CELEX: 62020CJ0071
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Články 49 a 54 ZFEÚ
Sloboda usadiť sa
Vnútroštátna právna úprava, ktorá od štátnych príslušníkov tretích krajín zamestnaných na plavidle plávajúcom pod vlajkou členského štátu vyžaduje, aby boli držiteľmi pracovného povolenia v tomto členskom štáte
Výnimka týkajúca sa plavidiel, ktoré do prístavov členského štátu v priebehu jedného roka vplávajú najviac 25‑krát
Obmedzenie
Článok 79 ods. 5 ZFEÚ
Vnútroštátna právna úprava, ktorej cieľom je stanoviť objemy vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín pochádzajúcich z tretích krajín na územie dotknutého členského štátu s cieľom hľadať si prácu ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ.
Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti spoločnosti VAS Shipping ApS z dôvodu, že na palube lodí plávajúcich pod dánskou vlajkou zamestnávala námorníkov pochádzajúcich z tretích krajín, ktorým nebolo vydané dánske pracovné povolenie a neboli oslobodení od povinnosti mať toto povolenie.

Právny rámec
§ 13 ods. 1 Udlændingeloven (zákon o cudzincoch) v konsolidovanom znení prijatom lovbekendtgørelse nr. 1061 (kodifikačný zákon č. 1061) z 18. augusta 2010 (ďalej len „zákon o cudzincoch“) znel takto:
„Na vykonávanie platenej alebo neplatenej závislej činnosti, samostatnej zárobkovej činnosti alebo s cieľom poskytovať platené alebo iné služby v Dánsku musí mať cudzinec pracovné povolenie. Pracovné povolenie sa vyžaduje aj pri zamestnaní na dánskom plavidle alebo v lietadle, ktoré v rámci pravidelnej obsluhy alebo z iných dôvodov zastavuje v dánskych prístavoch alebo prilieta na dánske letiská. Ustanovenie § 14 však upravuje výnimky.
…“
Podľa § 59 ods. 4 a 5 zákona o cudzincoch:
„4.      Každému, kto zamestná cudzinca bez potrebného pracovného povolenia alebo v rozpore s podmienkami stanovenými pre pracovné povolenie, sa uloží pokuta alebo trest odňatia slobody až do dvoch rokov.
5.      Skutočnosť, že k porušeniu došlo úmyselne alebo v dôsledku hrubej nedbanlivosti, že porušením sa dotknutá osoba usilovala o finančný prospech alebo ho získala, či už pre seba alebo pre druhých, alebo skutočnosť, že cudzinec nie je oprávnený na pobyt v Dánsku, sa bude považovať za priťažujúcu okolnosť pri určovaní trestu podľa odseku 4.“
Z § 61 tohto zákona vyplýva, že voči právnickej osobe, najmä spoločnosti, možno vyvodiť trestnoprávnu zodpovednosť.
Ustanovenie § 33 bodu 4 bekendtgørelse nr. 270 om udlændinges adgang her til landet (ministerské nariadenie č. 270 o prístupe cudzincov na vnútroštátne územie) z 22. marca 2010 v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „ministerské nariadenie o cudzincoch“) stanovovalo:
„Z požiadavky pracovného povolenia sú vyňatí títo cudzinci:
…
(4)      Personál dánskych nákladných plavidiel v medzinárodnej doprave vstupujúcich do dánskych prístavov maximálne 25‑krát, počítaných priebežne počas predošlého roka, bez ohľadu na kalendárny rok, ak sa na tento účel vyžaduje pracovné povolenie, podľa § 13 ods. 1 druhej vety zákona o cudzincoch.
…“
§ 103 Søloven (zákon o lodnej doprave) v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej (ďalej len „zákon o lodnej doprave“) stanovuje:
„1.      Pre loď v spoluvlastníctve viacerých osôb sa vyberie prevádzkujúci vlastník.
2.      Ako prevádzkujúci vlastník môže byť vybratá osoba, spoločnosť s ručením obmedzeným alebo zodpovedná spoločnosť za predpokladu, že tento subjekt spĺňa príslušné podmienky stanovené v § 1 ods. 2 bodoch 1 a 3.“
V súlade s § 104 zákona o lodnej doprave:
„Vo vzťahu k tretím stranám je prevádzkujúci vlastník na základe jeho funkcie oprávnený uskutočniť akékoľvek právne úkony, ktoré bežne uskutočňuje prepravná spoločnosť. Prevádzkujúci vlastník preto môže prijať a prepustiť kapitána a udeľovať mu pokyny, uzatvárať bežné poistenie a prijímať sumy uhrádzané prepravnej spoločnosti. Prevádzkujúci vlastník nemôže bez osobitného povolenia loď predať, resp. založiť alebo ju prenajať na dobu dlhšiu ako jeden rok.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Štyri prepravné spoločnosti do sídlom vo Švédsku, ktoré boli založené rôznymi akciovými spoločnosťami založenými podľa švédskeho práva, zaregistrovali štyri plavidlá v
Dansk Internationalt Skibsregister
(Medzinárodný dánsky register lodí) na účely výkonu svojej námornej dopravnej činnosti v Dánsku. V súlade s požiadavkami podľa § 103 zákona o námornej doprave označili VAS Shipping, spoločnosť s ručením obmedzeným, založenú podľa dánskeho práva, ako zodpovedného prevádzkujúceho vlastníka lode, aby podľa § 104 tohto zákona uskutočňovala všetky obvyklé právne úkony v rámci námornej prepravnej činnosti. VAS Shipping je v 100 % vlastníctve spoločnosti Sirius Rederi AB založenej podľa švédskeho práva.
Proti VAS Shipping sa vedie trestné konanie pred dánskymi súdmi za porušenie § 59 ods. 4 zákona o cudzincoch v spojení s odsekom 5 tohto paragrafu, porušenie § 61 tohto zákona, ako aj § 33 bodu 4 ministerského nariadenia o cudzincoch. Podľa prokurátora VAS Shipping ako prevádzkujúci vlastník umožnila v období od 22. augusta 2010 do 22. augusta 2011 štyrom plavidlám dotknutým vo veci samej, aby viac ako 25‑krát vstúpili do dánskych prístavov, a to aj napriek tomu, že na jej palube sa nachádzali pracovníci, ktorí boli štátnymi príslušníkmi tretích krajín bez pracovného povolenia v Dánsku a neboli oslobodení od povinnosti mať takéto povolenie podľa zákona o cudzincoch.
Retten i Odense (Okresný súd Odense, Dánsko) uložil rozsudkom zo 4. mája 2018 spoločnosti VAS Shipping za tento trestný čin pokutu vo výške 1 500 000 dánskych korún (DKK) (približne 201 407 eur). Na účely odôvodnenia svojho rozhodnutia tento súd uviedol, že dánska právna úprava v rozsahu, v akom bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti stanovuje povinnosť mať pracovné povolenie, predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa zakotvenej v článku 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ. Retten i Odense (Okresný súd Odense) sa však domnieval, že toto obmedzenie je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu súvisiacimi so stabilitou na dánskom pracovnom trhu a že neprekračovalo rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa. Podľa tohto súdu je totiž požiadavka pracovného povolenia vzhľadom na rozdiel v mzdovej úrovni medzi štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sú členmi posádky lode, a dánskymi pracovníkmi účinným a vhodným prostriedkom pre zabránenie narušenia vnútroštátneho trhu práce.
VAS Shipping podala proti rozsudku Retten i Odense (Okresný súd Odense) odvolanie na Østre Landsret (Vrchný súd pre východné Dánsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Účastníci sporu vo veci samej sa domnievajú, že požiadavka pracovného povolenia stanovená v § 13 ods. 1 zákona o cudzincoch v spojení s § 33 bodom 4 ministerského nariadenia o cudzincoch predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ. Zatiaľ čo sa prokurátor domnieva, že uvedené obmedzenie je zlučiteľné s právom Únie, VAS Shipping tvrdí, že táto vnútroštátna právna úprava ukladá zodpovedným majiteľom lodí pochádzajúcim z iných krajín Európskej únie povinnosť zmeniť svoju politiku zamestnávania bez toho, aby bola potrebná pre dosiahnutie sledovaného cieľa všeobecného záujmu.
Vnútroštátny súd konštatuje, že Súdny dvor už rozhodoval o kritériách, ktoré sa musia zohľadniť pri posudzovaní primeranosti obmedzení uložených zamestnávateľovi, pokiaľ ide o jeho výber pracovníkov. Táto judikatúra sa však týkala pravidiel v oblasti slobodného poskytovania služieb. Nie je teda jasné, či ju možno analogicky uplatniť aj na posúdenie súladu dánskej právnej úpravy, ktorá za určitých okolností stanovuje zamestnávateľom z iných členských štátov povinnosť zamestnávať pracovníkov s dánskym pracovným povolením, s právom Únie a konkrétne so slobodou usadiť sa upravenou v článku 49 ZFEÚ.
Za týchto okolností Østre Landsret (Vrchný súd pre východné Dánsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bráni článok 49 ZFEÚ právnej úprave členského štátu, podľa ktorej sa vyžaduje, aby štátni príslušníci tretích krajín, ktorí pracujú ako členovia posádky na palube plavidla plaviaceho sa pod vlajkou dotknutého členského štátu, ktoré je vo vlastníctve prevádzkujúceho vlastníka, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu EÚ, mali pracovné povolenie s výnimkou prípadu, keď plavidlo vstúpilo do prístavov členského štátu za obdobie uplynulého roka maximálne 25-krát?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 49 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave prvého členského štátu, ktorá stanovuje, že štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú členmi posádky plavidla plávajúceho pod vlajkou tohto členského štátu, ktoré priamo alebo nepriamo vlastní spoločnosť so sídlom v druhom členskom štáte, musia mať pracovné povolenie v tomto prvom členskom štáte, s výnimkou prípadu, keď dotknuté plavidlo nevstúpilo v priebehu jedného roka do prístavu viac ako 25‑krát.
V tomto ohľade je na jednej strane potrebné pripomenúť, že sloboda usadiť sa, ktorú článok 49 ZFEÚ priznáva štátnym príslušníkom členských štátov a ktorá zahŕňa ich právo začať a vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, ako aj právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené pre vlastných štátnych príslušníkov právnou úpravou členského štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa v súlade s článkom 54 ZFEÚ aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa právnej úpravy jedného členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Únii, vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 45, ako aj citovaná judikatúra).
Sloboda usadiť sa preto zahŕňa najmä situáciu, keď spoločnosť so sídlom v členskom štáte zriadi dcérsku spoločnosť v inom členskom štáte. Uvedené platí v zmysle ustálenej judikatúry aj vtedy, ak takáto spoločnosť alebo štátny príslušník členského štátu nadobudne na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte podiel, ktorý mu dáva určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti a umožňuje mu určovať jej činnosti (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 46, ako aj citovaná judikatúra).
Na druhej strane z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pojem „usadiť sa“ v zmysle článkov 49 a 54 ZFEÚ zahŕňa skutočné vykonávanie hospodárskej činnosti prostredníctvom stálej prevádzkarne v inom členskom štáte na dobu neurčitú a že registráciu plavidla nemožno oddeliť od výkonu slobody usadiť sa, ak je plavidlo využívané na vykonávanie hospodárskej činnosti spojenej so vznikom stálej prevádzkarne v členskom štáte registrácie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júla 1991, Factortame a i., C‑221/89, EU:C:1991:320, body 20 až 22, a z 11. decembra 2007, International Transport Workers’ Federation a Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, bod 70).
Z toho vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bode 38 svojich návrhov, že články 49 a 54 ZFEÚ sa uplatnia v situácii, o akú ide vo veci samej v rozsahu, v akom štyri švédske námorné dopravné spoločnosti zaregistrovali štyri plavidlá v medzinárodnom dánskom registri lodí, vymenovali spoločnosť usadenú v Dánsku, ktorá je v celom rozsahu vo vlastníctve švédskej spoločnosti, za prevádzkujúceho vlastníka lodí a sporné plavidlá používajú na účely výkonu ich hospodárskych činností.
Práve vzhľadom na tieto spresnenia treba určiť, či právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, predstavuje „obmedzenie“ v zmysle článku 49 prvého odseku ZFEÚ.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa pojem „obmedzenie“ v zmysle článku 49 prvého odseku ZFEÚ týka najmä opatrení, ktoré aj keď sa uplatňujú bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, môžu brániť výkonu slobody usadiť sa alebo ho robiť menej príťažlivým (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 48 a citovaná judikatúra).
Skutočný výkon slobody usadiť sa tak v sebe zahŕňa, najmä ako jej nevyhnutný doplnok, aj to, že dcérska spoločnosť, organizačná zložka alebo obchodné zastúpenie založené právnickou osobou so sídlom v inom členskom štáte môže v prípade potreby, a ak to činnosť, ktorú zamýšľa vykonávať v hostiteľskom členskom štáte, vyžaduje, v tomto členskom štáte zamestnávať pracovníkov (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis, C‑201/15, EU:C:2016:972, bod 52 a citovaná judikatúra).
Treba však pripomenúť, že položená otázka sa týka právnej úpravy členského štátu, ktorá upravuje podmienky zamestnávania štátnych príslušníkov tretích krajín na palubách lodí plávajúcich pod vlajkou tohto členského štátu a presnejšie povinnosti týchto osôb mať pracovné povolenie.
Z článku 79 ods. 5 ZFEÚ však vyplýva, že členské štáty si zachovávajú právo určiť počty prijímaných štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí prichádzajú na ich územie z tretích krajín s cieľom nájsť si prácu buď ako zamestnanci, alebo ako samostatne zárobkovo činné osoby. Na účely uplatnenia tohto ustanovenia sa štát vlajky plavidla musí považovať za štát, v ktorom je zamestnaný štátny príslušník tretej krajiny pracujúci na palube tohto plavidla (pozri analogicky rozsudok z 5. februára 2004, DFDS Torline, C‑18/02, EU:C:2004:74, bod 44).
V tomto ohľade povinnosť štátnych príslušníkov tretích krajín mať pracovné povolenie na účely výkonu zamestnania v členskom štáte predstavuje, ako uviedla dánska vláda vo svojich písomných pripomienkach, opatrenie, ktorého cieľom je regulovať podmienky prístupu k zamestnaniu a pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na vnútroštátnom území. Takáto povinnosť v tejto súvislosti umožňuje členským štátom kontrolovať objem vstupov štátnych príslušníkov tretích krajín na ich územie s cieľom hľadať si tam zamestnanie.
Členský štát má preto právo stanoviť, že štátni príslušníci tretích krajín zamestnaní na jeho území, vrátane plavidla zaregistrovaného v tomto členskom štáte, musia získať pracovné povolenie, a v prípade potreby môže zároveň upraviť aj výnimky z tejto povinnosti.
Je síce pravda, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členské štáty sú povinné vykonávať svoje právomoci v súlade s právom Únie (rozsudky z 25. júla 1991, Factortame a i., C‑221/89, EU:C:1991:320, bod 14, a z 19. júna 2014, Strojírny Prostějov a ACO Industries Tábor, C‑53/13 a C‑80/13, EU:C:2014:2011, bod 23), a najmä v súlade so základnými slobodami zaručenými Zmluvou o FEÚ vrátane slobody usadiť sa (rozsudok z 15. októbra 2015, Grupo Itevelesa a i., C‑168/14, EU:C:2015:685, bod 64, ako aj citovaná judikatúra).
Nič to však nemení na tom, že právnu úpravu členského štátu uplatniteľnú bez rozdielu na všetky lode plávajúce pod vlajkou tohto štátu, ktorá v súlade s článkom 79 ods. 5 ZFEÚ stanovuje pre všetkých štátnych príslušníkov tretích krajín zamestnaných ako členovia posádky takýchto lodí povinnosť disponovať pracovným povolením, pričom od tejto povinnosti oslobodzuje členov posádky plavidiel, ktoré v priebehu jedného roka nevplávajú do prístavov tohto členského štátu viac ako 25‑krát, nemožno považovať za „obmedzenie slobody usadiť sa“ v zmysle článku 49 prvého odseku ZFEÚ, a teda za nezlučiteľnú s týmto posledným uvedeným ustanovením.
Je pravda, že takéto ustanovenie môže postaviť spoločnosť so sídlom v prvom členskom štáte, ktorá sa usadí v druhom členskom štáte, aby tam prevádzkovala plavidlo plávajúce pod vlajkou posledného uvedeného členského štátu, do menej výhodnej situácie ako spoločnosti, ktoré v tomto druhom členskom štáte prevádzkujú lode plaviace sa pod vlajkou iného členského štátu, než je posledný uvedený členský štát a ktorého právna úprava nestanovuje obdobnú povinnosť.
Takéto nepriaznivé dôsledky však vyplývajú z prípadných rozdielov vo výkone práva každým členským štátom, ktoré mu výslovne vyhradzuje článok 79 ods. 5 ZFEÚ v oblasti kontroly objemov vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín na jeho územie s cieľom hľadať si zamestnanie (pozri analogicky rozsudok zo 14. apríla 2016, Sparkasse Allgäu, C‑522/14, EU:C:2016:253, bod 25 a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 79 ods. 5 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave prvého členského štátu, ktorá stanovuje, že štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú členmi posádky plavidla plávajúceho pod vlajkou tohto členského štátu, v priamom alebo nepriamom vlastníctve spoločnosti so sídlom v druhom členskom štáte, musia mať pracovné povolenie v tomto prvom členskom štáte s výnimkou prípadu, keď dotknuté plavidlo vstúpi do prístavov členského štátu najviac 25‑krát za rok.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 79 ods. 5 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave prvého členského štátu, ktorá stanovuje, že štátni príslušníci tretích krajín, ktorí sú členmi posádky plavidla plávajúceho pod vlajkou tohto členského štátu, v priamom alebo nepriamom vlastníctve spoločnosti so sídlom v druhom členskom štáte, musia mať pracovné povolenie v tomto prvom členskom štáte s výnimkou prípadu, keď dotknuté plavidlo vstúpi do prístavov členského štátu najviac 25
‑
krát za rok.
Podpisy
*
Jazyk konania: dánčina.