3. marta vēstule, uz kuru Padome atsaucas, pat ja to aplūko nevis atsevišķi, bet gan saistībā ar citām ziņām, nevar būt pietiekami pārliecinošs faktiskais pamats šī sprieduma 43. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai iekļautu prasītāja vārdu sarakstā tādēļ, ka viņš bija identificēts “kā atbildīgs” par valsts līdzekļu piesavināšanos.
Neatkarīgi no stadijas, kādā atradās process, kam bija jāattiecas uz prasītāju, Padome nevarēja pret viņu noteikt ierobežojošos pasākumus, tai nezinot par faktiem par līdzekļu piesavināšanos, kuros viņu konkrēti vaino Ukrainas iestādes. Vienīgi pēc šādu faktu uzzināšanas Padomei rastos iespēja noteikt, ka tos, pirmkārt, var kvalificēt par valsts līdzekļu piesavināšanos un, otrkārt, ka tie apdraud tiesiskumu Ukrainā, jo tā nostiprināšana un atbalstīšana, kā tas ir atgādināts 44. punktā, ir viens no mērķiem, kāds ir izvirzīts ar attiecīgo ierobežojošo pasākumu noteikšanu.
Turklāt tieši kompetentajai Savienības iestādei apstrīdēšanas gadījumā ir jāpierāda pret attiecīgo personu vērsto apsvērumu pamatotība, nevis šai personai ir jāiesniedz attaisnojoši pierādījumi par to, ka minētie apsvērumi nav pamatoti (spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P
, Krājums,
EU:C:2013:518
,
120.
un
121.
punkts, un 2013. gada 28. novembris, Padome/Fulmen un Mahmoudian,
C‑280/12 P
, Krājums,
EU:C:2013:775
,
65.
un
66.
punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ar prasītāja vārda iekļaušanu sarakstā nav ievēroti kritēriji, pēc kādiem nosaka personas, uz kurām attiecas konkrētie ierobežojošie pasākumi, kādi ir noteikti ar Lēmumu 2014/119.
Tātad prasība ir apmierināma tās daļā par Lēmuma 2014/119 atcelšanu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un nav vajadzīgs lemt par pārējiem prasītāja izvirzītajiem pamatiem, ne arī par viņa lūgumu veikt procesa organizatoriskos pasākumus.
To pašu iemeslu dēļ Regula Nr. 208/2014 ir jāatceļ, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.
Par prasījumiem atcelt Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138, ciktāl tie attiecas uz prasītāju
Savā prasījumu grozījumu rakstā prasītājs tostarp lūdz atcelt arī Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138 būtībā tādēļ, ka ar tiem tiek attiecīgi grozīts Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punkts un Regulas Nr. 208/2014 3. pants.
Savos apsvērumos par prasījumu grozījumu rakstu Padome apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējai tiesai nav kompetences saskaņā ar LESD 275. pantu lemt par prasību, kura celta pret Lēmumu 2015/143, kas ir pieņemts uz LES 29. panta pamata, un, otrkārt, ka prasījumu tālāka attiecināšana uz šo lēmumu, kā arī uz Regulu 2015/138 nav pieņemama, jo prasītājam neesot tiesību celt prasību. Turklāt Padome, ko atbalsta Komisija, apgalvo, ka prasītāja prasībā nav ietverts nekāda veida izvirzīto prasījumu izklāsts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta un 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta izpratnē.
Iesākumā attiecībā uz jautājumu par Savienības tiesas kompetenci ir jāatgādina, ka LESD 275. panta otrajā daļā ir tieši paredzēts, ka, atkāpjoties no šī panta pirmās daļas tiesību normām, Savienības tiesas kompetencē ir “izlemt lietas, kuras ierosinātas saskaņā ar [LESD] 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem par to lēmumu tiesiskumu, kuri paredz ierobežojošus pasākumus pret fiziskām vai juridiskām personām un kurus pieņēmusi Padome, pamatojoties uz Līguma par [ES] V sadaļas 2. nodaļu”. Tādējādi šī tiesību norma pretēji tam, ko apgalvo Padome, attiecas uz visiem Padomes lēmumiem saistībā ar ierobežojošiem pasākumiem pret fiziskām vai juridiskām personām, kuri ietilpst LES V sadaļas 2. nodaļā, nenošķirot, vai tie ir vispārējas piemērojamības rakstura vai individuāli lēmumi. It īpaši tajā nav izslēgta iespēja apstrīdēt ar prasījumu grozījumu rakstu vispārēji piemērojamas tiesību normas, lai pamatotu prasību atcelt tiesību aktu, kas ir celta pret individuālu ierobežojošu pasākumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, NIOC u.c./Padome,
T‑577/12
, pašlaik tiek izskatīts apelācijas instancē,
EU:T:2015:596
,
93.
un
94.
punkts).
Tātad pretēji tam, ko apgalvo Padome, Vispārējai tiesai ir kompetence pārbaudīt Lēmuma 2015/143 tiesiskumu, ciktāl ar to groza Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktu.
Tālāk attiecībā uz iebildi par nepieņemamību tiesību celt prasību neesamības dēļ ir jānorāda, ka Lēmums 2014/119 un Regula Nr. 208/2014 ir tikuši grozīti ar Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138 tikai, ciktāl ir tikuši precizēti sarakstā iekļaušanas kritēriji līdzekļu iesaldēšanai pret personām, kas ir atbildīgas par Ukrainas valstij piederošo līdzekļu piesavināšanos.
Ar Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138 nav tieši nosaukts prasītāja vārds, un šie akti turklāt nav pieņemti pēc pilnīgas personu, kam piemēro ierobežojošos pasākumus, sarakstu pārskatīšanas. Patiesībā šie akti attiecas vienīgi uz vispārējiem sarakstā iekļaušanas kritērijiem, kuri ir piemērojami objektīvi nosakāmām situācijām un ar kuriem rada tiesiskās sekas tādam personu un vienību kategorijām, kas ir paredzētas vispārējā un abstraktā veidā, nevis uz prasītāja vārda iekļaušanu sarakstā. Līdz ar to tie prasītāju neskar ne tieši, ne individuāli un, kā to apgalvoja Padome, prasītāja prasījumu grozījumi šo aktu atcelšanai nav pieņemami (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Bank Refah Kargaran/Padome,
T‑24/11
, Krājums,
EU:T:2013:403
,
50.
punkts).
Turklāt par vispārējo sarakstā iekļaušanas kritēriju veiktie grozījumi, kas ir veikti ar Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138, nav atbilstoši, lai novērtētu Padomes veikto prasītāja vārdu iekļaušanas sarakstā tiesiskumu vienīgi uz Lēmuma 2014/119 1. panta 1. punktā noteiktā kritērija pamata (skat. iepriekš 44. punktu).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā ir celta pret Lēmumu 2015/143 un Regulu 2015/138, neesot vajadzībai lemt par otru Padomes un Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
Par Lēmuma 2014/119 daļējas atcelšanas iedarbību laikā
Padome – gadījumam, ja Vispārējā tiesa atceltu Lēmumu 2014/119, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, – uzskata par nepieciešamu, ka tā iedarbība attiecībā pret viņu tiktu paturēta spēkā saskaņā ar LESD 264. panta otro daļu, līdz kamēr stājas spēkā Regulas Nr. 208/2014 daļējas atcelšanas iedarbība, lai garantētu tiesisko noteiktību, kā arī Savienības tiesību sistēmas konsekvenci un vienotību.
Prasītājs iebilst pret šādu argumentāciju.
Ir jāatgādina, ka Lēmums 2014/119 ir ticis grozīts ar Lēmumu 2015/364, ar kuru kopš 2015. gada 7. marta tika aizstāts saraksts un pagarināta ierobežojošo pasākumu piemērošana, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, līdz 2016. gada 6. martam. Pēc šo grozījumu izdarīšanas prasītāja vārds tika saglabāts sarakstā ar jaunu iekļaušanas sarakstā pamatojumu (skat. iepriekš 12. un 13. punktu).
Tātad līdz šai dienai pret prasītāju ir noteikti jauni ierobežojoši pasākumi. No tā izriet, ka Lēmuma 2014/119 atcelšanai, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, nav tādas sekas, ka prasītāja vārds tiek svītrots no saraksta.
Līdz ar to nav vajadzīgs paturēt spēkā Lēmuma 2014/119 sekas, ciktāl šis lēmums attiecas prasītāju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 2. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.
Tā kā šajā lietā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz prasības pieteikumā izvirzīto atcelšanas prasījumu, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasījumu saskaņā ar prasītāja prasījumiem. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz prasījumu grozījumu rakstā izvirzīto atcelšanas prasījumu, viņam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasījumu saskaņā ar Padomes prasījumiem.
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādējādi Polijas Republika un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Padomes 2014. gada 5. marta Lēmumu 2014/119/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā, un Padomes 2014. gada 5. marta Regulu (ES) Nr. 208/2014 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ukrainā, ciktāl tie attiecas uz
Mykola Yanovych Azarov;

2)
prasību pārējā daļā noraidīt;

3)
Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina
M. Azarov
tiesāšanās izdevumus attiecībā uz prasības pieteikumā izvirzīto atcelšanas prasījumu;

4)
M. Azarov
sedz savus, kā arī atlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumus attiecībā uz prasījumu grozījumu rakstā izvirzīto atcelšanas prasījumu;

5)
Polijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Berardis
Czúcz
Popescu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 28. janvārī
[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – vācu.