CELEX: 62017CJ0729
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Článok 258 ZFEÚ
Článok 49 ZFEÚ
Smernica 2006/123/ES
Článok 15 ods. 2 a 3
Smernica 2005/36/ES
Články 13, 14, 50 a príloha VII
Sloboda usadiť sa
Uznávanie odborných kvalifikácií
Vnútroštátne pravidlá týkajúce sa poskytovateľov odbornej prípravy mediátorov

Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že obmedzila právnu formu vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov na neziskové organizácie, v ktorých zložení musí byť aspoň jedno združenie advokátov a aspoň jedna profesijná komora z Grécka, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ZFEÚ a článku 15 ods. 2 písm. b) a c) a článku 15 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (
Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36
). Táto inštitúcia okrem toho navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že podmieňuje postup pri uznávaní akademických kvalifikácií uložením dodatočných podmienok týkajúcich sa obsahu osvedčení a kompenzačných opatrení bez predchádzajúceho posúdenia podstatných rozdielov, a tým, že ponecháva v platnosti diskriminačné ustanovenia, ktoré vyžadujú od žiadateľov o akreditáciu mediátora, ktorí sú držiteľmi oprávnenia na výkon povolania získaného v zahraničí alebo vydaného akreditovaným zahraničným vzdelávacím zariadením po ukončení odborného vzdelávania absolvovaného v Grécku, povinnosť preukázať odbornú prax nadobudnutú účasťou na aspoň troch mediačných konaniach, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ZFEÚ, ako aj z článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1 a prílohy VII smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (
Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22
), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/55/EÚ z 20. novembra 2013 (
Ú. v. EÚ L 354, 2013, s. 132
) (ďalej len „smernica 2005/36“).
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2006/123
Odôvodnenie 6 smernice 2006/123 znie:
„Tieto prekážky [slobody usadiť sa a voľného pohybu služieb] nemožno odstrániť len spoliehaním sa na priamu uplatniteľnosť článkov [49] a [56] zmluvy, keďže na jednej strane riešenie jednotlivých prípadov prostredníctvom konaní o porušení a nesplnení povinností voči dotknutému členskému štátu by bolo pre vnútroštátne orgány aj inštitúcie Spoločenstva, najmä po rozšírení, veľmi zložité a na druhej strane si zrušenie mnohých prekážok vyžaduje predchádzajúcu koordináciu vnútroštátnych právnych systémov vrátane vytvorenia administratívnej spolupráce. Legislatívny nástroj Spoločenstva umožňuje vytvoriť skutočný vnútorný trh so službami, ako to uznali Európsky parlament a Rada.“
Podľa odôvodnenia 73 tejto smernice:
„K požiadavkám, ktoré sa majú preskúmať, patria vnútroštátne predpisy, ktoré z iného dôvodu ako odbornej kvalifikácie, vyhradzujú prístup k určitým činnostiam pre konkrétnych poskytovateľov. Tieto požiadavky zahŕňajú aj povinnosti poskytovateľa mať určitú právnu formu, a to najmä, aby bol právnickou osobou, spoločnosťou s individuálnym vlastníctvom, neziskovou organizáciou alebo spoločnosťou vo výlučnom vlastníctve fyzických osôb, a požiadavky, ktoré sa týkajú vlastnenia podielov v spoločnosti, najmä povinností mať pri určitých činnostiach v oblasti služieb minimálnu výšku základného imania alebo mať osobitnú odbornú kvalifikáciu potrebnú na držanie podielu na základnom imaní určitých spoločností alebo riadenie určitých spoločností. Hodnotenie zlučiteľnosti stálych minimálnych a/alebo maximálnych sadzieb so slobodou usadiť sa týka len sadzieb uložených príslušnými orgánmi osobitne pre poskytovanie určitých služieb a nie napríklad všeobecných pravidiel o stanovovaní cien napríklad za prenájom nehnuteľností.“
Článok 15 ods. 1 až 3 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty skúmajú, či sa podľa ich právnych systémov uplatňujú niektoré z požiadaviek uvedených v odseku 2, a zabezpečujú, aby všetky takéto požiadavky boli zlučiteľné s podmienkami uvedenými v odseku 3. Členské štáty prispôsobia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia tak, aby boli zlučiteľné s týmito podmienkami.
2.   Členské štáty skúmajú, či ich právne systémy podmieňujú prístup k činnosti v oblasti služieb alebo jej vykonávanie splnením niektorej z týchto nediskriminačných požiadaviek:
…
b)
povinnosť poskytovateľa mať určitú právnu formu;
c)
požiadavky, ktoré sa týkajú držby podielov/akcií v spoločnosti;
…
3.   Členské štáty overujú, že požiadavky uvedené v odseku 2 spĺňajú tieto podmienky:
a)
nediskriminácia: požiadavky nesmú byť priamo ani nepriamo diskriminačné vzhľadom na štátnu príslušnosť, alebo v prípade spoločností, vzhľadom na umiestnenie ich sídla;
b)
nevyhnutnosť: požiadavky musia byť opodstatnené závažným dôvodom týkajúcim sa verejného záujmu;
c)
proporcionalita: požiadavky musia slúžiť na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného cieľa; nesmú prekročiť rámec nevyhnutný na dosiahnutie tohto cieľa; a nesmie byť možné nahradiť tieto požiadavky inými, menej obmedzujúcimi opatreniami, ktorými sa dosiahnu rovnaké výsledky.“
Smernica 2005/36
Smernica 2005/36 podľa svojho článku 1 stanovuje pravidlá, podľa ktorých členský štát, ktorý na svojom území umožňuje prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania na základe osobitných odborných kvalifikácií, nazvaný „hostiteľský členský štát“, uznáva na prístup k povolaniu a výkon tohto povolania odborné kvalifikácie získané v jednom alebo viacerých členských štátoch, ktoré umožňujú osobe s takými odbornými kvalifikáciami tam vykonávať rovnaké povolanie.
Z článku 2 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že sa uplatňuje voči všetkým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí si želajú vykonávať regulované povolanie, vrátane tých, ktorí patria k slobodným povolaniam, v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom získali svoje odborné kvalifikácie, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba alebo ako zamestnanec.
Článok 3 ods. 1 písm. a) až c) a písm. e) smernice 2005/36 stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice:
a)
‚regulované povolanie‘: odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií; najmä používanie profesijného titulu obmedzené legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami na osoby s danou odbornou kvalifikáciou stanovuje spôsob výkonu. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, povolanie podľa odseku 2 sa považuje za regulované povolanie;
b)
‚odborná kvalifikácia‘: kvalifikácia potvrdená dokladom o formálnej kvalifikácii, osvedčením o spôsobilosti podľa článku 11 ods. 2 písm. a) bod i) a/alebo odbornou praxou;
c)
‚doklad o formálnej kvalifikácii‘: diplom, vysvedčenie alebo iný doklad, ktorý vydal orgán členského štátu určený v súlade s legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami tohto členského štátu, a potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v Spoločenstve. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, doklad o formálnej kvalifikácii podľa odseku 3 sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii;
…
e)
‚regulované vzdelávanie a odborná príprava‘: akákoľvek odborná príprava osobitne zameraná na výkon príslušného povolania, ktoré sa skladá z kurzu alebo kurzov, v prípade potreby doplnených odbornou prípravou alebo skúšobnou alebo odbornou praxou.
Štruktúru a úroveň odbornej prípravy, skúšobnej alebo odbornej praxe určujú zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia príslušného členského štátu, alebo ich monitoruje alebo schvaľuje orgán určený na ten účel;
…“
Článok 13 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Ak je prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania v hostiteľskom členskom štáte podmienený držaním osobitnej odbornej kvalifikácie, príslušný orgán tohto členského štátu povolí žiadateľom prístup k tomuto povolaniu alebo výkon tohto povolania za tých istých podmienok, aké sa vzťahujú na jeho štátnych príslušníkov, ak sú držiteľmi osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnej kvalifikácii podľa článku 11, ktorý vyžaduje iný členský štát na získanie prístupu a výkon tohto povolania na svojom území.
Osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo doklady o formálnej kvalifikácii vydáva príslušný orgán členského štátu určený podľa vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení uvedeného členského štátu.
2.   Prístup k povolaniu a výkon povolania ako je opísaný v odseku 1 sa umožní aj žiadateľom, ktorí vykonávali toto povolanie na plný úväzok po dobu jedného roka alebo v ekvivalente celkového trvania na polovičný úväzok počas predchádzajúcich desiatich rokov v inom členskom štáte, ktorý toto povolanie nereguluje, a ktorí sú držiteľmi jedného alebo viacerých osvedčení o odbornej spôsobilosti alebo dokladov o formálnych kvalifikáciách, ktoré vydal iný členský štát, ktorý nereguluje povolanie.
Osvedčenia o odbornej spôsobilosti a doklady o formálnych kvalifikáciách spĺňajú tieto podmienky:
a)
sú vydané príslušným orgánom členského štátu určeným podľa vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení uvedeného členského štátu;
b)
potvrdzujú, že ich držiteľ je pripravený na výkon príslušného povolania.
Ročnú odbornú prax uvedenú v prvom pododseku však nemožno požadovať, ak sa dokladom o formálnych kvalifikáciách, ktoré žiadať vlastní, potvrdzuje regulované vzdelanie a odborná príprava.
…“
Článok 14 ods. 1, 4 a 5 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Článok 13 nebráni hostiteľskému členskému štátu, aby za nasledujúcich podmienok požadoval od žiadateľa, aby dokončil lehotu na prispôsobenie, trvajúcu až tri roky, alebo aby zložil skúšku odbornej spôsobilosti, ak:
a)
odborná príprava, ktorou žiadateľ prešiel, pokrýva podstatne iné veci [podstatne odlišné záležitosti –
neoficiálny preklad
] než sú veci, pokryté dokladom o formálnych kvalifikáciách, ktorý vyžaduje hostiteľský členský štát;
b)
regulované povolanie v hostiteľskom členskom štáte pokrýva jednu alebo viac regulovaných profesionálnych činností, ktoré v zodpovedajúcom povolaní v žiadateľovom domovskom členskom štáte neexistujú, a odborná príprava požadovaná v hostiteľskom členskom štáte pokrýva podstatne iné veci [podstatne odlišné záležitosti –
neoficiálny preklad
] než sú veci, zahrnuté do žiadateľovho potvrdenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnych kvalifikáciách.
…
4.   Na účely uplatňovania odsekov 1 a 5 ‚podstatne odlišné záležitosti‘ sú záležitosti, ktorých znalosť, získané zručnosti a spôsobilosť sú podstatné pre výkon povolania a v prípade ktorých odborná príprava, ktorú migrant absolvoval, vzhľadom na jej trvanie alebo obsah vykazuje značné rozdiely oproti odbornej príprave, ktorú vyžaduje hostiteľský členský štát.
5.   Odsek 1 sa uplatňuje s náležitým zohľadnením zásady proporcionality. Najmä ak má hostiteľský členský štát v úmysle vyžadovať od žiadateľa absolvovanie adaptačného obdobia alebo zloženie skúšky spôsobilosti, musí sa najprv uistiť, či znalosti, zručnosti a spôsobilosti, ktoré žiadateľ získal počas svojej odbornej praxe alebo celoživotného vzdelávania a ktoré na tento účel potvrdil príslušný orgán v každom členskom štáte alebo v tretej krajine, sú takej povahy, aby úplne alebo čiastočne pokryli podstatne odlišné záležitosti definované v odseku 4.
…“
Článok 50 ods. 1 smernice 2005/36 stanovuje:
„1.   Ak príslušné orgány hostiteľského členského štátu rozhodujú na základe tohto oddielu o žiadosti o povolenie výkonu príslušného regulovaného povolania, môžu požadovať doklady a osvedčenia uvedené v prílohe VII.
…“
Článok 56 ods. 3 tejto smernice stanovuje, že každý členský štát najneskôr 20. októbra 2007 určí orgány a organizácie príslušné na poskytovanie a prijímanie dokladov o formálnej kvalifikácii a iných dokladov alebo informácií, ako aj orgány a organizácie príslušné na prijímanie žiadostí a rozhodovanie podľa tejto smernice, a okamžite o tom informuje ostatné členské štáty a Komisiu.
Bod 1 písm. a) až c) prílohy VII tejto smernice stanovuje:
„1. Doklady
a)
Doklad o štátnej príslušnosti danej osoby;
b)
kópie osvedčení o odbornej spôsobilosti alebo doklady o formálnych kvalifikáciách, ktoré umožňujú prístup k predmetnej profesii, a podľa vhodnosti aj osvedčenie o odbornej praxi danej osoby.
Príslušné orgány hostiteľského členského štátu môžu vyzvať žiadateľa, aby poskytol informácie týkajúce sa svojej prípravy v miere potrebnej na zistenie možných výrazných odlišností v požadovanej vnútroštátnej príprave, ako sú ustanovené v článku 14. Ak žiadateľ tieto informácie nedokáže poskytnúť, príslušné orgány členského štátu sa obrátia na styčný bod, na príslušný orgán alebo iný relevantný orgán v domovskom členskom štáte;
c)
v prípadoch uvedených v článku 16, osvedčenie o charaktere a dĺžke činnosti, ktoré vydá príslušný orgán alebo úrad domovského členského štátu alebo členského štátu, z ktorého cudzí štátny príslušník pochádza.
…“
Smernica 2008/52
Odôvodnenie 16 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. EÚ L 136, 2008, s. 3
) znie:
„Na zabezpečenie potrebnej vzájomnej dôvery, pokiaľ ide o mlčanlivosť, vplyv na premlčacie a prekluzívne doby a uznanie a výkon dohôd, ktoré sú výsledkom mediácie, by členské štáty mali akýmikoľvek prostriedkami, ktoré považujú za vhodné, podporovať odbornú prípravu mediátorov a zavádzanie účinných mechanizmov kontroly kvality poskytovania mediačných služieb.“
Článok 1 ods. 1 tejto smernice znie:
„Cieľom tejto smernice je uľahčiť prístup k alternatívnemu riešeniu sporov a podporovať riešenie sporov v priateľskom duchu prostredníctvom nabádania na používanie mediácie a zabezpečením vyváženého vzťahu medzi mediáciou a súdnym konaním.
…“
Článok 3 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
…
b)
‚Mediátor‘ je akákoľvek tretia osoba, ktorá je požiadaná viesť mediáciu účinným, nestranným a kvalifikovaným spôsobom, bez ohľadu na jej označenie alebo povolanie v dotknutom členskom štáte a bez ohľadu na spôsob, akým bola táto tretia osoba vymenovaná alebo požiadaná o vedenie mediácie.“
Článok 4 ods. 1 a 2 tej istej smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty podporujú všetkými spôsobmi, ktoré považujú za vhodné, vypracovanie a dodržiavanie dobrovoľných kódexov správania zo strany mediátorov a organizácií, ktoré poskytujú mediačné služby, ako aj iné účinné mechanizmy kontroly kvality týkajúce sa poskytovania mediačných služieb.
2.   Členské štáty povzbudzujú počiatočné a ďalšie odborné vzdelávanie mediátorov s cieľom zabezpečiť vo vzťahu k stranám účinné, nestranné a kvalifikované vedenie mediácie.“
Grécke právo
Zákon 3898/2010
Článok 5 ods. 1 a (2) zákona 3898/2010 (FEK A’ 211/16.2.2010), ktorým sa prebrala smernica 2008/52, znie takto:
„1.   Vzdelávacie inštitúcie pre mediátorov môžu byť neziskové organizácie podľa občianskeho práva, v ktorých zložení je aspoň jedno združenie advokátov a aspoň jedna profesijná komora krajiny a činnosť vykonávajú na základe povolenia vydaného orgánom uvedeným v článku 7.
2.   Prezidentský dekrét uverejnený na návrh ministra pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva, ministra pre hospodárstvo, hospodársku súťaž a obchodné námorníctvo a ministra školstva, celoživotného vzdelávania a náboženských záležitostí spresní podmienky akreditácie a fungovania vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov, obsah základných vzdelávacích programov a nadstavbového vzdelávania, ich dĺžku, miesto poskytovania týchto kurzov, kvalifikácie školiteľov, počet účastníkov, ako aj sankcie, ktoré možno uložiť vzdelávacím inštitúciám pre mediátorov v prípade nesplnenia ich povinností. Tieto sankcie pozostávajú z pokuty alebo predbežného či konečného odňatia povolenia na výkon činnosti. Kritériá výberu a výpočet sankcií stanoví citovaný prezidentský dekrét.
…“
Článok 6 ods. 1 a 3 uvedeného zákona stanovuje:
„1.   Zriaďuje sa ‚komisia pre akreditáciu mediátorov‘ pod dohľadom ministerstva pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva. Do právomoci komisie patrí akreditácia uchádzačov o povolanie mediátora, kontrola plnenia povinností, ktoré majú vzdelávacie inštitúcie pre mediátorov, a kontrola dodržiavania etického kódexu akreditovanými mediátormi. Komisia je tiež poverená podať správu ministrovi pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva, pokiaľ ide o uloženie sankcií stanovených v článkoch 5 a 7. Komisia je zložená z predsedu a štyroch (4) členov, ako aj z rovnakého počtu náhradníkov. Funkčné obdobie členov trvá tri roky.
…
3.   Akreditácia uchádzačov o povolanie mediátora podlieha skúškam, ktoré sa absolvujú pred porotou zloženou z dvoch členov komisie uvedenej v odseku 1 menovaných jej predsedom a zo sudcu, ktorý je vymenovaný podľa ustanovenia článku 41 ods. 2 zákona 1756/1988 a uvedenej porote predsedá. Porota overí, či uchádzač disponuje znalosťami, schopnosťami a dostatočnou odbornou prípravou absolvovanou na vzdelávacích inštitúciách uvedených v článku 5 na to, aby poskytoval služby mediácie. Rozhodnutie vydá písomne a riadne ho odôvodní. Plénum združenia advokátov je pre sekretariát komisie uvedenej v odseku 1 a poroty povinné poskytnúť personál stanovený v nariadení uvedenom v odseku 5 tohto článku. Minister financií a minister pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva spoločným rozhodnutím stanovia:
a)
spôsoby a výšku odmeňovania členov poroty, pričom odmeny sa vyplácajú z rozpočtu správy financovania súdnych budov,
b)
poplatky, ktoré sú uchádzači povinní vopred zaplatiť porote.
…“
Podľa § 7 ods. 2 uvedeného zákona:
„Minister pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva vyhláškou:
a)
vymedzí osobitné podmienky pre oprávnenie na výkon povolania mediátora, ako aj postup uznávania dokladu o oprávnení na výkon povolania získaného mediátormi v inom členskom štáte Európskej únie. Toto uznávanie, ako aj dočasné alebo trvalé odňatie oprávnenia podliehajú predchádzajúcemu súhlasu komisie uvedenej v článku 6 ods. 1;
b)
stanovuje etický kódex pre akreditovaných mediátorov;
c)
stanovuje osobitné podmienky týkajúce sa uplatňovania sankcií v prípade porušenia ustanovení citovaného kódexu. Tieto sankcie, ktoré sa ukladajú so súhlasom komisie uvedenej v článku 6 ods. 1, spočívajú v dočasnom alebo trvalom odňatí oprávnenia, a
d)
upravuje akúkoľvek súvisiacu otázku.“
Článok 14 zákona 3898/2010 bol zmenený legislatívnym aktom zo 4. decembra 2012 o úprave naliehavých záležitostí patriacich do pôsobnosti ministerstva financií, ministerstva pre rozvoj, hospodársku súťaž, infraštruktúru, dopravu a siete, ministerstva školstva a náboženských záležitostí, ministerstva kultúry a športu, ministerstva životného prostredia, energetiky a klimatických zmien, ministerstva práce, sociálneho zabezpečenia a sociálnych vecí, ministerstva spravodlivosti, transparentnosti a ľudských práv, ministerstva, administratívnej reformy a elektronickej správy vecí verejných, a ostatných ustanovení (FEK A '237/5.12.2012), v ktorom sa doplnil odsek 2, podľa ktorého „je prípustné uznať oprávnenie na výkon povolania mediátora vydané vzdelávacou inštitúciou v zahraničí po absolvovaní odbornej prípravy v Grécku, pokiaľ toto povolenie bolo získané najneskôr v deň schválenia a začiatku fungovania vzdelávacej inštitúcie alebo inštitúcie podľa článku 5 zákona 3898/2010, a v každom prípade, najneskôr 31. decembra 2012“.
Zákon 4512/2018
Článok 205 zákona 4512/2018 zo 17. januára 2018 o pravidlách uplatňovania štrukturálnych reforiem programu ekonomických úprav a iné ustanovenia (FΕΚ Α’ 5/17.01.2018) znie:
„Od nadobudnutia účinnosti tohto zákona sa zrušuje akékoľvek odporujúce ustanovenie, ktoré odlišne upravuje akúkoľvek otázku týkajúcu sa mediácie. Ustanovenia článku 1 zákona 3898/2010 sú naďalej účinné.“
Prezidentský dekrét 123/2011
Článok 1 ods. 1 prezidentského dekrétu 123/2011, ktorý definuje podmienky povolenia a fungovania vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov v občianskych a obchodných veciach (FEK A '255/9.12.2011), stanovuje:
„Vzdelávacia inštitúcia pre mediátorov, nazývaná ďalej len ‚inštitúcia‘, môže byť nezisková organizácia podľa občianskeho práva, v ktorej zložení je aspoň jedno združenie advokátov a aspoň jedna profesijná komora krajiny a svoju činnosť vykonáva na základe povolenia vydaného orgánom pre výkon povolania advokátov a súdnych vykonávateľov patriacich pod generálne riaditeľstvo súdnej administratívy ministerstva pre spravodlivosť, transparentnosť a ľudské práva (článok 5 ods. 1 zákona 3898/2010).“
Ministerská vyhláška 109088 v znení neskorších predpisov
Jediný článok kapitoly A ods. 1, 2 a 5 ministerskej vyhlášky 109088 z 12. decembra 2011, v znení vyhlášky 107309 z 20. decembra 2012 (ďalej len „ministerská vyhláška 109088 v znení neskorších predpisov“), stanovuje:
„A. Postup uznávania dokladov o oprávnení na výkon povolania mediátora vydaných zahraničnou vzdelávacou inštitúciou sa vymedzuje takto:
Uznávanie rovnocennosti dokladov o oprávnení na výkon povolania mediátora vydaných zahraničnou vzdelávacou inštitúciou vykonáva komisia pre akreditáciu mediátorov v súlade s týmto postupom:
1. Uchádzači predložia žiadosť o uznanie dokladu o oprávnení na výkon povolania mediátora.
…
2. K tlačivu žiadosti sa pripoja tieto sprievodné doklady:
…
c)
potvrdenie od vzdelávacej inštitúcie adresované komisii pre akreditáciu mediátorov uvedenej v článku 6 ods. 1 zákona 3898/2010, ktoré osvedčuje:
a. a.)
celkový počet hodín odbornej prípravy,
bb)
vyučované predmety,
cc)
miesto odbornej prípravy,
dd)
počet účastníkov,
ee)
počet školiteľov a ich kvalifikácie,
ff)
postup preskúšania a hodnotenia uchádzačov a spôsoby zabezpečujúce integritu tohto postupu.
…
5. Komisia pre akreditáciu mediátorov uzná rovnocennosť dokladu o oprávnení na výkon povolania, pokiaľ tento doklad vydala uznaná zahraničná inštitúcia a uchádzač dokáže preukázať prax nadobudnutú účasťou aspoň na troch mediačných konaniach ako mediátor, asistent mediátora alebo poradca jedného z účastníkov konania. Komisia môže podľa vlastného uváženia požadovať, aby uchádzač zložil doplňujúcu skúšku, najmä v prípade, ak jeho odbornú prípravu v Grécku poskytla zahraničná inštitúcia.
Pokiaľ ide o uznanie rovnocennosti dokladu o oprávnení na výkon povolania získaného v zahraničí alebo vydaného vzdelávacou inštitúciou uznanou v zahraničí po absolvovaní odbornej prípravy poskytnutej v Grécku, komisia pre akreditáciu mediátorov môže rovnocennosť tohto dokladu o oprávnení na výkon povolania akceptovať, aj keď uchádzač nepreukáže prax nadobudnutú účasťou aspoň na troch mediačných konaniach ako mediátor, asistent mediátora alebo poradca jedného z účastníkov konania, pokiaľ zo všetkých skutočností obsiahnutých v spise uchádzača zjavne vyplýva jeho sústavné vzdelávanie a systematická prax v oblasti mediácie a pokiaľ bol tento doklad získaný najneskôr 31. decembra 2012.“
Konanie pred podaním žaloby
V nadväznosti na sťažnosť, ktorá bola doručená jej útvarom, Komisia, ktorá mala pochybnosti o zlučiteľnosti zákona 3898/2010 a ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov so smernicami 2006/123 a 2005/36, požiadala Helénsku republiku 11. júla 2013 o informácie o odbornej príprave mediátorov v Grécku.
Helénska republika na uvedenú žiadosť odpovedala listom zo 16. septembra 2013.
Dňa 11. júla 2014 zaslala Komisia Helénskej republike výzvu, ktorej ju vyzvala na predloženie pripomienok k možnej nezlučiteľnosti uvedeného zákona a uvedenej vyhlášky s článkom 15 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2006/123, ako aj s článkami 13 a 14 smernice 2005/36. Helénska republika odpovedala na uvedený list 12. septembra 2014.
Komisia 29. mája 2015 zaslala dodatočnú výzvu, v ktorej potvrdila svoje stanovisko a vyjadrila svoje znepokojenie vo veci nezlučiteľnosti gréckej právnej úpravy s článkom 50 ods. 1 a prílohou VII smernice 2005/36 v rozsahu, v akom uznávanie dokladov mediátora získaných v iných členských štátov Únie podlieha podmienkam, ktoré idú nad rámec toho, čo táto smernica povoľuje. Komisia sa tiež domnievala, že grécka právna úprava je v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie, ako je stanovená v článkoch 45 a 49 ZFEÚ.
Helénska republika odpovedala na uvedenú dodatočnú výzvu listom z 23. novembra 2015.
Vzhľadom na to, že Komisiu odpovede Helénskej republiky nepresvedčili, vydala 25. februára 2016 odôvodnené stanovisko, ktoré bolo tomuto členskému štátu doručené 26. februára 2016, v ktorom na jednej strane tvrdí, že Helénska republika si tým, že formu vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov obmedzila na neziskové organizácie, v ktorých zložení musí byť aspoň jedno združenie advokátov a aspoň jedna profesijná komora, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ZFEÚ, článku 15 ods. 2 písm. b) a c), ako aj článku 15 odseku 3 smernice 2006/123.
Na druhej strane podľa odôvodneného stanoviska si Helénska republika tým, že postup uznávania akademických kvalifikácií podmienila dodatočnými požiadavkami na obsah osvedčení a kompenzačných opatrení bez predchádzajúceho posúdenia podstatných rozdielov, a tým, že ponechala v platnosti diskriminačné ustanovenia, ktoré od žiadateľov o akreditáciu pre výkon povolania mediátora vyžadujú, aby preukázali prax nadobudnutú účasťou na aspoň troch mediačných konaniach, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 45 a 49 ZFEÚ, ako aj z článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1 smernice 2005/36 a z jej prílohy VII.
Helénska republika v odpovedi z 10. mája 2016 odmietla vytýkané nesplnenie povinností, pričom tvrdila, že na činnosť mediácie sa na jednej strane vzťahuje výnimka stanovená v článku 51 prvom odseku ZFEÚ, keďže ide o činnosť spojenú s výkonom verejnej moci. Všeobecný záujem týkajúci sa riadneho výkonu spravodlivosti možno v každom prípade uznať ako odôvodnenie obmedzení slobodného poskytovania služieb. Na druhej strane, pokiaľ ide o uznávanie odborných kvalifikácií, tento členský štát uviedol, že predmetné vnútroštátne ustanovenia nezbavujú mediátora, ktorý príslušné odborné kvalifikácie získal v inom členskom štáte, práva toto povolanie vykonávať. Z predmetných vnútroštátnych ustanovení navyše vyplýva, že zo skutočností obsiahnutých v spise týkajúcich sa jeho sústavného vzdelávania je možné preukázať kompetencie mediátora namiesto kritéria odbornej praxe, ktorá vyžaduje tri účasti na mediačnom konaní.
Vzhľadom na to, že Komisia nesúhlasila so stanoviskom Helénskej republiky, podala túto žalobu o nesplnenie povinnosti.
O žalobe
O rozsahu žaloby
–
Argumentácia účastníkov konania
Komisia v rámci svojej žaloby uviedla dve výhrady. Na jednej strane tvrdí, že článok 5 ods. 1 zákona 3898/2010 a článok 1 ods. 1 prezidentského dekrétu 123/2011 zavádzajú obmedzenie slobody usadiť sa, ako je definovaná v článku 49 ZFEÚ, a sú v rozpore s článkom 15 ods. 2 písm. b) a c) a článkom 15 ods. 3 smernice 2006/123. Na druhej strane tvrdí, že ministerská vyhláška 109088 v znení neskorších predpisov je v rozpore s článkami 13, 14 a 50 smernice 2005/36, ako aj s jej prílohou VII.
Helénska republika bez toho, aby spochybnila výhrady Komisie voči zákonu 3898/2010 a ministerskej vyhláške 109088 v znení neskorších predpisov, na svoju obranu uviedla, že zákon 3898/2010, ako aj prezidentský dekrét 123/2011 boli od uverejnenia zákona 4512/2018 v
Úradnom vestníku Helénskej republiky
17. januára 2018 zrušené. Podľa Helénskej republiky z toho vyplýva, že výhrady vznesené Komisiou v jej žalobe už nemajú význam.
Komisia v petite svojej repliky, ako aj na pojednávaní tvrdila, že táto žaloba zahŕňa aj situáciu, ktorá vznikla na základe týchto legislatívnych zmien zavedených zákonom 4512/2018, pokiaľ, v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, bol systém vykonávaný právnou úpravou napadnutou počas konania pred podaním žaloby v celom rozsahu zachovaný novými opatreniami prijatými členským štátom po odôvodnenom stanovisku.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Na určenie rozsahu tejto žaloby o nesplnenie povinnosti je potrebné uviesť, že existencia nesplnenia povinnosti sa musí posudzovať podľa situácie v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže prihliadať na prípadné neskoršie zmeny (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. apríla 2017, Komisia/Grécko,
C‑202/16
, neuverejnený,
EU:C:2017:318
, bod
a citovanú judikatúru).
V prípade následnej zmeny príslušných vnútroštátnych právnych predpisov v súvislosti s konaním o nesplnení povinnosti Komisia nemení predmet svojej žaloby tým, že výhrady vznesené proti predchádzajúcim právnym predpisom uplatní na právne predpisy vyplývajúce z prijatej zmeny, ak majú obe verzie vnútroštátnych právnych predpisov zhodný obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. marca 2013, Komisia/Francúzsko,
C‑197/12
, neuverejnený,
EU:C:2013:202
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Naopak, predmet sporu nemožno rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, pretože dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2017, Komisia/Bulharsko,
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Ako už bolo uvedené, vzhľadom na to, že Komisia vo svojej replike uviedla, že prvá výhrada vznesená v žalobe sa vzťahuje aj na zákon 4512/2018, treba určiť, či to znamená zmenu predmetu žaloby.
V prejednávanej veci zo znenia relevantných ustanovení zákona 4512/2018, ani z príslušných tvrdení Komisie nevyplýva, že ustanovenia tohto posledného uvedeného zákona sú obsahovo zhodné s ustanoveniami predchádzajúcej platnej právnej úpravy.
Vzhľadom na to, že sa prvá výhrada Komisie teda vzťahuje aj na ustanovenia zákona 4512/2018, mení predmet sporu, takže treba preskúmať výhrady, ako boli vznesené v žalobe Komisie bez zohľadnenia rozšírenia prvej výhrady uvedenej v replike.
Za týchto podmienok treba výhrady týkajúce sa porušenia ustanovení článku 49 ZFEÚ, článku 15 ods. 2 písm. b) a c), ako aj článku 15 ods. 3 smernice 2006/123, článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1, ako aj prílohy VII smernice 2005/36 zamietnuť ako neprípustné v rozsahu, v akom sa tieto výhrady vzťahujú na zákon 4512/2018.
O veci samej
O výhrade týkajúcej sa porušenia článku 49 ZFEÚ, článku 15 ods. 2 písm. b) a c) a článku 15 ods. 3 smernice 2006/123
–
Argumentácia účastníkov konania
Podľa Komisie na jednej strane z článku 5 ods. 1 zákona 3898/2010 a na druhej strane z článku 1 ods. 1 prezidentského dekrétu 123/2011 vyplýva, že spoločnosti poskytujúce vzdelávacie služby mediátorom s cieľom ponúkať vzdelávanie, ktoré sa na tomto základe môže podrobiť preskúmaniu na účely získania akreditácie ako mediátor v Grécku, musia mať výlučne právnu formu neziskovej organizácie, v ktorej zložení je aspoň jedno združenie advokátov a aspoň jedna profesijná komora z Grécka, a fungovať na základe povolenia vydaného orgánom uvedeným v článku 7 tohto zákona.
Komisia tvrdí, že požiadavka týkajúca sa požadovaného zloženia vzdelávacej inštitúcie, ako aj požiadavka týkajúca sa jej požadovanej právnej normy odrádzajú tak zahraničné vzdelávacie inštitúcie, ktoré sa chcú po prvýkrát usadiť v Grécku, ako aj tie, ktoré tam chcú zriadiť vedľajšie zariadenie, takže tieto požiadavky obmedzujú slobodu usadiť sa stanovenú v článku 49 ZFEÚ, článku 15 ods. 2 písm. b) a c) a článku 15 ods. 3 smernice 2006/123.
Podľa Komisie zo zákona 3898/2010 vyplýva, že ponúkaná odborná príprava inštitúciami, ktoré nespĺňajú požiadavky uvedené v tomto zákone, neumožňuje prístup ku skúškam požadovaným podľa článku 6 uvedeného zákona a v konečnom dôsledku to vedie k tomu, že nie je možné získať požadovanú akreditáciu na výkon povolania mediátora v Grécku.
Komisia okrem toho tvrdí, že tieto požiadavky nie sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ani vhodné na zaručenie dosiahnutia cieľa, ktorý sledujú, a idú nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné. Navyše ich možno uplatňovať spôsobom, ktorý môže byť diskriminačný.
Komisia sa okrem toho domnieva, že na rozdiel od argumentov uvedených Helénskou republikou v rámci konania pred podaním žaloby, výnimka stanovená v článku 51 ZFEÚ nie je v prejednávanej veci uplatniteľná. Na jednej strane z uznesenia zo 17. februára 2005, Mauri (
C‑250/03
,
EU:C:2005:96
), ktoré sa týka účasti advokátov v uvedenej porote, nemožno vyvodiť, že predmetné vnútroštátne pravidlo je v súlade s právom Únie v rozsahu, v akom sa článok 5 zákona 3898/2010 týka zloženia a právnej formy vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov. Na druhej strane vytýkané nesplnenie povinnosti sa netýka mediačnej služby ako takej, ale služby spočívajúcej vo vzdelávaní mediátorov, ktorá nepatrí do výkonu verejnej moci vrátane výkonu spravodlivosti.
Pokiaľ ide o naliehavé dôvody všeobecného záujmu, ktoré môžu odôvodniť predmetné obmedzenia, Komisia v prvom rade tvrdí, že cieľ zaručiť kvalitu mediácie môže mať oporu v článku 4 smernice 2008/52. Domnieva sa však, že tento článok 4 s prihliadnutím na odôvodnenie 16 tejto smernice sa na jednej strane týka kontroly kvality poskytovaných vzdelávacích služieb prostredníctvom mechanizmov, akými sú kódexy správania, a na druhej strane, že tento článok 4 nezohľadňuje pravidlá týkajúce sa organizácie vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov, ako sú tie upravujúce vyžadovanú právnu formu a tie týkajúce sa vlastníctva podielov na spoločnosti.
Komisia v druhom rade tvrdí, že hoci podľa judikatúry Súdneho dvora môžu byť ochrana príjemcov mediačných služieb a potreba zaručiť vysokú úroveň vzdelania naliehavé dôvody všeobecného záujmu, Helénska republika stále nepreukázala, že požiadavky týkajúce sa právnej formy a vlastníctva podielov umožňujú dosiahnuť tieto ciele.
Komisia sa v každom prípade domnieva, že predmetné obmedzenia nie sú primerané sledovaným cieľom, keďže na jednej strane existujú menej reštriktívne opatrenia, ako je zavedenie adekvátneho študijného programu, vymedzenie kritérií pre učiteľov a použitého materiálu, ako aj stanovenie kritérií týkajúcich sa povinných skúšok umožňujúcich prístup k povolaniu. Komisia na druhej strane poznamenáva, že Helénska republika už uplatňuje iné menej reštriktívne opatrenia s cieľom zaručiť vysokú úroveň vzdelania, ako sú požiadavka, podľa ktorej odbornú prípravu zabezpečujú skúsení mediátori, skúšky prebiehajúce pred štátnou porotou alebo aj vymedzenie obsahu a trvania programu odbornej prípravy zákonom.
Helénska republika sa obmedzuje na konštatovanie, že po prijatí zákona 4512/2018 už táto výhrada nemá význam.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba uviesť, že prvá výhrada tejto žaloby je založená na porušení článku 49 ZFEÚ, ako aj na porušení článku 15 ods. 2 písm. b) a c) a článku 15 ods. 3 smernice 2006/123.
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že ako vyplýva z odôvodnenia 6 smernice 2006/123, prekážky slobody usadiť sa nemožno odstrániť len priamym uplatnením článku 49 ZFEÚ najmä z dôvodu veľmi zložitého riešenia jednotlivých prípadov prekážok tejto slobody (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2015, Rina Services a i.,
C‑593/13
,
EU:C:2015:399
, bod
) a v dôsledku toho bolo potrebné prijať smernicu v tejto oblasti.
Z toho vyplýva, že pokiaľ obmedzenie slobody usadiť sa patrí do pôsobnosti smernice 2006/123, nie je potrebné preskúmať ho aj so zreteľom na článok 49 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. februára 2016, Komisia/Maďarsko,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, bod
, ako aj z 30. januára 2018, X a Visser,
C‑360/15 a C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, bod
).
Treba teda posúdiť, či výhrada založená na porušení článku 15 ods. 2 písm. b) a c) a článku 15 ods. 3 smernice 2006/123 je dôvodná.
V tejto súvislosti z článku 15 ods. 1 smernice 2006/123 vyplýva, že členské štáty musia skúmať, či sa podľa ich právnych systémov uplatňujú také požiadavky, aké sú uvedené v odseku 2 tohto článku, a zabezpečiť, aby boli tieto požiadavky zlučiteľné s podmienkami uvedenými v odseku 3 uvedeného článku 15.
Kumulatívne podmienky uvedené v tomto článku 15 ods. 3 sa týkajú po prvé nediskriminačnej povahy dotknutých požiadaviek, ktoré nesmú byť či už priamo alebo nepriamo diskriminačné na základe štátnej príslušnosti alebo, pokiaľ ide o spoločnosti, na základe miesta ich registrovaného sídla, po druhé ich nevyhnutnej povahy, t. j. musia byť odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, a po tretie ich primeranosti, keďže uvedené požiadavky musia slúžiť na zabezpečenie vykonania sledovaného cieľa a nesmú prekročiť rámec nevyhnutný na dosiahnutie tohto cieľa, pričom iné menej obmedzujúce opatrenia nesmú umožňovať dosiahnutie rovnakého výsledku.
V prejednávanej veci žalobné dôvody Komisie smerujú k tomu, aby bolo konštatované, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré táto inštitúcia uvádza vo svojej žalobe, zakotvujú taký druh požiadaviek, na aký sa vzťahuje článok 15 ods. 2 písm. b) a c) smernice 2006/123, a že pokiaľ uvedené požiadavky nespĺňajú podmienky podľa odseku 3 tohto článku 15, sú tieto vnútroštátne ustanovenia v rozpore s odsekmi 1 až 3 uvedeného článku.
Preto treba v prvom rade overiť, či sa na požiadavky vyplývajúce z článku 5 zákona 3898/2010 uplatňuje, ako tvrdí Komisia, článok 15 ods. 2 písm. b) a c) uvedenej smernice.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 15 ods. 2 písm. b) smernice 2006/123 s prihliadnutím na odôvodnenie 73 sa vzťahuje na kategóriu požiadaviek, ktoré poskytovateľovi ukladajú povinnosť byť zriadený v konkrétnej právnej forme, čo vedie najmä k požiadavke byť právnickou osobou alebo neziskovou organizáciou.
Treba teda konštatovať, že na požiadavku týkajúcu sa právnej formy vzdelávacej inštitúcie pre mediátorov požadovanú článkom 5 zákona 3898/2010, podľa ktorej musia byť vzdelávacie inštitúcie pre mediátorov neziskovými organizáciami, sa výslovne vzťahuje článok 15 ods. 2 písm. b) smernice 2006/123 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. februára 2016, Komisia/Maďarsko,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, body
a
).
Okrem toho treba poznamenať, že článok 15 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 v spojení s odôvodnením 73 sa vzťahuje na inú kategóriu požiadaviek, ktoré sa týkajú držby podielov na spoločnosti.
Požiadavka týkajúca sa zloženia vzdelávacej inštitúcie, podľa ktorej sa vzdelávacie inštitúcie pre mediátorov musia skladať aspoň z jedného združenia advokátov a aspoň jednej profesijnej komory z Grécka, stanovená v článku 5 zákona 3898/2010, spadá pod článok 15 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123.
V druhom rade treba overiť, či predmetné vnútroštátne pravidlá patria do článku 15 ods. 3 smernice 2006/123.
Po prvé v tejto súvislosti podľa článku 15 ods. 3 písm. a) smernice 2006/123 požiadavky uvedené v odseku 2 tohto článku nie sú nezlučiteľné s ustanoveniami tejto smernice tiež pod podmienkou, že nie sú priamo ani nepriamo diskriminačné vzhľadom na štátnu príslušnosť, alebo v prípade spoločností, vzhľadom na umiestnenie ich sídla.
Z článku 5 zákona 3898/2010 v prejednávanej veci vyplýva, že požiadavky týkajúce sa právnej formy, držby podielov a zloženia vzdelávacej inštitúcie pre mediátorov sa uplatňujú na vzdelávacie inštitúcie so sídlom v Grécku, ako aj na tie so sídlom v iných členských štátoch. Tieto požiadavky teda nie sú diskriminačné v zmysle článku 15 ods. 3 písm. a) tejto smernice.
Po druhé, pokiaľ ide o potrebu predmetných vnútroštátnych pravidiel, aj keď Helénska republika neposkytuje osobitné odôvodnenie k článku 5 zákona 3898/2010, z jej argumentov vyjadrených na pojednávaní pred Súdnym dvorom vyplýva, že táto právna úprava je podľa článku 15 ods. 3 písm. b) smernice 2006/123 vhodná zabezpečiť vysokú úroveň kvality služieb odbornej prípravy mediátorov, ako aj uľahčiť zriaďovanie vzdelávacích inštitúcií v okrajových regiónoch.
Hoci také dôvody môžu byť naliehavými dôvodmi verejného záujmu, nemení to nič na tom, že Helénska republika neuviedla argumenty spôsobilé preukázať, že pravidlá týkajúce sa právnej formy vzdelávacej inštitúcie a držby podielov sú nevyhnutnými opatreniami na dosiahnutie takých cieľov.
Vzhľadom na to, že tri podmienky stanovené v článku 15 ods. 3 smernice 2006/123 sú kumulatívne, treba konštatovať, že predmetné vnútroštátne pravidlá nerešpektujú druhú z týchto podmienok bez toho, aby bolo potrebné overiť tretiu požiadavku uvedenú v odseku 3 tohto článku.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že Helénska republika si tým, že obmedzila právnu formu vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov na neziskové organizácie, ktoré sa musia skladať aspoň z jedného združenia advokátov a aspoň jednej profesijnej komory z Grécka, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 15 ods. 2 písm. b) a c), ako aj článku 15 ods. 3 smernice 2006/123.
O výhrade týkajúcej sa článkov 13 a 14, ako aj článku 50 ods. 1 a prílohy VII smernice 2005/36
–
Argumentácia účastníkov konania
Komisia sa domnieva, že ustanoveniam zákona 3898/2010 a ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov bránia články 13 a 14, článok 50 ods. 1 ako aj príloha VII smernice 2005/36. Tieto ustanovenia sú aj v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie.
Táto inštitúcia na úvod s odkazom na definíciu „regulovaného povolania“ v článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 tvrdí, že táto smernica nevyžaduje konkrétne štúdium na prístup k povolaniu mediátora, ani neobmedzuje jeho uplatnenie na „výkon“ regulovaného povolenia. Podľa tejto inštitúcie, hoci členské štáty bez harmonizácie majú naďalej právomoc regulovať toto povolanie a vymedziť podmienky prístupu, nemení to nič na tom, že ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy nemôžu predstavovať neodôvodnenú prekážku výkonu základných slobôd zaručených zmluvami.
Vzhľadom na to, že prístup k povolaniu mediátora v Grécku podlieha osobitnej odbornej príprave, ako aj akreditácii udeľovanej uchádzačovi, ktorý uspel na uvedenej skúške, sa Komisia domnieva, že povolanie mediátora patrí do pôsobnosti smernice 2005/36.
Domnieva sa, že sa nemožno odvolávať na skutočnosť, že Helénska republika neurčila príslušné orgány a subjekty poverené vydávaním alebo prijímaním diplomov a iných dokumentov alebo informácií o odbornej príprave v súlade s článkom 56 ods. 3 tejto smernice, na to, aby sa odôvodnilo nedodržanie iných ustanovení uvedenej smernice.
Pokiaľ ide v prvom rade o obsah osvedčenia vzdelávacej inštitúcie, ktoré musí predložiť migrujúci mediátor, aby získal akreditáciu na výkon tohto povolania v Grécku, Komisia poznamenáva, že z ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov vyplýva, že k žiadosti o uznaní štúdia zahraničného mediátora v Grécku treba priložiť najmä osvedčenie vzdelávacej inštitúcie potvrdzujúce metódu výučby, počet účastníkov a počet a kvalifikáciu školiteľov, skúšobný postup a hodnotenie účastníkov a spôsoby zaručujúce integritu. Také podmienky idú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na posúdenie úrovne odborných znalostí a kvalifikácie, ktoré má mať držiteľ osvedčenia. V dôsledku toho sú vyššie uvedené podmienky v rozpore s článkami 13 a 14, ako aj článkom 50 ods. 1 a prílohou VII smernice 2005/36.
Komisia v tejto súvislosti tvrdí, že z článku 13 smernice 2005/36 vyplýva, že príslušný orgán hostiteľského členského štátu povolí prístup k regulovanému povolaniu žiadateľom, ktorí sú držiteľmi osvedčenia o spôsobilosti alebo dokladu o dosiahnutej kvalifikácii, ktoré iný členský štát požaduje na získanie prístupu k tomuto povolaniu a na jeho výkon na svojom území. Hoci také osvedčenie musí vydať príslušný orgán v členskom štáte a potvrdiť určitú úroveň odbornej kvalifikácie, nič to podľa Komisie nemení na tom, smernica 2005/36 nevyžaduje, aby diplomy vydané v inom členskom štáte osvedčovali rovnaké alebo porovnateľné vzdelanie alebo odbornú prípravu s tým, ako sú tie vyžadované v hostiteľskom členskom štáte.
Podľa Komisie článok 14 smernice 2005/36 stanovuje, že príslušné orgány hostiteľského členského štátu môžu vyzvať žiadateľa, aby poskytol informácie týkajúce sa svojej prípravy v miere potrebnej na zistenie možných podstatných rozdielov oproti vnútroštátnej odbornej príprave požadovanej právnou úpravou Helénskej republiky. Podľa tejto inštitúcie podmienky vyžadované vnútroštátnou právnou úpravou neumožňujú preskúmať, či sa odborná príprava, ktorú dotknutá osoba absolvovala, týka podstatne odlišného obsahu, než je ten, ktorý vyplýva z dokladu o formálnej kvalifikácii vyžadovaného na gréckom území.
Z článku 50 ods. 1 smernice 2005/36 navyše vyplýva, že príslušné orgány hostiteľského členského štátu môžu v postupe na uznanie vyžadovať doklady a osvedčenia uvedené v prílohe VII tejto smernice, ako sú kópie osvedčení o spôsobilosti alebo doklad o štúdiu, ktoré umožňujú prístup k danému povolaniu.
Komisia tvrdí, že z bodu 1 písm. b) druhého odseku uvedenej prílohy VII vyplýva, že príslušné orgány hostiteľského členského štátu môžu vyzvať žiadateľa, aby poskytol informácie týkajúce sa svojej odbornej prípravy v miere potrebnej na zistenie možných podstatných rozdielov oproti požadovanej vnútroštátnej odbornej príprave. Podľa tejto inštitúcie teda podmienka uvedená gréckou právnou úpravou porušuje článok 14 ods. 1, ako aj článok 50 ods. 1 a prílohu VII smernice 2005/36.
Pokiaľ ide v druhom rade o kompenzačné opatrenia stanovené Helénskou republikou, Komisia pripomína, že kapitola A jediný článok ods. 5 ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov stanovuje, že akreditačná komisia môže podľa vlastného uváženia požadovať, aby uchádzač zložil doplňujúcu skúšku, najmä v prípade, ak jeho odbornú prípravu v Grécku poskytla zahraničná inštitúcia.
Hoci Komisia pripúšťa, že smernica 2005/36 nevyžaduje, aby sa uviedli kritériá takého preskúšania, poznamenáva, že pri neexistencii vnútroštátnych pravidiel upravujúcich postup preskúšania sa taký postup môže javiť ako svojvoľný, alebo dokonca diskriminačný. Domnieva sa teda, že postup preskúšania bez predchádzajúceho posúdenia podstatných rozdielov oproti vnútroštátnej odbornej príprave je v rozpore s požiadavkami stanovenými v článku 14 smernice 2005/36.
Komisia okrem toho tvrdí, že jednou z podmienok uznávania rovnocennosti titulu vo vnútroštátnom práve je možnosť preukázania aspoň troch účastí na mediačnom konaní ako mediátor alebo poradca jednej zo strán. Taká podmienka sa pritom od mediátorov vzdelávaných v Grécku nevyžaduje. Podľa Komisie je táto podmienka diskriminačná a odporuje článku 13 smernice 2005/36.
Pokiaľ ide o grécku administratívnu prax neuplatňovať vyššie uvedenú podmienku, pokiaľ informácie obsiahnuté v dotknutom spise umožňujú preukázať kontinuálnu odbornú prípravu a systematické vedenie mediácie, Komisia poznamenáva, že nezlučiteľnosť vnútroštátnych právnych predpisov s ustanoveniami práva Únie možno definitívne odstrániť iba prostredníctvom záväzných ustanovení, ktoré majú rovnakú právnu silu ako ustanovenia, ktoré sa majú zmeniť, takže administratívnu prax nemožno považovať za platné splnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmluvy o FEÚ. Táto inštitúcia v každom prípade tvrdí, že podľa gréckej právnej úpravy sa možnosť neuplatniť kritérium skúsenosti týka iba dotknutých osôb, ktoré získali povolenie na výkon povolania mediátora najneskôr 31. decembra 2012.
Helénska republika zdôrazňuje, že ministerská vyhláška 109088 v znení neskorších predpisov bola zrušená s nadobudnutím účinnosti zákona 4512/2018 a domnieva sa teda, že táto výhrada už nemá význam.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
V súvislosti s vymedzením rozsahu pôsobnosti smernice 2005/36 so zreteľom na smernicu 2008/52 treba v súlade s tým, čo uviedol generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, uviesť, že táto posledná uvedená smernica nemôže v prejednávanej veci ovplyvniť uplatniteľnosť smernice 2005/36. Hoci sa totiž smernica 2008/52 vzťahuje na určité aspekty mediácie v občianskych a obchodných veciach, nemení to nič na tom, že neharmonizuje podmienky prístupu k povolaniu mediátora.
Po tomto spresnení, pokiaľ ide o otázku, či povolanie mediátora je v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 „regulovaným povolaním“, treba pripomenúť, že pod pojmom „regulované povolanie“ sa rozumie odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení, podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií (rozsudok z 21. septembra 2017, Malta Dental Technologists Association a Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Z článku 3 ods. 1 písm. b), c) a e) smernice 2005/36 teda vyplýva, že pojem osobitná „odborná kvalifikácia“, uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice, sa týka každej kvalifikácie osvedčenej dokladom o vzdelaní, ktoré je zamerané na špecifickú prípravu svojich držiteľov na výkon určitého povolania (rozsudok z 21. septembra 2017, Malta Dental Technologists Association a Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Ako uviedol generálny advokát v bode 43 svojich návrhov, treba konštatovať, že povolanie mediátora, tak ako je upravené v Grécku, tieto kritériá uvedené v bodoch 86 a 87 vyššie skutočne spĺňa, pretože prístup k nemu podlieha najmä na základe článku 6 ods. 1 a 3 zákona 3898/2010 absolvovaniu príslušného vzdelania na účely získania odbornej kvalifikácie a dokladu, ktorý špecificky povoľuje toto povolanie vykonávať.
V súvislosti so zlučiteľnosťou predmetnej právnej úpravy s ustanoveniami smernice 2005/36 treba uviesť, že uznávanie dokladov o odbornej príprave mediátorov upravujú články 10 až 14 tejto smernice.
Podľa článku 13 ods. 1 uvedenej smernice príslušný orgán hostiteľského členského štátu povolí žiadateľom prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon tohto povolania za tých istých podmienok, aké sa vzťahujú na jeho štátnych príslušníkov, ak sú držiteľmi osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnej kvalifikácii podľa článku 11 tej istej smernice, ktorý bol na ten istý účel vydaný príslušným orgánom iného členského štátu.
Hoci článok 14 smernice 2005/36 stanovuje, že bez ohľadu na článok 13 môže hostiteľský členský štát uložiť „kompenzačné opatrenia“, spočívajúce v tom, že žiadateľ o prístup k regulovanému povolaniu a jeho výkon absolvuje adaptačnú dobu alebo zloží skúšku odbornej spôsobilosti, nemení to nič na tom, ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, že ten istý článok 14 obmedzuje túto možnosť na situácie uvedené v jeho odseku 1.
Z článku 14 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 najmä vyplýva, že členské štáty môžu uložiť kompenzačné opatrenia v prípadoch, že odborná príprava, ktorou žiadateľ prešiel, pokrýva podstatne odlišné záležitosti než sú veci, pokryté dokladom o formálnych kvalifikáciách, ktorý vyžaduje hostiteľský členský štát. Ďalej podľa odseku 4 toho istého článku pojem „podstatne odlišné záležitosti“ treba chápať ako záležitosti, ktorých znalosť, získané zručnosti a spôsobilosť sú podstatné pre výkon povolania a v prípade ktorých odborná príprava, ktorú migrant absolvoval, vzhľadom na jej obsah vykazuje značné rozdiely oproti odbornej príprave, ktorú vyžaduje hostiteľský členský štát. Uvedený článok 14 ods. 5 napokon umožňuje požadovať kompenzačné opatrenia za predpokladu, že budú v súlade so zásadou proporcionality.
Okrem toho z článku 50 ods. 1 smernice 2005/36 vyplýva, že príslušný orgán hostiteľského členského štátu môže požadovať len tie doklady a osvedčenia, ktoré sú uvedené v prílohe VII tejto smernice. Podľa bodu 1 písm. b) a c) tejto prílohy sa môžu osvedčenia, ktoré sa tam uvádzajú, vyžadovať za podmienok stanovených podľa týchto posledných uvedených ustanovení.
S prihliadnutím na tieto pripomienky treba preskúmať zlučiteľnosť gréckej právnej úpravy so smernicou 2005/36.
Pokiaľ ide v prvom rade o postup uznávania akademických kvalifikácií, ktorý podlieha dodatočným požiadavkám týkajúcim sa obsahu osvedčenia vzdelávacej inštitúcie, ktoré musí predložiť migrujúci mediátor, aby získal akreditáciu na výkon tohto povolania v Grécku, z kapitoly A jediného článku ods. 2 písm. c) ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov vyplýva, že grécka právna úprava vyžaduje, aby osvedčenie vzdelávacej inštitúcie určené gréckej akreditačnej komisii obsahovalo niekoľko informácií, medzi ktorými sú aj informácie o mieste vzdelávania, ako aj o skúšobnom postupe a hodnotení uchádzačov a o spôsoboch zaručujúcich integritu.
Treba konštatovať, že na jednej strane podmienky uvedené v gréckej právnej úprave nie sú uvedené v smernici 2005/36 a na druhej strane, že v rozpore s požiadavkami vyplývajúcimi z článku 14, článku 50 ods. 1 a z bodu 1 prílohy VII smernice 2005/36 nie sú, ako uviedol generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, vhodné na primerané posúdenie obsahu odbornej prípravy absolvovanej žiadateľmi.
Pokiaľ ide v druhom rade o kompenzačné opatrenia požadované Helénskou republikou od žiadateľov o akreditáciu ako mediátor, ktorí sú držiteľmi oprávnení na výkon povolania získaných v zahraničí alebo vydaných vzdelávacími inštitúciami uznanými v zahraničí v nadväznosti na vzdelanie absolvované v Grécku, treba uviesť, že z článku 14 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 vyplýva, že uloženie kompenzačných opatrení predpokladá skúšku, ktorou má orgán hostiteľského členského štátu určiť prípadnú existenciu podstatných rozdielov medzi odbornou prípravou, ktorú žiadateľ absolvoval, a vnútroštátnou odbornou prípravou.
V prejednávanej veci z kapitoly A jediného článku ods. 5 ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov vyplýva, že pokiaľ ide o uznávanie rovnocennosti oprávnenia na výkon povolania získaného v zahraničí alebo vydaného uznanou zahraničnou vzdelávacou inštitúciou po skončení vzdelania ponúkaného v Grécku, akreditačná komisia mediátorov môže potvrdiť rovnocennosť povolení, ak žiadateľ preukáže odborné skúsenosti z aspoň troch mediačných konaní, v ktorých vystupoval ako mediátor, asistent mediátora alebo poradca jednej zo strán. Táto komisia okrem toho môže podľa vlastného uváženia žiadateľovi uložiť ďalšiu skúšku, najmä v prípade, že odborná príprava bola ponúkaná v Grécku.
V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 63 svojich návrhov, že také podmienky nezodpovedajú druhom kritérií stanovených smernicou 2005/36 a idú nad rámec voľnej úvahy, ktorú ponecháva táto smernica príslušným orgánom členských štátov v tejto oblasti.
Keďže totiž predmetná vnútroštátna právna úprava nestanovuje predchádzajúce posúdenie, ktoré by malo preukázať, že žiadateľ absolvoval odbornú prípravu, ktorá má podstatne odlišný obsah, než je obsah, na ktorý sa vzťahuje doklad o formálnej kvalifikácii vyžadovaný hostiteľským členským štátom, pričom toto predchádzajúce posúdenie je podľa článku 14 smernice 2005/36 potrebné na to, aby akreditačná komisia mohla požadovať kompenzačné opatrenia, nemožno tvrdiť, že táto vnútroštátna právna úprava je v súlade so smernicou 2005/36.
Treba navyše konštatovať, že kapitola A jediný článok ods. 5 ministerskej vyhlášky 109088 v znení neskorších predpisov porušuje aj povinnosti stanovené v článku 13 ods. 1 smernice 2005/36 v rozsahu, v akom sa od osôb, ktoré žiadajú o povolenie na výkon povolania mediátora po tom, ako získali oprávnenie na výkon povolania od zahraničnej vzdelávacej inštitúcie, požaduje preukázať prax nadobudnutú účasťou na aspoň troch mediačných konaniach, pričom taká podmienka na získanie povolenia sa nevyžaduje od osôb, ktoré získali oprávnenie na výkon povolania od vnútroštátnej vzdelávacej inštitúcie.
Tieto úvahy nemožno spochybniť tvrdením, že administratívna prax môže takúto podmienku neuplatniť, keďže je nesporné, že hoci orgány členského štátu v praxi neuplatňujú vnútroštátne ustanovenie, ktoré je v rozpore s právom Únie, právna istota si vyžaduje zmenu tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2007, Komisia/Belgicko,
C‑522/04
,
EU:C:2007:405
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Helénska republika si tým, že postup uznávania akademických kvalifikácií podmienila dodatočnými požiadavkami na obsah vyžadovaných osvedčení a kompenzačnými opatreniami bez predchádzajúceho posúdenia prípadnej existencie podstatných rozdielov oproti vnútroštátnej odbornej príprave, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1, ako aj z prílohy VII smernice 2005/36.
Z tohto dôvodu treba konštatovať, že:
–
Helénska republika si tým, že obmedzila právnu formu vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov na neziskové organizácie, ktoré sa musia skladať aspoň z jedného združenia advokátov a aspoň jednej profesijnej komory z Grécka, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 15 ods. 2 písm. b) a c), ako aj z článku 15 odseku 3 smernice 2006/123,
–
Helénska republika si tým, že podmieňuje postup uznávania akademických kvalifikácií uložením dodatočných požiadaviek týkajúcich sa obsahu vyžadovaných osvedčení a kompenzačných opatrení bez predchádzajúceho posúdenia prípadnej existencie podstatných rozdielov oproti vnútroštátnej odbornej príprave a tým, že ponecháva v platnosti diskriminačné ustanovenia, ktoré ukladajú žiadateľom o akreditáciu mediátora, ktorí sú držiteľmi oprávnenia na výkon povolania získaného v zahraničí alebo vydaného akreditovaným zahraničným vzdelávacím zariadením po ukončení odborného vzdelávania absolvovaného v Grécku, povinnosť preukázať odbornú prax nadobudnutú účasťou na aspoň troch mediačných konaniach, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1, ako aj z prílohy VII smernice 2005/36.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
–
Helénska republika si tým, že obmedzila právnu formu vzdelávacích inštitúcií pre mediátorov na neziskové organizácie, ktoré sa musia skladať aspoň z jedného združenia advokátov a aspoň jednej profesijnej komory z Grécka, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 15 ods. 2 písm. b) a c), ako aj z článku 15 odseku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu.
–
Helénska republika si tým, že podmieňuje postup uznávania akademických kvalifikácií uložením dodatočných požiadaviek týkajúcich sa obsahu vyžadovaných osvedčení a kompenzačných opatrení bez predchádzajúceho posúdenia prípadnej existencie podstatných rozdielov oproti vnútroštátnej odbornej príprave a tým, že ponecháva v platnosti diskriminačné ustanovenia, ktoré ukladajú žiadateľom o akreditáciu mediátora, ktorí sú držiteľmi oprávnenia na výkon povolania získaného v zahraničí alebo vydaného akreditovaným zahraničným vzdelávacím zariadením po ukončení odborného vzdelávania absolvovaného v Grécku, povinnosť preukázať odbornú prax nadobudnutú účasťou na aspoň troch mediačných konaniach, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 13 a 14, článku 50 ods. 1, ako aj z prílohy VII smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/55/EÚ z 20. novembra 2013.

2.
Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: gréčtina.