CELEX: 62016CJ0341
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah
Uredba (ES) št. 44/2001
Sodna pristojnost
Člen 2(1)
Pristojnost sodišč v kraju stalnega prebivališča tožene stranke
Člen 22, točka 4
Izključna pristojnost v zvezi z registracijo ali veljavnostjo pravice intelektualne lastnine
Spor glede tega, ali je bila oseba upravičeno vpisana kot imetnica znamke

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 22, točka 4, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Hanssen Beleggingen BV (v nadaljevanju: Hanssen) s sedežem na Nizozemskem in Tanjo Prast-Knipping s stalnim prebivališčem v Nemčiji glede njenega vpisa kot imetnice znamke Beneluksa.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba št. 44/2001 je v odnosih med državami članicami nadomestila Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 1972, L 299, str. 32
, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija). Ta pa je bila nadomeščena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
). V skladu s členom 66(1) te uredbe se ta „uporablja samo za sodne postopke, ki so bili začeti, za javne listine, ki so bile uradno sestavljene ali registrirane, in za sodne poravnave, ki so bile potrjene ali sklenjene na dan 10. januarja 2015 ali po tem“.
Sodni postopek v glavni stvari se je začel pred 10. januarjem 2015, zato je treba ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnavati ob upoštevanju Uredbe št. 44/2001.
Člen 2(1) te uredbe je določal:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
Člen 22 iste uredbe, umeščen v oddelek 6 poglavja II te uredbe z naslovom „Izključna pristojnost“, je določal:
„Izključno pristojna so naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče:
[…]
4.
v postopkih, ki so v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov, znamk, modelov ali drugih podobnih pravic, ki jih je treba deponirati ali registrirati, sodišča države članice, v kateri je bila vložena prijava za deponiranje ali registracijo, v kateri se je deponiranje ali registracija izvedla ali se na podlagi pravnega akta Skupnosti ali mednarodne konvencije šteje za izvedeno.
[…]“
Ta določba se je ujemala s členom 16, točka 4, Bruseljske konvencije.
BKIL
Beneluška konvencija o intelektualni lastnini (znamke in modeli) z dne 25. februarja 2005, ki so jo v Haagu podpisali Kraljevina Belgija, Veliko vojvodstvo Luksemburg in Kraljevina Nizozemska (v nadaljevanju: BKIL), je začela veljati 1. septembra 2006.
Člen 1.2 BKIL določa:
„1.   Ustanovi se Organizacija Beneluksa za intelektualno lastnino (znamke in modeli) […];
2.   Organi organizacije so:
[…]
c.
Urad Beneluksa za intelektualno lastnino (znamke in modeli) […]“
Člen 1.5(1) in (2) BKIL določa:
„1.   Organizacija ima sedež v Haagu.
2.   Urad ima sedež v Haagu.“
Člen 4.6(1) BKIL določa:
„[Krajevna pristojnost sodišč] se na področju znamk in modelov določi glede na stalno prebivališče toženca ali glede na kraj, v katerem je sporna obveznost nastala ali je bila izpolnjena oziroma bi morala biti izpolnjena. Kraj, v katerem je bila znamka ali model prijavljen ali registriran, sam po sebi v nobenem primeru ne more pomeniti podlage za določitev pristojnosti.“
Nemško pravo
Člen 812 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) spada v naslov 26 tega zakonika, „
Ungerechtfertigte Bereicherung
“ (neupravičena obogatitev), in v odstavku 1 določa, da „kdor je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo tretjega, s storitvijo tega tretjega ali kako drugače, je to dolžan vrniti“.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba nemškega prava, ki jo je imel v lasti Helmut Knipping in ki se je ukvarjala s proizvodnjo gradbenih elementov, zlasti oken, je 7. septembra 1979 pri Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UBIL) zahtevala registracijo tega besednega in figurativnega znaka kot znamke Beneluksa:
UBIL je to znamko v črno-beli barvi registriral pod številko 361604 (v nadaljevanju: znamka št. 361604).
Hanssen je družba nizozemskega prava, ki se ukvarja s prodajo vrat in oken. Je imetnica besedne in figurativne znamke Beneluksa št. 0684759. To znamko sestavlja enak besedni in figurativni znak kot znamko št. 361604, vendar je registrirana v modri in rumeni barvi.
H. Knipping je umrl 9. oktobra 1995.
T. Prast-Knipping je pri UBIL 14. novembra 2003 zaprosila, naj bo vpisana kot imetnica znamke št. 361604 na podlagi predloženega potrdila o dedovanju, iz katerega je razvidno, da je edina dedinja H. Knippinga.
UBIL je ta vpis opravil.
Družba Hanssen ta vpis izpodbija. Trdi, da je pred smrtjo H. Knippinga prišlo do več prenosov znamke št. 361604 in da ta ob njegovi smrti ni več spadala v njegovo premoženje. Vpis T. Prast-Knipping kot imetnice te znamke naj bi bil zato brez temelja.
Ker spora ni bilo mogoče rešiti sporazumno, je družba Hanssen 8. junija 2012 vložila tožbo proti T. Prast-Knipping pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), sodišču v kraju njenega stalnega prebivališča. Družba Hanssen je zatrjevala neupravičeno obogatitev iz člena 812 civilnega zakonika ter predlagala, naj se T. Prast-Knipping naloži, da pri UBIL izjavi, da ji z navedeno znamko niso podeljene pravice in da se odpoveduje svojemu vpisu kot imetnica.
Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) je s sodbo z dne 24. junija 2015 ta zahtevek zavrnilo z obrazložitvijo, da je znamka št. 361604 ob smrti H. Knippinga spadala v njegovo premoženje in da je bila z dedovanjem pravilno prenesena na T. Prast-Knipping.
Družba Hanssen je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija).
Navedeno sodišče dvomi o pristojnosti nemških sodišč za odločanje o tem sporu. Meni, da bi ta pristojnost sicer lahko izhajala iz člena 2(1) Uredbe št. 44/2001, da pa je prav tako mogoče, da bi bila na podlagi člena 22, točka 4, te uredbe izključno pristojna sodišča države članice registracije znamke iz postopka v glavni stvari, v obravnavanem primeru Nizozemske, ker je sedež UBIL v Haagu.
Ker je treba pristojnost preizkusiti po uradni dolžnosti, Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) želi, da se to vprašanje razjasni.
Posebej bi bilo treba pojasniti, ali se tožba, kakršno je vložila družba Hanssen, nanaša na spore „v zvezi z registracijo ali veljavnostjo […] znamk“ v smislu člena 22, točka 4, navedene uredbe. Sodba z dne 15. novembra 1983, Duijnstee (
288/82
,
EU:C:1983:326
), naj bi vsebovala indice v prid nikalnemu odgovoru na to vprašanje, vendar naj glede na razvoj prava znamk od izdaje navedene sodbe ne bi bilo gotovo, da jo je treba še vedno upoštevati.
Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) glede navedenega razvoja prava znamk navaja zlasti člen 18 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 (
UL 2015, L 341, str. 21
) (v nadaljevanju: Uredba št. 207/2009).
Navedeno sodišče omenja tudi to, da glede sodne pristojnosti v zvezi z znamko Beneluksa veljajo nekatere posebnosti.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali izraz spori ‚v zvezi z registracijo ali veljavnostjo […] znamk‘ iz člena 22, točka 4, Uredbe [št. 44/2001] zajema tudi tožbo proti formalni imetnici beneluške znamke, vpisani v register znamk Beneluksa, s katero se predlaga, naj ta oseba poda izjavo pri [UBIL], da glede zadevne znamke nima pravic in da se odpoveduje vpisu kot imetnica znamke?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se uporablja za spore o tem, ali je bila določena oseba upravičeno vpisana kot imetnica znamke.
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opozoriti, da je Sodišče že odločilo, da ima člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 enako sistematiko kot člen 16, točka 4, Bruseljske konvencije in da je poleg tega njegovo besedilo skoraj enako, zaradi česar je treba zagotoviti kontinuiteto pri razlagi teh določb (sodba z dne 12. julija 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, točka
).
Dalje, navesti je treba, da je pojem spori „v zvezi z registracijo ali veljavnostjo [pravic intelektualne lastnine]“ iz navedenih določb „avtonomen pojem“, ki ga je treba enotno uporabljati v vseh državah članicah (sodbi z dne 15. novembra 1983, Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, točka
, in z dne 13. julija 2006, GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, točka
).
Nazadnje, Sodišče je pojasnilo, da se določbe, s katerimi je določena izključna pristojnost, kakršni sta člen 16 Bruseljske konvencije in člen 22 Uredbe št. 44/2001, ne smejo razlagati širše, kot zahteva njihov cilj, saj je z njimi strankam odvzeta možnost izbire sodišča, ki bi jo sicer imele, in lahko v nekaterih primerih pripeljejo do položaja, v katerem so stranke tožene pred sodiščem, ki ni sodišče kraja stalnega prebivališča nobene od strank (sodbi z dne 10. januarja 1990, Reichert in Kockler,
C‑115/88
,
EU:C:1990:3
, točka
, in z dne 12. maja 2011, BVG,
C‑144/10
,
EU:C:2011:300
, točka
).
Cilj člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 je spore v zvezi z registracijo ali veljavnostjo pravice intelektualne lastnine pridržati za sodišča, ki so dejansko in pravno povezana z registrom, saj so ta najprimernejša za odločanje o primerih, v katerih se izpodbija veljavnost pravice ali celo obstoj njenega deponiranja ali registracije (glej v tem smislu v zvezi s členom 16, točka 4, Bruseljske konvencije sodbo z dne 13. julija 2006, GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, točki
in
).
V teh okoliščinah je Sodišče v zadevah v zvezi s sodno pristojnostjo na področju patentov odločilo, da če se spor ne nanaša ne na veljavnost patenta ne na obstoj njegovega deponiranja ali registracije, ta spor ne spada v pojem spora „v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov“ in zato zanj ne velja izključna pristojnost sodišč države članice, na katere ozemlju je bila pravica registrirana (sodbi z dne 15. novembra 1983, Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, točke od
do
, in z dne 13. julija 2006, GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, točki
in
).
Torej v to izključno sodno pristojnost ne spada spor, ki se nanaša samo na vprašanje, kdo je imetnik pravice do patenta (sodba z dne 15. novembra 1983, Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, točka
).
Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 26 do 29 sklepnih predlogov, je mogoče to razlago prenesti na zadevo v zvezi z znamko, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki se ne nanaša ne na veljavnost ne na registracijo znamke, temveč samo na vprašanje, ali oseba, ki je vpisana kot imetnica, to tudi je.
Spor, v katerem se ne izpodbija ne registracija znamke ne njena veljavnost, namreč nima nikakršne zveze ne s pojmom spora „v zvezi z registracijo ali veljavnostjo […] znamk“ iz člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 ne s ciljem te določbe. V zvezi s tem je treba navesti, da vprašanje, v katero osebno premoženje spada pravica intelektualne lastnine, praviloma nima dejanske in pravne povezave s krajem registracije te pravice.
Kaže, da je v obravnavani zadevi tako. Kot je namreč razvidno iz predložitvene odločbe, se spor nanaša na lastništvo znamke št. 361604 po smrti H. Knippinga, zaradi česar je treba ugotoviti, ali je ta znamka spadala v njegovo premoženje ob njegovi smrti.
Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da spor, kakršen je ta v postopku v glavni svari, ki se nanaša samo na vprašanje, koga je treba šteti za imetnika zadevne znamke, ni zajet s členom 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001.
Te razlage ne more omajati okoliščina, da zakonodaja Unije vsebuje nekatere določbe, ki imetniku pravice intelektualne lastnine omogočajo, da zahteva, naj se registracija, ki je bila prvotno opravljena v korist druge osebe, prenese nanj.
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sklicuje zlasti na zakonodajo o znamki Evropske unije in poudarja, da je s členom 18 Uredbe št. 207/2009 sodiščem za znamke Evropske unije dodeljena pristojnost za odločanje o zahtevku imetnika znamke, naj se nanj prenese registracija znamke, ki jo je opravil posrednik ali zastopnik. Vendar se ta določba posebej nanaša na razmerja, ki obstajajo med posrednikom ali zastopnikom in imetnikom znamke Evropske unije, ni pa razvidno, da bi se spor iz postopka v glavni stvari glede znamke Beneluksa nanašal na taka razmerja.
Glede okoliščine, ki je bila omenjena tudi v predložitveni odločbi, da za sodno pristojnost v zvezi z znamko Beneluksa veljajo nekatere posebnosti, je treba navesti, da se v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izdana sodba z dne 14. julija 2016, Brite Strike Technologies (
C‑230/15
,
EU:C:2016:560
), v kateri je Sodišče pojasnilo razmerje med pravilom o sodni pristojnosti iz člena 4.6 BKIL in tistim iz člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, zadeva iz postopka v glavni stvari ne nanaša ne na registracijo ali veljavnost zadevne znamke Beneluksa ne na morebitne kršitve te znamke, pri čemer zahtevek družbe Hanssen – glede na informacije, ki so na voljo Sodišču – ne temelji na nobeni materialni določbi BKIL. V teh okoliščinah posebnosti BKIL na področju sodne pristojnosti v postopku v glavni stvari niso upoštevne.
Glede na zgoraj navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se ne uporablja za spore o tem, ali je bila določena oseba upravičeno vpisana kot imetnica znamke.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 22, točka 4, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se ne uporablja za spore o tem, ali je bila določena oseba upravičeno vpisana kot imetnica znamke.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.