CELEX: 62014TJ0343
Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise menetlus
Euroopa Liidu sõnamärk CIPRIANI
Pahausksuse puudumine
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkt b
Üldtuntud isiku õigust nimele ei rikuta
Määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkt a

Vaidluse taust
Hageja A. Cipriani isa G. Cipriani ja kolmas isik asutasid 1956. aastal Hotel Cipriani SpA, kes on menetlusse astuja Hotel Cipriani Srl-i õiguseellane. Hotell nimega Cipriani avas oma uksed 1958. aasta märtsis.
Menetlusse astuja õiguseellase osad, mis kuulusid selle asutamises osalenud kolmandale isikule, anti 1966. aastal üle Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd-le.
G. Cipriani ja Stondon, Ondale and Patmore Company sõlmisid 1967. aastal lepingu, mille kohaselt kõik menetlusse astuja õiguseellase osad, mis kuulusid G. Ciprianile, anti Ondale and Patmore Companyle üle (edaspidi „1967. aasta leping“). Nimetatud õiguseellasele anti nimetatud lepingu alusel ka luba kasutada teatavatel tingimustel nime Cipriani.
Menetlusse astuja õiguseellane taotles 12. detsembril 1969 Itaalia sõnamärgi CIPRIANI registreerimist ning see registreeriti 9. detsembril 1971 numbriga 254410 muu hulgas teenustele, mis vastavad järgmisele kirjeldusele: „hotellid, restoranid, baarid, kohvikud, puhvetid ja toitlustusettevõtted“.
Menetlusse astuja õiguseellane esitas 1. aprillil 1996 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) vastavalt nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrusele (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146), muudetud redaktsioonis (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 8, lk 1
)), ELi kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnamärk CIPRIANI.
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 16, 35 ja 42 ning vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
—
klass 16: „trükitooted, papp, papist tooted ja piletid, ajalehed, perioodika, brošüürid, raamatud ja paberikaubad, kirjutusvahendid, aadressiraamatud ja kalendermärkmikud, märkmikud, trükitud fotod ja plakatid, mängukaardid, õnnitluskaardid, postkaardid, maakaardid ja pildid“;
—
klass 35: „reklaam, suhtekorraldusteenused; turustus ja reklaamiteenused; hotelli juhtimine“;
—
klass 42: „hotellid, hotellikohtade reserveerimine, restoranid, kohvikud, avalikud söögikohad, baarid, toitlustus; jookide kohaletoimetamine koheseks tarbimiseks“.
ELi kaubamärgi taotlus avaldati 3. novembri 1997. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 26/1997. Taotletud kaubamärk registreeriti 9. juulil 1998 numbriga 115824.
EUIPO registreeris 2006. aastal vaidlusaluse kaubamärgi omanikuna menetlusse astuja.
Hageja esitas 31. juulil 2009 EUIPO-le taotluse vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamiseks kõigi kaupade ja teenuste osas, mille jaoks see oli registreeritud. Taotluses tugineti kehtetuse alustele, mis on sätestatud esiteks määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b, kuivõrd ELi kaubamärk oli registreeritud pahauskselt, ja teiseks määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punktis a koostoimes Itaalia tööstusomandi kaitse seadustiku (Codice della Proprietà Industriale, edaspidi „CPI“) artikli 8 lõikega 3, kuivõrd nimetatud kaubamärgiga on rikutud üldtuntud isiku õigust nimele, milleks on nimi Cipriani, mille üldtuntus on seotud ainult hageja isikuga, kes on kultuuritegelane, kelle tegevus restoraniteenuste osutamisel on üleilmselt tuntud.
Tühistamisosakond lükkas kehtetuks tunnistamise taotluse 29. novembri 2011. aasta otsusega tagasi. Esiteks leidis ta, et kehtetuks tunnistamise taotlus on vastuvõetamatu niivõrd, kuivõrd see põhines määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b, kuna ELi kaubamärkide valdkonnas pädev siseriiklik kohus on selles küsimuses lõpliku otsuse juba teinud. Teiseks leidis ta, et hotelli- ja restoraniteenuste ning nende teenustega seotud klassi 42 kuuluvate teenuste osas on hageja teadlikult talunud vaidlusaluse kaubamärgi kasutamist CPI artikli 28 tähenduses enam kui viie aasta jooksul. Sellest järeldas ta, et kõnealuste teenuste osas on kehtetuks tunnistamise taotlus vastuvõetamatu ka niivõrd, kuivõrd see põhineb selle määruse artikli 53 lõike 2 punktil a. Mis kolmandaks puutub kaupadesse ja teenustesse, mis kuuluvad klassidesse 16 ja 35, siis lükkas ta kehtetuks tunnistamise taotluse tagasi niivõrd, kuivõrd see põhines määruse artikli 53 lõike 2 punktil a koostoimes CPI artikli 8 lõikega 3, kuna hageja õigust nimele ei ole rikutud.
Hageja esitas 27. jaanuaril 2012 EUIPO-le määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel tühistamisosakonna asjaomase otsuse peale kaebuse.
EUIPO neljanda apellatsioonikoja 14. märtsi 2014. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) jäeti hageja kaebus rahuldamata.
Esiteks tuvastas apellatsioonikoda kehtetuks tunnistamise taotluse osas – niivõrd, kuivõrd see põhines määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b –, et tegemist ei olnud pahausksusega. Ta märkis selle kohta, et menetlusse astuja õiguseellane ning seejärel menetlusse astuja ise on „juhtinud [Hotelli Cipriani]“ 1960. aastaist alates ja et viimasele kuulub Itaalia sõnamärk CIPRIANI, mis on registreeritud 9. detsembril 1971 numbriga 254410 kaupade ja teenuste jaoks, mis kuuluvad Nizza kokkuleppe klassidesse 29, 30, 32, 33 ja 42. Ta tõdes, et hageja ei ole seda kaubamärki vaidlustanud. Ta leidis seejärel, et ELi kaubamärgi registreerimise taotlemine tegevuste jaoks, millega täiesti õiguspäraselt on tegeldud juba aastaid, ei ole mingil juhul pahauskne tegu. Lisaks täpsustas ta, et High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division’i (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei, Ühendkuningriik) 9. detsembri 2008. aasta kohtuotsus (edaspidi „2008. aasta kohtuotsus“) tugines ammendavale, selgele ja veenvale põhjendusele, ning kuigi see siseriiklik otsus ei ole talle siduv, tugineb ta sellele.
Teiseks lükkas apellatsioonikoda kehtetuks tunnistamise taotluse tagasi selles osas, mis põhines määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punktil a koostoimes CPI artikli 8 lõikega 3. Esiteks märkis ta, et hageja esitatud tõendid seisnevad üksnes dokumentides, milles temale viidatakse, kasutades tema ees- ja perekonnanime koos, milleks on Arrigo Cipriani, ning üksnes perekonnanimest Cipriani ei piisa, et identifitseerida isikut, kellele nimetatud tõendid viitavad. Ta järeldas sellest, et vaidlusalune kaubamärk ei riku hageja nime ja viimane oleks võinud tugineda nime Arrigo Cipriani üldtuntusele. Teiseks leidis ta, et CPI artikli 8 lõike 3 eesmärk on hoida ära üldtuntud isiku nime väärkasutamist kolmanda isiku poolt ning seda sätet ei saa kohaldada siis, kui kaubamärgi registreerimist taotleb sama nimega isik. Kuna käesoleval juhul oli menetlusse astuja õiguseellane hageja isalt G. Ciprianilt vastava õiguse saanud õigustatud isik, siis CPI artikli 8 lõikes 3 nimetatud olukorda ei esinenud. Kolmandaks ei ole hageja tõendanud, kas ja mil viisil reguleerib Itaalia õigus olukorda, kus kaks isikut kannavad sama perekonnanime, ning olukorda, kus asjaomane nimi on saanud üldtuntuks pärast seda, kui vaidlustatud tähist on hakatud kaubanduses kasutama.
Kolmandaks leidis apellatsioonikoda, et seetõttu ei ole vaja analüüsida, kas hageja talus vaidlusaluse kaubamärgi kasutamist menetlusse astuja poolt või kas tema kehtetuks tunnistamise taotlus on vastuvõetamatu, kuna menetlusse astuja väidetav pahausksus on
res iudicata
, sest see küsimus lahendati 2008. aasta kohtuotsuses.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
tunnistada vaidlusalune kaubamärk kehtetuks kõigi nende kaupade ja teenustega seoses, mille jaoks see on registreeritud;
—
teise võimalusena tunnistada vaidlusalune kaubamärk kehtetuks seoses kõigi muude kaupade ja teenustega peale teenuste „hotellid” ja „hotellikohtade reserveerimine“;
—
kolmanda võimalusena tunnistada vaidlusalune kaubamärk kehtetuks seoses kõigi järgmiste teenustega: „restoranid, kohvikud, avalikud söögikohad, baarid, toitlustus, jookide kohaletoimetamine koheseks tarbimiseks“;
—
neljanda võimalusena saata asi tagasi EUIPO-le, et viimane teeks kehtetuks tunnistamise otsuse;
—
mõista tema kasuks välja kõik käesoleva menetlusega seotud kohtukulud.
EUIPO ja menetlusse astuja paluvad Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab oma hagi kahe väitega, mille kohaselt on rikutud esiteks määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkti a koostoimes CPI artikli 8 lõikega 3 ja teiseks sama määruse artikli 52 lõike 1 punkti b.
Üldkohus leiab, et kõigepealt tuleb kontrollida teist väidet.
Teine väide, mis käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumist
Hageja leiab, et vaidlustatud otsus on väär, kuna apellatsioonikoda järeldas, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotlust ei esitatud määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b tähenduses pahauskselt.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Olgu meenutatud, et ELi kaubamärgi kord rajaneb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 2 esitatud põhimõttel, mille kohaselt ainuõiguse saab esimene taotleja. Selle põhimõtte alusel võib kaubamärki ELi kaubamärgina registreerida vaid niivõrd, kuivõrd seda ei takista varasem kaubamärk, olgu siis tegemist ELi kaubamärgi, liikmesriigis registreeritud kaubamärgi, Beneluxi intellektuaalomandi büroos registreeritud kaubamärgi, liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärgi või Euroopa Liidus kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärgiga. Sõltumata sellest, kas määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4 kohaldatakse või mitte, ei takista pelk asjaolu, et kolmas isik kasutab registreerimata kaubamärki, identse või sarnase kaubamärgi registreerimist ELi kaubamärgina identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks (vt kohtuotsus, 11.7.2013, SA.PAR. vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; kohtuotsus, 28.1.2016, Gugler France vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
).
Seda põhimõtet täiendab eeskätt määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkt b, mille kohaselt tunnistatakse ELi kaubamärk kehtetuks EUIPO‑le esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui taotluse esitaja tegutses vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt. Sellele alusele tugineda sooviv kehtetuks tunnistamise taotleja peab tõendama asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et ELi kaubamärgi omanik tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt (vt kohtuotsus, 26.2.2015, Pangyrus vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:115
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b osutatud mõistet „pahauskne“ ei ole õigusnormides mingil viisil määratletud, piiritletud ega isegi kirjeldatud (kohtuotsus, 1.2.2012, Carrols vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, punkt
).
Tuleb märkida, et 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) esitas Euroopa Kohus mitu täpsustust selle kohta, kuidas tuleb tõlgendada määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b sisalduvat mõistet „pahausksus”.
Euroopa Kohtu hinnangul tuleb taotleja pahausksuse kindlakstegemisel määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b tähenduses võtta arvesse kõiki juhtumi puhul asjakohaseid tegureid, mis esinesid tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotluse esitamise ajal, ning eelkõige esiteks asjaolu, et taotleja teadis või pidi teadma, et vähemalt ühes liikmesriigis kasutab mõni kolmas isik identsete või sarnaste kaupade jaoks identset või sarnast tähist, mida võib segi ajada tähisega, mille registreerimist taotletakse, teiseks taotleja kavatsust takistada kolmandatel isikutel sellise tähise edasist kasutamist, ning kolmandaks seda, mil määral on õiguskaitse kolmanda isiku tähisel ja tähisel, mille registreerimist taotletakse (kohtuotsus, 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
).
Samas ilmneb Euroopa Kohtu poolt 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
) kasutatud sõnastusest, et selles kohtuotsuses välja toodud tegurid on vaid näited kõikvõimalikest teguritest, mida võib arvesse võtta selle üle otsustamisel, kas kaubamärgitaotleja tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt (vt kohtuotsus, 26.2.2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:115
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb leida, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel läbiviidava igakülgse analüüsi raames võib samuti võtta arvesse vaidlusaluse tähise päritolu ja loomisjärgset kasutamist, selle tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilisi kaalutlusi ning nimetatud taotluse esitamisega seotud sündmuste ajalist järjestust (vt kohtuotsus, 26.2.2015, COLOURBLIND,
T‑257/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:115
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka kohtuotsus, 11.7.2013, GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, punkt
).
Just neid eeltoodud kaalutlusi tuleb võtta arvesse selle kontrollimisel, kas on õiguspärane vaidlustatud otsus, milles apellatsioonikoda tuvastas, et vaidlustatud kaubamärgi taotluse esitamisel ei tegutsetud pahauskselt.
Kõigepealt tuleb märkida, et on selge, et väidetava pahausksuse olemasolu tuleb tõendada vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise ehk 1. aprilli 1996. aasta (edaspidi „asjaomane kuupäev“) seisuga.
Käesolev väide koosneb sisuliselt kahest osast, millest esimese kohaselt on vaidlustatud otsuse põhjendus määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse analüüsi osas napisõnaline, ja teise kohaselt on väär apellatsioonikoja hinnang menetlusse astuja õiguseellase pahausksuse olemasolu kohta.
Esimene väiteosa, mille kohaselt on vaidlustatud otsuses esitatud põhjendus määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse analüüsi kohta napisõnaline
Seoses sellega, et hageja väitel on vaidlustatud otsuses esitatud määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b põhineva kehtetuks tunnistamise taotluse analüüsi põhjendus napisõnaline, tuleb märkida, et isegi sellist napisõnalisust mööndes ei tähenda see, et vaidlustatud otsus ei ole piisavalt põhjendatud.
Määruse nr 207/2009 artikli 75 kohaselt peavad EUIPO otsused olema põhjendatud. Põhjendamiskohustust, mis tuleneb ka ELTL artiklist 296, on käsitletud väljakujunenud kohtupraktikas, mille kohaselt peab põhjendustest selgelt ja üheselt tulenema akti autori arutluskäik, mis võimaldab esiteks puudutatud isikutel teostada tõhusalt õigust taotleda vaidlustatud otsuse kohtulikku läbivaatamist ja teiseks liidu kohtul teostada otsuse õiguspärasuse üle kontrolli (vt kohtuotsus, 12.2.2015, Vita Phone vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (LIFEDATA),
T‑318/13
, ei avaldata,
EU:T:2015:96
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka kohtuotsus, 13.12.2011, Meica vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, ei avaldata,
EU:T:2011:733
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb aga nentida, et apellatsioonikoda analüüsis vaidlustatud otsuses juhtumi asjaolusid ning vastas hageja osutatud argumentidele.
Apellatsioonikoda võttis arvesse menetlusse astuja õiguseellase kui identse siseriikliku sõnamärgi omaniku tegevuse kaubanduslikku loogikat ja lükkas tagasi hageja argumendid, mille kohaselt nimetatud õiguseellane soovis teda kahjustada ning kasutada ära nime Cipriani üldtuntust.
Peale selle lükkas apellatsioonikoda 2008. aasta kohtuotsusele viidates sõnaselgelt tagasi hageja need argumendid, mis puudutavad menetlusse astuja õiguseellase väidetavat tahet kasutada ära tema üldtuntust, ning need, mis puudutavad asjaomaseid läbirääkimisi Ameerika Ühendriikides, kuna sarnastele argumentidele on kõnealuses otsuses juba vastatud, ilma et tal oleks vaja selle otsuse põhjendusi korrata.
Siinkohal tuleb märkida, et vastupidi hageja väidetele ei ole vaidlustatud otsuse põhjendused selles osas, kas apellatsioonikoda võttis 2008. aasta kohtuotsust arvesse, vastuolulised. Ilma et see puudutaks küsimust, kas viimati nimetatud kohtuotsuse olemasolu võib mõjutada kehtetuks tunnistamise taotluse vastuvõetavust põhjusel, et nimetatud taotlus rajanes määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b, kuna menetlusse astuja õiguseellase väidetav pahausksuse küsimus oli selle kohtuotsuse tulemusel
res judicata
, nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et kuigi EUIPO ei ole siseriiklike ametiasutuste otsustega seotud, võib ta neid otsuseid – ilma, et need oleks tema suhtes siduvad või isegi määravad – faktiliste asjaolude hindamisel tõendina siiski arvesse võtta (vt kohtuotsus, 18.3.2016, Karl‑May‑Verlag vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seetõttu ei saa heita apellatsioonikojale ette seda, et ta viitas vaidlustatud otsuses 2008. aasta kohtuotsusele.
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b põhineva kehtetuks tunnistamise taotluse analüüsi osas on vaidlustatud otsus õiguslikult piisavalt põhjendatud. Seetõttu tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
Teine väiteosa, mille kohaselt apellatsioonikoda hindas menetlusse astuja õiguseellase pahausksuse olemasolu vääralt
Hageja leiab, et apellatsioonikoda leidis vääralt, et menetlusse astuja õiguseellane ei olnud asjaomase kuupäeva seisuga pahauskne.
–
Varasema Itaalia sõnamärgi CIPRIANI olemasolu arvessevõtmine ning menetlusse astuja õiguseellase väidetav kavatsus kasutada ära nime Cipriani ning hageja üldtuntust
Apellatsioonikoda leidis, et asjaomase kuupäeva seisuga pahausksus määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b tähenduses puudus, põhjendades seda vaidlustatud otsuse punktis 32 sellega, et nimetatud õiguseellane ning seejärel menetlusse astuja ise „on juhtinud [Hotelli Cipriani]“ 1960. aastaist alates ning viimasele kuulub 9. detsembril 1971„klasside 29, 30, 32, 33 ja 42“ jaoks registreeritud Itaalia sõnamärk CIPRIANI, ning seda kaubamärki ei ole vaidlustatud. Ta leidis seejärel, et ELi kaubamärgi registreerimise taotlemine tegevuse jaoks, mis täiesti õiguspäraselt on toimunud juba aastaid, ei ole mingil juhul pahauskne toiming.
Hageja vaidlustab apellatsioonikoja hinnangu, väites, et pahausksus tuleb tuvastada konkreetsete asjaolude põhjal, mis võivad anda tunnistust kaubamärgitaotleja pahausksuse kohta isegi siis, kui registreerimisel on seos õiguspäraselt toimuva tegevusega. Käesoleval juhul oli menetlusse astuja õiguseellasel kavatsus takistada hageja tegevust eraldiseisvas restoraniteenuse osutamise sektoris ja saavutada kaubamärgi registreerimine, millele saab tugineda – mida ka tehti – hageja ja tema pere vastu kohtu- ja haldusmenetluste algatamiseks seoses nende tegevusega asjaomases sektoris. Lisaks oli tal kavatsus kasutada ära nime Cipriani üldtuntust selles sektoris asjaomase kuupäeva seisuga.
Nende hageja esitatud argumentidega ei saa nõustuda.
Esiteks tuleb nentida, et nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 32 sisuliselt märkis, ei sea hageja kahtluse alla asjaolu, et asjaomase kuupäeva seisuga juba kuulus menetlusse astuja õiguseellasele teatav teine kaubamärk CIPRIANI, nimelt Itaalia sõnamärk CIPRIANI, mille taotlus esitati 12. detsembril 1969 ja mis registreeriti 9. detsembril 1971 numbriga 254410 muu hulgas järgmiste teenuste jaoks: „hotellid“, „restoranid“, „baarid“, „kohvikud“, „puhvetid“ ja „toitlustusettevõtted“ (vt eespool punkt 4). Hageja kinnitas kohtuistungil, et ta ei ole vaidlustanud ei selle kaubamärgi registreerimist ega kasutamist.
Sellega seoses tuleb aga märkida, et kohtupraktika kohaselt kuulub siseriikliku kaubamärgi kaitse laiendamine ELi kaubamärgina registreerimise teel ettevõtja tavapärase äristrateegia alla (vt selle kohta kohtuotsused, 1.2.2012, Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, punkt
, ja 14.2.2012, Peeters Landbouwmachines vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, punkt
). Seetõttu võib leida, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamist põhjendas menetlusse astuja õiguseellase äristrateegia.
Hageja väidab tõepoolest, et menetlusse astuja õiguseellane, kes tegutseb ainult hotelliteenuste sektoris, tegutses pahauskselt, kuna ta taotles vaidlusalust kaubamärki kavatsuseta kasutada seda muude teenuste kui hotelliteenuste ja eelkõige eraldiseisva restoraniteenuse suhtes. Siiski tuleb see hagejate argument tagasi lükata. Nimelt tuleb sarnaselt menetlusse astujaga märkida, et on selge, et asjaomase kuupäeva seisuga pakkus õiguseellane restoraniteenust oma hotelli klientidele, kuid ka muudele klientidele. Seetõttu ei nähtu kohtuasja asjaoludest, et kõnealuse kuupäeva seisuga ei olnud õiguseellasel kavatsust kasutada vaidlusalust kaubamärki restoraniteenuste jaoks, millele registreerimist taotleti. Lisaks ei ole hageja esitanud ühtki tõendit enda väite toetuseks, mille kohaselt on sama õiguseellase ainus kavatsus takistada tema tegevust eraldiseisvas restoraniteenuse sektoris.
Lõpuks ei saa tuletada asjaolust, et menetlusse astuja õiguseellane taotles registreerimist teenuste jaoks, mis kuuluvad klassi 42, aga ka kaupade ja teenuste jaoks, mis kuuluvad vastavalt klassidesse 16 ja 35, et ta juhindus muust eesmärgist kui oma tegevuste äriline ettenähtav arendamine.
Teiseks väidab hageja, et menetlusse astuja õiguseellane kavatses saada omakasu tema üldtuntusest, imiteerides tema ettevõtmisi, ning kasutada ära seda, et nimi Cipriani oli restoraniteenuse sektoris asjaomase kuupäeva seisuga üldtuntud. Seda kinnitab eelkõige asjaolu, et õiguseellane avas 1979. aastal Londonis (Ühendkuningriik) baari nimega „Harry’s Bar“, mis olevat hagejale kuuluva Veneetsias (Itaalia) asuva baari „Harry’s Bar“ koopia mitte ainult nime, vaid ka stiili poolest. Sellega seoses tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et see on tõendatud, avati nimetatud baar, mis hageja sõnul toimus 1979. aastal, oluliselt enne asjaomast kuupäeva. Hageja ei ole märkinud põhjust, miks selle Londonis asuva väidetava baari olemasolu annab alust järeldada, et õiguseellane tegutses asjaomase kuupäeva seisuga ehk umbes kuusteist aastat hiljem pahauskselt. Isegi kui eeldada, et hageja väidab, et sama õiguseellane on korduvalt soovinud kasutada ära tema ja nime Cipriani üldtuntust, soosides nende segiajamist, ning vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotlus oli pärast Londonis asuva väidetava baari asutamist uus näide õiguseellase tahte kohta kasutada tema üldtuntust ära ning seega pahauskne toiming, siis ei mõjuta see argument õiguseellase pahausksuse analüüsi vaidlusaluse kaubamärgi, see on sõnamärgi CIPRIANI registreerimise taotluse puhul. Nagu eespool punktis 44 märgitud, on selge, et asjaomase kaubamärgi registreerimist taotleti olukorras, kus õiguseellane oli identse, muu hulgas baaride jaoks registreeritud siseriikliku kaubamärgi omanik ning hageja ei ole seda kunagi vaidlustanud.
Kui aga hageja oleks vaidlustanud siseriikliku kaubamärgi CIPRIANI registreerimise või kasutamise ning sellest vastuseisust hoolimata oleks menetlusse astuja õiguseellane siiski otsustanud taotleda identse tähise registreerimist ELi kaubamärgina, oleks need asjaolud võinud lõppastmes viia küsimuseni, kas õiguseellane võis asjaomase kuupäeva seisuga olla pahauskne. Seevastu olukorras, kus varasemat Itaalia kaubamärki CIPRIANI ei ole vaidlustatud ning vaidlusalune kaubamärk koosneb samast sõnalisest osast, mis pealegi kuulub õiguseellase nime koosseisu, ei ole alust tuvastada, et õiguseellase poolt Londonis asuva väidetava baari „Harry’s Bar“ avamisest saab järeldada, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamisega kavatses õiguseellane oma tegevusega kasutada ära nime Cipriani ja hageja väidetavat üldtuntust.
Seetõttu ei võimalda hageja argument seada kahtluse alla apellatsioonikoja hinnangut, mille kohaselt menetlusse astuja õiguseellane sisuliselt soovis laiendada oma siseriikliku kaubamärgi kaitset liidu tasandile, mida ei saa asjaomase kuupäeva seisuga sarnastada pahauskse toiminguga.
–
Tuginemine 2008. aasta kohtuotsusele
Menetlusse astuja pahausksuse puudumise järeldamisel täpsustas apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 33, et 2008. aasta kohtuotsus tugines ammendavale, selgele ja veenvale põhjendusele ning kuigi see siseriiklik otsus ei olnud talle siduv, tugines ta sellele.
Hageja vaidlustab selle, kuidas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) tõlgendas 2008. aasta kohtuotsuses 1967. aasta lepingu tingimust 3.1, mis käsitleb nime Cipriani kasutamist menetlusse astuja õiguseellase poolt pärast osade üleandmist (vt eespool punkt 3). Ta väidab selle kohta, et kuna nimetatud tingimuse tõlgendamine nii, et pelgast selles kasutatud sõnast „ainu-“ tuletatakse nimele Cipriani olemasolevate õiguste igavene üleandmine kõigi kaupade ja teenuste sektorite jaoks, on teravas vastuolus sõnaselge eritingimusega, mis piirab õiguseellase ainuõigust sellele nimele rangelt üksnes viie aasta pikkuseks ajaks ja hotelliteenuste sektori jaoks. Ta leiab, et selle tingimuse temapoolset tõlgendust kinnitab poolte käitumine lepingu allkirjastamisele järgnenud aastatel. Tema sõnul tegutses õiguseellane seega pahauskselt, kui ta taotles vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist, olles täielikult teadlik täpsetest piirangutest, mis sellest lepingust tulenevale nime Cipriani kasutamise õigusele kohalduvad.
Kõigepealt tuleb märkida, et vastavalt eespool punktis 38 viidatud kohtupraktikale saab 2008. aasta kohtuotsust võtta faktiliste asjaolude hindamise raames tõendina arvesse.
Esiteks olgu öeldud, et kuigi apellatsioonikoda ei osutanud hoolikalt 2008. aasta kohtuotsuse põhjenduste täpsetele osadele, tuleb siiski märkida, et High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) leidis selles otsuses, et vastupidi menetlusse astuja väidetele on 1967. aasta leping oluline tegur, mida tuleb arvesse võtta selle kontrollimisel, kas menetlusse astuja õiguseellane tegutses vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotlemisel pahauskselt.
Teiseks tuleb täpsustada, et 1967. aasta lepingu tingimus 3 „Muud tingimused“ oli sõnastatud järgmiselt:
3.1 –
„Teie [G. Cipriani] nõustute, et [menetlusse astuja õiguseellane] ja […] hotell Villa Cipriani, mis asub Asolos [Itaalia], või[vad] säilitada [nende] praeguse nime ning üldjuhul omavad [nad] ainuõigust kasutada nime Cipriani, isegi pärast seda, kui Teil ja Teie perekonnal pole enam rahalist huvi [selles õiguseellases] ja isegi kui Teie […] või Teie poeg ei kuulu enam [selle õiguseellase] nõukogusse. Te võtate ka kohustuse mitte asutada ning tagada, et mõni muu Teie pere liige ei kavatseks asutada viie aasta jooksul alates käesolevast ajast uut ettevõtjat, kasutades nime Cipriani, või meelitades [õiguseellase] või hotelli Villa Cipriani kliente mis tahes viisil üle, välja arvatud [Stondon, Ondale and Patmore Company] selleks antud loal. Lisaks on kokku lepitud, et Teilt vastava õiguse saanud õigustatud isikud ja Teie ise ning kõik isikud, kellel on selleks õiguspärased põhjused, võite jätkata nime Cipriani kasutamist Torcellos [Itaalia] asuva Locanda Cipriani jaoks.
3.2 –
Omalt[, nimelt Stondon, Ondale and Patmore Company] poolt võtame kohustuse mitte asutada viie aasta jooksul [käesoleva lepingu allkirjastamise ajast] uusi ettevõtjaid, kasutades nime Cipriani, välja arvatud Teie loal.
3.3 –
Lubame anda oma parima, et tagada [õiguseellase] ja hotelli Villa Cipriani poolt nende vastavatele klientidele osutatud teenuste tipptase ja kõrge kvaliteet tulevikus.“
Tuleb nentida, et vastupidi hageja väidetele ei anna miski alust järeldada, et 1967. aasta lepingu tingimuse 3.1 tõlgendus, mille High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) andis, ei järgi lepingu tõlgendamise üldtunnustatud eeskirju, milleks on eelkõige lepingupoolte tahte arvessevõtmine [Itaalia tsiviilseadustiku (Codice civile) artikkel 1362, tingimuste hindamine kogumis (Itaalia tsiviilseadustiku artikkel 1363) ja lepingu kehtivuse säilimine (Itaalia tsiviilseadustiku artikkel 1367)].
Nagu High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) 2008. aasta kohtuotsuses sisuliselt leidis, tuleb tuvastada, et 1967. aasta lepingu tingimuse 3.1 osa, mille kohaselt „üldjuhul omavad [menetlusse astuja õiguseellane] ja hotell Villa Cipriani ainuõigust kasutada nime Cipriani“, koostoimes selle lepingu tingimusega 3.2 tähendab, et neil kahel isikul oli kõnealuse lepingu alusel ainuõigus kasutada suhetes kolmandate isikutega kõnealust nime osana mis tahes hotelliteenuste tähises, ning kõnealuse lepingu sõlmimisele järgnenud viie aasta möödumise järel (edaspidi „viieaastane periood“) muude, sealhulgas restoraniteenuste jaoks.
Nimelt tuleb märkida, et 1967. aasta lepingu tingimustes 3.1 ja 3.2 on kaks omavahel sarnast sätet, mis käitlevad piiranguid poolte tegevuse ja nime Cipriani kasutamise suhtes viieaastase perioodi jooksul. Esimese sätte kohaselt, mis on esitatud lepingu tingimuses 3.1, on G. Ciprianile ning tema perekonnale pandud kohustus selle perioodi vältel mitte asutada uusi ettevõtjaid, kasutades nime Cipriani või meelitades menetlusse astuja õiguseellase või hotelli Villa Cipriani kliente mis tahes viisil üle. See keeld ei hõlmanud seega üksnes uute hotellide rajamist, vaid laienes ka restoranidele, mis võiks konkureerida restoraniga hotellis, mis kuulus mainitud õiguseellasele kuulunud nende osade ostjale, mis varem kuulusid G. Ciprianile. Kõnealuse lepingu tingimuses 3.2 ette nähtud teise sätte kohaselt oli ostja kohustatud selle viie aasta pikkuse perioodi jooksul mitte asutama uusi ettevõtjaid, kasutades nime Cipriani, näiteks hotelle ja restorane.
Seevastu nähtub 1967. aasta lepingu tingimustest 3.1 ja 3.2, et pärast viieaastase perioodi lõppu võivad nii menetlusse astuja õiguseellase nende osade ostja, mis varem kuulusid G. Ciprianile, kui ka G. Cipriani ja tema perekond kohaldamisele kuuluva õiguse normidega kooskõlas asutada uusi ettevõtjaid, kasutades nime Cipriani. Vastavalt eespool punktis 56 osutatud lepingute tõlgendamise eeskirjadele ei ole nimelt põhjust tõlgendada lepingu tingimust 3.1 G. Cipriani ja tema perekonna suhtes nii, et nendel oli lubatud pärast viieaastase perioodi lõppu asutada mis tahes ettevõtja, kasutades nime Cipriani, samas kui eelnimetatud ostjal ja nimetatud õiguseellasel oli õigus avada nime Cipriani kasutades üksnes hotelle või hotellis asuvaid restorane, mitte aga näiteks baare või restorane väljaspool hotelle.
Mis puutub hageja väitesse, mille kohaselt oli 1967. aasta lepingu tingimuse 3.1, mis käsitles nime Cipriani sisaldavate nimede kasutamist, ainsad eesmärgid ja mõju võimaldada menetlusse astuja õiguseellasel jätkata nimede Hotel Cipriani ja Hotel Villa Cipriani kasutamist hotelliteenuste osutamise jaoks, siis tuleb märkida, et nagu High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) oma 2008. aasta kohtuotsuses sedastas, on selline tõlgendus vastuoluline, arvestades asjaoluga, et õiguseellane ja hotell Villa Cipriani võisid ainuõiguslikult kasutada nime Cipriani, mitte nende vastavat täisnime. Kui nõustuda kõnealuse tingimuse hageja pakutud tõlgendusega, oleks üleliigne selle tingimuse kolmas osa, mille kohaselt „[G. Cipriani võtab] ka kohustuse mitte asutada ning tagada, et mõni muu [tema] pere liige ei kavatseks asutada viie aasta jooksul […] uut ettevõtjat, kasutades nime Cipriani, või meelitades [õiguseellase] või hotelli Villa Cipriani kliente mis tahes viisil üle, välja arvatud [G. Cipriani osade ostja] selleks antud loal“.
Lisaks tuleb märkida, et kui hageja väidab, et tema tõlgendust kinnitab poolte käitumine aastate jooksul, mis järgnesid kõnealuse lepingu allkirjastamisele, ja menetlusse astuja õiguseellane ei ole avanud restorani nimega Cipriani enam kui 30 aasta jooksul pärast lepingu sõlmimist, siis rõhutas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) asjaolu, et enam kui 30 aasta jooksul on G. Cipriani ja hageja tegutsenud kooskõlas oma tõlgendusega 1967. aasta lepingu tingimusele 3.1, kuna nad ei avanud Itaalias või mujal Euroopas kuni aastani 2000, mil Porto Cervos (Itaalia) avati restoran Cipriani, hotelle või restorane, mis kannavad nime Cipriani või nime Cipriani sisaldavat nime, millist asjaolu hageja ei vaidlusta. Seetõttu ei saa neil asjaoludel seda, kuidas pooled on pärast kõnealuse lepingu sõlmimist käitunud, pidada selle lepingu tingimuse 3 sõnastuse tõlgendamisel määravaks asjaoluks.
Lõpuks tuleb märkida, et Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Inglismaa ja Walesi apellatsioonikohus, tsiviilasjade kolleegium, Ühendkuningriik) jättis 2008. aasta kohtuotsuse oma 24. veebruari 2010. aasta otsusega jõusse.
Eelnimetatud kaalutlustest nähtub, et hageja argument, mis käsitleb 2008. aasta kohtuotsusele tuginemist, tuleb tagasi lükata.
–
Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus, Itaalia) otsuse arvesse võtmata jätmine
Hageja heidab apellatsioonikojale ette, et viimane ei võtnud arvesse Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus, Itaalia) seda otsust, milles viimane jõudis järeldustele, mis on vastuolus 2008. aasta kohtuotsusega, sedastades, et „1967. aasta lepingu alusel […] ei ole keelatud võtta arvesse [tema] ja [menetlusse astuja õiguseellase] poolt nime „Cipriani“ kasutamise suhtes [nimetatud lepingu] [tingimuses 3.1] ette nähtud [viieaastase] tähtaja lõppu“. Ta väidab, et need järeldused on seega selgesõnaliselt vastuolus argumendiga, mille esitas menetlusse astuja ja millega nõustus High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) ning mille kohaselt õigus kasutada nime Cipriani oli igavesti antud üle sellele õiguseellasele kõigi kaupade ja teenuste liikide jaoks, mis tähendab, et nime registreerimine viimase poolt ELi kaubamärgina on õiguspärane.
Siinkohal tuleb märkida, et kuigi hageja viitab tõendi numbrile, mis ei vasta ühelegi lisale tema poolt Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides, on Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus) 15. juuli 2011. aasta otsus esitatud EUIPO haldusmenetluse toimikus.
Mis puutub Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus) 15. juuli 2011. aasta otsuse väljavõttesse, millele hageja osutas, siis ei nähtu sellest siiski, et esineb vastuolu 1967. aasta lepingu tõlgendusega 2008. aasta kohtuotsuses. Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus) leidis üksnes, et nime Cipriani kasutamise piirang eeskätt hageja suhtes lõppes pärast viieaastase perioodi lõppu. 2008. aasta kohtuotsuses ei ole aga märgitud, et see piirang oli jõus pärast nimetatud perioodi lõppu, ning High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division’i (Inglismaa ja Walesi kõrgem kohus, Lordkantsleri kantselei) põhistusest nähtub, et pärast kõnealuse perioodi lõppu oli nii menetlusse astuja õiguseellasel ja seejärel menetlusse astujal endal kui ka G. Ciprianil ja tema perekonnal ning seega ka hagejal õigus kasutada nime Cipriani kooskõlas kohaldamisele kuuluva õiguse normidega (vt eespool punktid 57–60). Seetõttu tuleb hageja argument tagasi lükata.
–
Läbirääkimiste toimumine Ühendriikides 1996. aastal
Hageja osutab Ühendriikides menetlusse astuja õiguseellase ja hageja vahel toiminud läbirääkimistele, mis olid asjaomase kuupäeva seisuga pooleli ning mis mõne kuu järel 1997. aastal päädisid lepingu allkirjastamisega. Hageja sellekohastes argumentides ei ole aga täpsustatud, mil määral need läbirääkimised Ühendriikides võisid mõjutada õiguseellase käitumist ja aitavad kaasa õiguseellase asjaomase kuupäeva seisuga pahausksuse tõendamisele.
Hageja väidab sisuliselt tõesti, et kõnealuste läbirääkimiste tulemusel oldi kinnitamas menetlusse astuja õiguseellase suhtes Ühendriikide hotelliteenuse sektoris nime Cipriani kasutamise piirangut, mis oli viimasele ajendiks esitada liidus vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotlus muude teenuste kui hotelliteenuste jaoks. Samas tuleb nentida, et hageja argument on selles osas vastuoluline, kuna ta väidab, et nimetatud piirang kehtis juba õiguseellase tegevuse suhtes Euroopa Liidus (vt eespool punkt 52). Seega isegi kui eeldada, et õiguseellane oli sellisest võimalikust piirangust Ühendriikides asjaomase kuupäeva seisuga teadlik, kuna need läbirääkimised lõppesid 4. aprillil 1997 ehk umbes üks aasta pärast nimetatud kuupäeva, siis ei saanud see piirang mõjutada tema otsust registreerida vaidlusalune kaubamärk Euroopa Liidus. Kui aga see piirang ei kehtinud õiguseellase tegevusele liidus, kuna vastupidi hageja väidetele ei olnud seda 1967. aasta lepinguga ette nähtud, siis seda enam ei saanud need läbirääkimised Ühendriikides mõjutada õiguseellase otsust vaidlusalune kaubamärk registreerida. Seega tuleb hageja argument tagasi lükata.
–
Järeldus
Kõigist eelnimetatud kaalutlustest järeldub, et apellatsioonikoda ei teinud viga, kui sedastas vaidlustatud otsuse punktis 32 sisuliselt, et menetlusse astuja õiguseellane ei olnud asjaomase kuupäeva seisuga pahauskne. Seega tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata.
Seetõttu tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimene väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkti a koostoimes sama CPI artikli 8 lõikega 3
Hageja leiab sisuliselt, et vaidlustatud otsus on väär, kuivõrd apellatsioonikoda järeldas, et nime Cipriani kasutamine menetlusse astuja poolt ei olnud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkti a alusel koostoimes CPI artikli 8 lõikega 3 keelatud.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlevad hageja argumentidele vastu.
Vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punktile a tunnistatakse ELi kaubamärk kehtetuks, kui sellise kaubamärgi kasutamise võib keelata vastavalt selle kaitset käsitlevatele siseriiklikele õigusaktidele.
CPI artikli 8 lõige 3 sätestab:
„Isikunimesid, kunsti-, kirjandus-, teadus- poliitika- või spordivaldkonnas kasutatud tähiseid, liitude, mittetulundusühenduste ja -ühingute nimetusi ja lühendeid ning neile iseloomulikke embleeme võib nende üldtuntuse korral kaubamärgina registreerida üksnes omaniku taotlusel või viimase poolt selleks antud nõusolekul […].”
Käesoleval juhul välistas apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 24 CPI artikli 8 lõike 3 kohaldavuse sisuliselt põhjusel, et hageja isik ei ole piisavalt identifitseeritud ning seetõttu ei riku vaidlusalune kaubamärk tema nime. Ta märkis vaidlustatud otsuse punktis 26 sellega seoses, et hageja ei tugine nimele Arrigo Cipriani, vaid üksnes perekonnanimele Cipriani, samas kui vaidlusalune kaubamärk koosneb nimetatud perekonnanimest ega sisalda ühtki muud elementi, mis annaks alust järeldada, et see tähistab hageja isikut. Tema sõnul oleks hageja võinud tugineda oma ees- ja perekonnanimest koosneva nime Arrigo Cipriani üldtuntusele, mille registreerimist tal tõenäoliselt on õigus keelata.
Lisaks leidis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 28, et CPI artikli 8 lõiget 3 tuleb tingimata tõlgendada nii, et sellega on vastuolus isiku nime lubamatu kasutamine, kuna selles on sõnaselgelt seatud Itaalia kaubamärgi registreerimise tingimuseks nõusolek. Tema sõnul on selle sätte eesmärk vältida üldtuntud isiku nime väärkasutust kolmanda isiku poolt ning seda ei saa kohaldada, kui kaubamärgi registreerimist taotleb isik, kellel on kõnealune nimi. Kuna käesoleval juhul oli menetlusse astuja õiguseellane hageja isalt G. Ciprianilt vastava õiguse saanud õigustatud isik, siis leidis apellatsioonikoda, et CPI artikli 8 lõikes 3 nimetatud olukorda ei esine.
Lõpuks rõhutas apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 29, et hageja ei ole tõendanud, kas ja kuidas reguleerib Itaalia õigus olukorda, kus sama perekonnanimi on kahel isikul, kes mõlemad võivad olla samas või eri majandus- või sotsiaalvaldkonnas üldtuntud. Kohtupraktika kohaselt tuleb aga kehtetuks tunnistamise taotlejal tuua välja siseriiklikud normid või õigusteooria käsitlused, mis on vastavas olukorras kohaldatavad. Käesoleval juhul on selge, et menetlusse astuja õiguseellane hakkas tähist Cipriani hotelli tähistava kaubamärgina kasutama enne kuupäeva, millest alates hageja võis väita, et tähis on tema enda poolt kasutamise käigus omandanud üldtuntuse. Seetõttu oleks ta pidanud tõendama ka seda, kuidas Itaalia õigus reguleerib olukorda, kus nimi on omandanud üldtuntuse pärast seda, kui vaidlusalust tähist on hakatud kaubanduses kasutama. Apellatsioonikoda täpsustas vaidlustatud otsuse punktis 30 sellega seoses, et menetlusse astuja kasutas ja võis jätkata selle tähise kasutamist 1967. aasta lepingu alusel, millele pooled olid mitmeid kordi viidanud ning mis lubas kasutada „sõna „cipriani““ tema teenuste jaoks.
Kõigepealt tuleb sarnaselt apellatsioonikoja tõdemusega vaidlustatud otsuse punktis 22 märkida, et on selge, et käesoleval juhul võib määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkti a alusel tunnistada vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks, kui selle kasutamise võib CPI artikli 8 lõike 3 alusel kaitstud nime olemasolu tõttu vastavalt Itaalia õigusele keelata. Lisaks on selge, et seda, kas õigus nimele eksisteerib, tuleb analüüsida asjaomase kuupäeva seisuga.
Esiteks väidab hageja, et vastupidi apellatsioonikoja hinnangule (vaidlustatud otsuse punktid 23–27) on väär ja Itaalia õigusega vastuolus eeldada, et CPI artikli 8 lõige 3 kaitseb nime üksnes isiku identifitseerimise funktsioonis, kuna see tähendaks, et kõnealust sätet on rikutud üksnes juhul, kui kolmanda isiku tegevus „võib seada kahtluse alla teatava isiku identsuse“. Tema sõnul on selle sätte eesmärk kaitsta üksnes nime kaubanduslikku väärtust ning jätta selle kasutamise õigus ainult nime omanikule.
Hageja nimetatud väitega ei saa nõustuda, kuna see põhineb vaidlustatud otsuse vääral tõlgendusel.
Nimelt tuleb apellatsioonikoja seisukohta, mis on – tõepoolest veidi ebaõnnestunud sõnastuses – esitatud vaidlustatud otsuse punktis 27 ja mille kohaselt „on [õ]igusel nimele üksnes eesmärk identifitseerida kõnealust nime kandvat isikut ning seda õigust saab rikkuda üksnes siis, kui väidetav rikkumine võib seada kahtluse alla (füüsilise või juriidilise) isiku identsuse“, tõlgendada selle kontekstis.
Kõigepealt märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 23, et kuna kehtetuks tunnistamise taotlus põhineb üksnes isiku nimel, peab hageja piirduma tuginemisega nime Cipriani kui isikunime kaitsele mis tahes rikkumise vastu ning hageja seda asjaolu ei vaidlusta. Apellatsioonikoda tuvastas otsuse punktis 24, et vaidlusaluse kaubamärgi registreerimine ei riku hageja nime.
Apellatsioonikoda täpsustas lisaks vaidlustatud otsuse punktides 26 ja 28 esitatud kaalutlustele, mida on käsitletud eespool punktides 75 ja 76, kõnealuse otsuse punktis 29, et hageja oleks pidanud tõendama, kuidas Itaalia õigus reguleerib olukorda, kus nimi on omandanud üldtuntuse pärast seda, kui vaidlusalust tähist hakati kaubanduses kasutama.
Lõpuks märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 30, et „CPI artikli 8 lõike 3 eesmärk on kaitsta üldtuntud isikute nimesid suvapõhise registreerimise suhtes, kui need nimed ilma kahtlusteta identifitseerivad kõnealuseid isikuid.“
Kõigist neist kaalutlustest tervikuna nähtub, et apellatsioonikoda analüüsis vastavalt CPI artikli 8 lõikele 3 kaubamärgi registreeritavuse küsimust vaatenurgast, kas see võib rikkuda üldtuntud nime. Lisaks nähtub tema põhistusest piisavalt selgesti ka see, et ta viitas isiku nime kaitsmisele kaubandusliku väärkasutuste suhtes, mitte kaitsele isiku identsuse väärkasutamise suhtes.
Teiseks väidab hageja, et apellatsioonikoda leidis vääralt, et esiteks ei saa ta CPI artikli 8 lõike 3 alusel tugineda perekonnanime Cipriani üldtuntusele, vaid saanuks tugineda üksnes ees- ja perekonnanime üldtuntusele koos, ning teiseks ei viita see perekonnanimi tema isikule.
Esiteks väidab hageja, et kuna apellatsioonikoda tõlgendas CPI artikli 8 lõiget 3 vääralt, tuletas ta sellest, et hagejat identifitseerivad ees- ja perekonnanimi koos, kuna tema nimi on nende kombinatsioon, samas kui perekonnanimest Cipriani tema identifitseerimiseks ei piisa (vaidlustatud otsuse punktid 24–27). Tema sõnul on põhjendatud ja isegi vajalik kaitsta kõnealust perekonnanime, kuna üldtuntus on lahutamatult seotud sellega.
Käesoleval juhul on selge, et CPI artikli 8 lõike 3 kohaselt tuleb tähise Itaalia kaubamärgina registreerimisest keelduda, kui taotletav nimi on Itaalias üldtuntud isiku nimi ning vastava nime kandja ei ole andnud asjaomase kaubamärgi registreerimiseks nõusolekut.
Samuti on selge, et kuna käesoleval juhul on vaidlusalune kaubamärk sõnamärk CIPRIANI, võib selle eespool punktis 78 osutatud sätete alusel tunnistada kehtetuks, kui see rikub nime Cipriani. Samuti on selge, et kõnealune nimi võib olla isiku nimi ning see on Itaalias üldtuntud.
Lisaks tuleb meenutada, et vastupidi hageja väidetele ei ole apellatsioonikoda tõlgendanud CPI artikli 8 lõiget 3 vääralt (vt eespool punktid 79–85).
Lõpuks tuleb märkida, et apellatsioonikoda eesmärk oli välja selgitada, kas vaidlusalune kaubamärk koosneb sellise üldtuntud nime registreeringust, millele hageja võib tugineda. Ta järeldas sellest, et hageja peab tõendama, et vaidlusaluse kaubamärgi jaoks üksi kasutatud nime Cipriani üldtuntus on seotud tema isikuga. Tuleb märkida, et hageja on kehtetuks tunnistamise taotluse põhjendustes lisaks väitnud, et kõnealuse nime üldtuntus on seotud ainult tema isikuga. Ta väitis Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides ning sisuliselt ka kohtuistungil lisaks, et „CPI artikli 8 lõike 3 eesmärk on eelkõige „tagada nime kandjale ainuõigus äriliselt kasutada ära teatava nime kuulsust ja seega selle meeldejäetavust, mis tähendab suuremat läbimüüki““. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktides 24, 26 ja 31 sisuliselt õigesti märkis, võis hageja seetõttu selleks, et tugineda CPI artikli 8 lõikes 3 ette nähtud õiguse nimele kaitsele ja keelata vastava nime üldtuntuse ning sellega seotud kaubandusliku väärtuse kasutamine, tugineda vastava nime üldtuntusele üksnes tingimusel, et nimi üksi viitab tingimata tema isikule.
Hageja väitis kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates tõesti, et kuna nimi Cipriani on perekonnanimena üldtuntud, tuleb CPI artikli 8 lõiget 3 tõlgendada nii, et kõik tema perekonna liikmed, kes kannavad kõnealust perekonnanime, võivad nime Cipriani sisaldava kaubamärgi registreerimist ja kasutamist nime Cipriani üldtuntusele tuginedes keelata. Ta märkis aga seejärel, et üksnes tema isa ja ta ise võivad sel alusel hagi esitada, tuginedes kõnealuse perekonnanime üldtuntusele, kuna nemad panid sellele aluse. Peale selle, et nimetatud argument ei ole selge, tuleb ka märkida, et hageja ei ole esitanud tõendeid, mis võiksid CPI artikli 8 lõike 3 sellist tõlgendust kinnitada. Kuna hageja ei ole nimetatud tõendeid esitanud, kuigi temal lasus kohustus EUIPO-le tõendada selle siseriikliku õigusnormi sisu, mille kohaldamist ta vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise keelamise eesmärgil taotleb (vt selle kohta kohtuotsus, 5.7.2011, Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
), siis ei saa nimetatud tõlgendusega nõustuda.
Teiseks leiab hageja, et ta on esitanud mitu tõendit selle kohta, et perekonnanime Cipriani üksi „kui sellist seostatakse üldiselt“ tema isikuga. Selle argumendi toetuseks tugineb ta eelkõige 60 tõendile, mis puudutavad teda ja mille pealkirjas nimetatakse üksnes perekonnanime Cipriani.
Pärast nimetatud 60 tõendi läbivaatamist, millest kõik peale ühe on ajalehe- ja ajakirjaartiklid, tuleb tõesti nentida, et perekonnanimi Cipriani esineb nende pealkirjas tõepoolest üksi. Samas on, nii nagu EUIPO ja menetlusse astuja väidavad, hagejale neis artiklites tema ees- ja perekonnanime kasutades osutatud artikli tekstis, eelkõige artikli alguses või artikli lõpus, ning neist tõenditest 38 puhul hageja foto kõrval või sellest ülalpool.
Perekonnanime Cipriani üksi mainimist artikli pealkirjas ei saa käsitada tõendina selle kohta, et kõnealust perekonnanime üksi „kui sellist seostatakse üldiselt“ hagejaga, nagu viimane väidab. EUIPO väitega nõustudes tuleb märkida, et selline nime mainimine võib olla põhjustatud meedias levinud praktikast ning seda võivad põhjendada asjaomase artikli küljendamise vajadused. Peale selle vähendab hageja foto lisamine artiklile või selle ajaleheartikli tekstis hageja ees- ja perekonnanime koos nimetamine perekonnanime Cipriani üksi nimetamise mõju sama artikli pealkirjas.
Lisaks tuleb märkida, et kuna neist 60 tõendist 9 on allkirjastanud hageja ise, ei saa need kõnealuses olukorras üksnes asjaolu tõttu, et neis on perekonnanime Cipriani nimetatud vastavate artiklite pealkirjas, tõendada, et perekonnanimi üksi viitab tingimata hagejale.
Peale selle on ainus tõend nende 60 tõendi seas, milles hageja eesnime ei ole mainitud ja mille ta eraldi välja toob, kutse teatavale vastuvõtule. Isegi kui pidada tõendatuks asjaolu, et sellel kutsel on perekonnanimega Cipriani viidatud hagejale, ei anna see dokument, millel puudub kuupäev, pealegi üksi alust tuvastada, et kõnealuse perekonnanime üldtuntus on tingimata seotud hageja isikuga.
Seetõttu leidis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 24 õigesti, et tõendid, mille kohta hageja väitis, et need sobivad kõige paremini tõendama, et perekonnanimi Cipriani üksi viitab tingimata tema isikule, sellist seost ei tõenda. See järeldus on seda olulisem käesoleval juhul, kuna nimi Cipriani, millele vastavalt olukorrale on lisatud eelkõige kas eesnimi või muu element, võib viidata muudele isikutele või üksustele kui hageja.
Nagu hageja on ka maininud, on nimi Cipriani tema perekonna mitme liikme perekonnanimi. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 26 sisuliselt õigesti märkis, võib see nimi seega tähistada G. Ciprianit, kes on menetlusse astuja õiguseellase üks asutaja. Lisaks tuleb märkida, et hageja esitatud ja osutatud tõendite seas, milles kõnealune nimi esineb üksnes artikli pealkirjas (vt eespool punkt 93), on neist kahes nimetatud hageja perekonna mitut liiget, samas kui kahes ülejäänul, kus osutatakse „C[iprianidele]“, viidatakse samuti hageja perekonna eri liikmetele. Neis tõendites on artikli tekstis välja toodud ka asjaomaste isikute eesnimed.
Peale selle võib käesoleva asja eespool punktides 1, 3 ja 4 nimetatud asjaolusid arvestades nimi Cipriani viidata ka menetlusse astuja õiguseellasele, kes esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse, nagu ka menetlusse astujale või lausa Itaalia sõnamärgile CIPRIANI. Kõnealuse nime kasutamine õiguseellase ja seejärel menetlusse astuja enda poolt oli hagejale varem teada, kuna õiguseellasele oli antud luba kasutada seda nime 1967. aasta lepinguga, millega hageja isa müüs talle menetlusse astuja õiguseellases kuulunud osad (vt eespool punkt 3), ja selle nõusolekuga hõlmatud tegevus on väheoluline.
Eelnimetatud kaalutlustest nähtub, et asjaomase kuupäeva seisuga võis nimi Cipriani tähistada muu hulgas perekonna liikmeid, sealhulgas hagejat, kui nimele oli lisatud ka eesnimi, ning menetlusse astuja õiguseellast ja seejärel ka menetlusse astujat, kui nimele oli lisatud eelkõige sõna „hotel“, või ka hotelli Cipriani. Peale selle võis see viidata Itaalia sõnamärgile CIPRIANI (vt eespool punkt 4).
Sellega seoses tuleb täpsustada, et käesoleva hagi raames ei ole Üldkohtul vaja teha kindlaks kõigi eespool punktis 101 nimetatud osapoole või üksuse väidetava üldtuntuse olemasolu, keda nimi Cipriani võib tähistada, ega vastaval juhul kuupäeva, mille seisuga nimetatud üldtuntus on omandatud.
Neil asjaoludel tähendab asjaolu, et hageja ei saanud CPI artikli 8 lõike 3 alusel asjaomase kuupäeva seisuga tugineda nime Cipriani üldtuntusele siis, kui sellele ei olnud tema eesnime lisatud, et sellele sättele ei saa vaidlusaluse kaubamärgi kehtivuse vaidlustamiseks tugineda.
Lõpuks tuleb märkida, et nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 25 õigesti märkis, tuleb käesolevat juhtumit eristada kohtuasjast, milles tehti 14. mai 2009. aasta kohtuotsus Fiorucci vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), mis jäeti apellatsiooniastmes 5. juuli 2011. aasta otsusega Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
) jõusse. Nimetatud kohtuasjas oli selge, et nimi Elio Fiorucci viitab tingimata Itaalia stilisti Elio Fiorucci isikule, kelle nimi on Itaalias üldtuntud, ning vaidlusalune registreeritud kaubamärk oli just ELi kaubamärk Elio Fiorucci, mis viitab ilmselgelt kõnealusele stilistile, kes oli selle kohtuasja hageja.
Mis kolmandaks puutub hageja väidetesse, millega ta vaidlustab vaidlustatud otsuse punktides 28 ja 29 esitatud apellatsioonikoja seisukohad, siis ei saa nendega nõustuda. Esiteks põhinevad hageja argumendid tõlgendusel, mille ta on 1967. aasta lepingule andnud, see on aga juba tagasi lükatud (vt punktid 52–62 ja 64–66). Kuivõrd hageja väidab sisuliselt samuti, et menetlusse astuja õiguseellane ja menetlusse astuja ei ole nime Cipriani muude teenuste kui hotelliteenuste suhtes kasutanud, siis tuleb meenutada, et menetlusse astuja õiguseellane on saavutanud Itaalia sõnamärgi CIPRIANI registreerimise muude teenuste kui hotelliteenuste suhtes ning hageja ei ole selle registreerimist ega kasutamist vaidlustanud (vt eespool punktid 4 ja 44). Teiseks ei vaidlusta hageja seda, et ta ei ole esitanud tõendeid selle kohta, kuidas tuleb CPI artikli 8 lõiget 3 kohaldada siis, kui asjaomase kaubamärgi taotleja ning kõnealuse sätte kohaldamisele tuginev pool kannavad sama perekonnanime.
Kõigist eelnimetatud kaalutlustest nähtub, et nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 24 sisuliselt leidis, ei saa vaidlusalune kaubamärk käesoleva asja asjaoludel rikkuda CPI artikli 8 lõike 3 tähenduses õigust nimele Cipriani, nagu hageja on sellele tuginenud.
Seetõttu tuleb käesolev väide lükata põhjendamatuse tõttu tagasi ja järelikult jätta hagi tervikuna rahuldamata, ilma et oleks vaja teha otsust hageja teise nõude ja tühistamisosakonna poolt tuvastatud kehtetuks tunnistamise taotluse osalise vastuvõetamatuse suhtes menetlusse astuja esitatud esialgsete vastuväidete vastuvõetavuse kohta.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt EUIPO ja menetlusse astuja nõudele välja mõista hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta A. Cipriani kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) ja Hotel Cipriani Srl-i kohtukulud.

Berardis
Papasavvas
Spineanu-Matei
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. juunil 2017 Luxembourgis.
Sisukord

Vaidluse taust

Poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Teine väide, mis käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumist

Esimene väiteosa, mille kohaselt on vaidlustatud otsuses esitatud põhjendus määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse analüüsi kohta napisõnaline

Teine väiteosa, mille kohaselt apellatsioonikoda hindas menetlusse astuja õiguseellase pahausksuse olemasolu vääralt

– Varasema Itaalia sõnamärgi CIPRIANI olemasolu arvessevõtmine ning menetlusse astuja õiguseellase väidetav kavatsus kasutada ära nime Cipriani ning hageja üldtuntust

– Tuginemine 2008. aasta kohtuotsusele

– Tribunale civile di Venezia (Veneetsia tsiviilkohus, Itaalia) otsuse arvesse võtmata jätmine

– Läbirääkimiste toimumine Ühendriikides 1996. aastal

– Järeldus

Esimene väide, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 2 punkti a koostoimes sama CPI artikli 8 lõikega 3

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.