CELEX: 62018CJ0348
Predhodno odločanje
Dodatna dajatev v sektorju mleka in mlečnih proizvodov
Uredba (EGS) št. 3950/92
Člen 2(1), drugi pododstavek
Določitev prispevka proizvajalcev za plačilo dodatne dajatve
Prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin
Nacionalni ukrep o prerazporeditvi neuporabljenih količin na podlagi objektivnih prednostnih meril

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92 z dne 28. decembra 1992 o uvedbi dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (
UL 1992, L 405, str. 1
), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 z dne 17. maja 1999 (
UL 1999, L 160, str. 73
) (v nadaljevanju: Uredba št. 3950/92).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice in Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (agencija za dodelitev pomoči v kmetijskem sektorju, Italija) glede državnega nadomestila za mlečne kvote za trženje mleka in mlečnih proizvodov v obdobju med 1. aprilom 2000 in 31. marcem 2001.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba št. 3950/92
V prvi, tretji, šesti in sedmi uvodni izjavi Uredbe št. 3950/92 je navedeno:
„glede na to, da je z Uredbo Sveta (EGS) št. 856/84 z dne 31. marca 1984 o spremembi Uredbe Sveta (EGS) št. 804/68 o vzpostavitvi skupne ureditve trga z mlekom in mlečnimi proizvodi [(
UL 1984, L 90, str. 10
)], od 2. aprila 1984 ustanovljen sistem dodatne dajatve v navedenem sektorju; da je namen sistema, vzpostavljenega za devet let, s potekom veljavnosti 31. marca 1993, zmanjšati neravnovesje med ponudbo in povpraševanjem na trgu mleka in mlečnih izdelkov ter strukturne presežke, ki zato nastanejo; da ta sistem ostaja v prihodnje nujen za uresničitev boljšega ravnovesja na trgu; da bi ga zato bilo treba uporabljati še za sedem novih zaporednih dvanajstmesečnih obdobij s pričetkom 1. aprila 1993.
[…]
glede na to, da je treba ohraniti metodo, sprejeto leta 1984, ki vključuje uporabo dajatve za količine mleka, zbrane ali prodane za neposredno porabo nad določeno mejo; da je ta meja določena za vsako državo članico s skupno zajamčeno količino, ki ne sme biti prekoračena, kot vsota individualno dodeljenih količin za oddajo in prodajo za neposredno porabo; […]
[…]
glede na to, da je posledica prekoračitve skupnih količin, zagotovljenih državi članici, ta, da morajo proizvajalci, ki so prispevali k prekoračitvi, plačati dajatev; […]
glede na to, da bi bilo treba za zagotovitev dovolj prilagodljive oblike upravljanja sheme določiti izravnavo prekoračitev za vse istovrstne individualne referenčne količine na ozemlju države članice; da, kar zadeva oddajo, ki pomeni skoraj celotno trženo količino, potreba po zagotovitvi povsem učinkovite dajatve na ravni celotne Skupnosti načeloma upravičuje ohranitev možnosti, da države članice izberejo enega od dveh načinov izravnave prekoračenih individualnih referenčnih količin, glede na raznolikost struktur za proizvodnjo in zbiranje mleka; da je treba v ta namen državam članicam dovoliti, da po končanem kvotnem obdobju ne dodelijo ponovno neuporabljenih individualnih količin na državni ravni ali odkupovalcem, in da se zbrani znesek, ki presega dolgovano dajatev, nameni financiranju državnih programov za prestrukturiranje in/ali vrne proizvajalcem, ki se uvrščajo v nekatere kategorije ali so v izjemnem položaju“.
Člen 1 Uredbe št. 3950/92 določa:
„Proizvajalci kravjega mleka osem novih zaporednih obdobij po 12 mesecev, ki se začnejo 1. aprila 2000, plačajo dodatno dajatev za količine mleka ali mlečnega ekvivalenta, oddane odkupovalcu ali prodane neposredno za porabo v zadevnem dvanajstmesečnem obdobju, ki presegajo količino, ki se določi.
Dajatev znaša 115 % ciljne cene za mleko.“
Člen 2 te uredbe določa:
„1.   Dajatev se plačuje za vsako količino mleka ali ekvivalenta mleka, ki se trži v zadevnem dvanajstmesečnem obdobju in ki presega katero koli količino iz člena 3. Razdeli se med proizvajalce, ki so prispevali k presežku.
V skladu z odločitvijo države članice se prispevek proizvajalcev za plačilo dolgovane dajatve določi po tem, ko so ali niso bile neuporabljene referenčne količine prerazporejene, bodisi na ravni odkupovalcev na podlagi presežka, ki ostane po tem, ko so bile neuporabljene referenčne količine razdeljene sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega posameznega proizvajalca, bodisi na nacionalni ravni na podlagi presežka referenčne količine vsakega posameznega proizvajalca.
[…]
4.   Kjer se dajatev plačuje in je zbrani znesek večji od te dajatve, lahko država članica presežek uporabi za financiranje ukrepov iz prve alinee člena 8 in/ali ga prerazdeli proizvajalcem, ki spadajo v prednostne kategorije, ki jih je država članica oblikovala na podlagi objektivnih meril, ki jih je treba določiti, ali na katere vpliva izjemni položaj, ki je posledica nacionalne določbe, ki ni povezana s to shemo.“
Člen 10 navedene uredbe določa, da se dajatev šteje za del posredovanja, ki je namenjeno stabiliziranju kmetijskih trgov in financiranju izdatkov v sektorju mleka.
Uredba (EGS) št. 536/93
V šesti uvodni izjavi Uredbe Komisije (EGS) št. 536/93 z dne 9. marca 1993 o podrobnih pravilih za uporabo dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (
UL 1993, L 57, str. 12
) je navedeno:
„v skladu s členom 2(4) Uredbe [št. 3950/92] je Komisija pristojna, da določi merila, na podlagi katerih se določijo prednostne kategorije proizvajalcev, ki bodo upravičeni do vračila dajatve, če se država članica odloči, da na svojem ozemlju ne bo v celoti ponovno dodelila neuporabljenih količin; država članica lahko – na podlagi dogovora s Komisijo – določi druga merila samo, če meril, ki jih je določila Komisija, ne more upoštevati v celoti“.
Člen 3 Uredbe št. 536/93 določa:
„1.   Ob koncu vsakega obdobja iz člena 1 Uredbe [št. 3950/92] odkupovalec za vsakega proizvajalca pripravi poročilo, v katerem je za referenčno količino in reprezentativno vsebnost maščobe njegovih proizvodov naveden volumen in vsebnost maščobe v mleku in/ali ekvivalentu mleka, ki ga je oddal v tem obdobju.
[…]
3.   Država članica lahko zahteva, da pristojni organ obvesti odkupovalca o znesku dolgovane dajatve, potem ko je ali ni – odvisno od odločitve posamezne države članice – prerazporedila vseh ali dela neuporabljenih referenčnih količin neposredno zadevnim proizvajalcem ali odkupovalcem, da se razdelijo med zadevne proizvajalce.
[…]“
Člen 5(1) Uredbe št. 536/93 določa:
„1.   Kadar je to primerno, države članice določijo prednostne kategorije proizvajalcev iz člena 2(4) Uredbe [št. 3950/92] na podlagi enega ali več naslednjih objektivnih meril, po prednostnem vrstnem redu:
(a)
formalna potrditev pristojnega organa države članice, da je bila celotna ali del dajatve nepravilno zaračunana;
(b)
geografska lega gospodarstva in predvsem gorska območja, kot so opredeljena v členu 3(3) Direktive Sveta 75/268/EGS [z dne 28. aprila 1975 o gorskem kmetijstvu in določenih zapostavljenih področjih (
UL 1975, L 128, str. 1
)];
(c)
največja gostota živali na gospodarstvu za ekstenzivno živinorejo;
(d)
znesek, za katerega je presežena posamezna referenčna količina;
(e)
obseg proizvajalčeve referenčne količine.
Kadar se finančna sredstva, ki so na voljo za dano obdobje, ne porabijo po tem, ko so se uporabila prej omenjena merila, država članica v soglasju s Komisijo sprejme druga objektivna merila.“
Uredba (ES) št. 1788/2003
Uredba št. 3950/92 je bila s 1. aprilom 2004 razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 1788/2003 z dne 29. septembra 2003 o uvedbi dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 391), ki je bila s 1. aprilom 2008 razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT) (
UL 2007, L 299, str. 1
).
V uvodnih izjavah 2 in 14 Uredbe št. 1788/2003 je navedeno:
„(2)
Da bi imeli korist od pridobljenih izkušenj in zaradi poenostavitve ter razjasnitve, je treba razveljaviti Uredbo [št. 3950/92] in jo nadomestiti, tako da se reorganizirajo in pojasnijo obstoječa pravila.
[…]
(14)
Z namenom, da se zagotovi ustrezna prilagodljivost pri upravljanju te sheme, je treba državam članicam dovoliti, da na koncu obdobja porazdelijo neuporabljene referenčne količine na nacionalni ravni ali med odkupovalce.“
Člen 10(3) te uredbe določa:
„V skladu z odločitvijo države članice se prispevek proizvajalcev za plačilo dajatve določi, potem ko je bil kateri koli neuporabljeni del nacionalne referenčne količine, dodeljene za oddaje, porazdeljen ali ne, v sorazmerju z individualnimi referenčnimi količinami vsakega proizvajalca ali skladno z objektivnimi merili, ki jih določijo države članice:
(a)
bodisi na nacionalni ravni na podlagi zneska, za katerega je bila presežena referenčna količina vsakega proizvajalca,
(b)
bodisi najprej na ravni odkupovalca in potem na nacionalni ravni, kadar je to primerno.“
Italijansko pravo
Člen 1(8) decreto-legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (uredba-zakon št. 43 o nujnih določbah za sektor mleka) z dne 1. marca 1999 (GURI št. 50 z dne 2. marca 1999), ki je bila s spremembami preoblikovana v zakon z legge ordinaria n. 118 (splošni zakon št. 118) z dne 27. aprila 1999 (GURI št. 100 z dne 30. aprila 1999) (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 43/1999), določa:
„Državno nadomestilo za obdobja 1995–1996, 1996–1997, 1997–1998 in 1998–1999 se dodeli na podlagi teh meril in po tem vrstnem redu:
(a)
proizvajalcem, ki imajo kvoto za gorska območja, kot določa Direktiva [75/268];
(b)
proizvajalcem, ki imajo kvoti A in B, pri čemer se jim je kvota B zmanjšala v skladu z zmanjšanjem količine;
(c)
proizvajalcem, ki imajo kvoto za območja z omejenimi možnostmi v skladu z Direktivo [75/268] in za območja iz cilja 1 v skladu z Uredbo Sveta (EGS) št. 2081/93 z dne 20. julija 1993 [o spremembi Uredbe (EGS) št. 2052/88 o nalogah strukturnih skladov, njihovi učinkovitosti in koordinaciji njihovih dejavnosti med seboj in z Evropsko investicijsko banko ter drugimi obstoječimi finančnimi instrumenti (
UL 1993, L 193, str. 5
)];
(d)
proizvajalcem, ki imajo samo kvoto A in so dodeljeno kvoto presegli za največ 5 %;
(e)
vsem drugim proizvajalcem, ki imajo kvoto;
(e-a)
vsem drugim proizvajalcem“.
S členom 1(5) decreto-legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario (uredba-zakon št. 8 o nujnih določbah za prerazporeditev povečane skupne količine mleka na ravni Skupnosti in začasno ureditev sektorja mleka in mlečnih proizvodov) z dne 4. februarja 2000 (GURI št. 30 z dne 7. februarja 2000), ki je bila s spremembami preoblikovana v zakon z legge n. 79 (zakon št. 79) z dne 7. aprila 2000 (GURI št. 82 z dne 7. aprila 2000) (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 8/2000), je bila razširjena uporaba meril iz člena 1(8) uredbe-zakona št. 43/1999 za naslednja obdobja trženja mleka in mlečnih proizvodov, med katerimi je tudi obdobje od 1. aprila 2000 do 31. marca 2001.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari upravlja kmetijsko podjetje, ki proizvaja mleko. V obdobju od 1. aprila 2000 do 31. marca 2001 je prekoračila individualno referenčno količino, ki jo je imela na voljo.
AGEA je z odločbo z dne 26. julija 2001, naslovljeno „Shema mlečnih kvot – državno nadomestilo za obdobje 2000/2001“, proizvajalce obvestila o njihovem presežku proizvodnje in rezultatu dodelitve nadomestila. Na podlagi te odločbe so bile neuporabljene individualne referenčne količine prerazporejene po kategorijah na podlagi prednostnega merila, določenega z veljavno zakonodajo. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni bila med upravičenci do te prerazporeditve.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pred Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma (deželno upravno sodišče v Laciju – sedež v Rimu, Italija) izpodbijala zakonitost te odločbe ter zakonitost odločbe, ki jo je AGEA sprejela v skladu s členom 1(5) uredbe-zakona št. 8/2000 o državnem nadomestilu za trženje mleka in mlečnih izdelkov v obdobju med 1. aprilom 2000 in 31. marcem 2001.
Ker je bila njena tožba zavrnjena, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija).
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da so zakonske določbe, ki urejajo postopke prerazporeditve, ki so bile uporabljene zanjo, zlasti člen 1(8) uredbe-zakona št. 43/1999 in člen 1(5) uredbe-zakona št. 8/2000, v nasprotju z uredbama št. 3950/92 in 536/93. Italijanski zakonodajalec naj bi namreč s tem, da je določil, da se dodatna dajatev določi po prerazporeditvi neuporabljenih referenčnih količin po prednostnih kategorijah, kršil člen 2(1) Uredbe št. 3950/92, ki naj bi v primerih, kadar se države članice odločijo prerazporediti neuporabljene referenčne količine, določal merilo enakosti in sorazmernosti, od katerih ni mogoče odstopati.
Consiglio di Stato (državni svet) najprej opozarja, da iz besedila člena 1(8) uredbe-zakona št. 43/1999 in iz ugotovitev prakse, ki ji sledi Italijanska država, izhaja, da je ta med oblikama porazdelitve, ki sta
in abstracto
dovoljeni s členom 2 Uredbe št. 3950/92, izbrala tisto, ki vključuje prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin iz člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92. V okviru uporabe možnosti iz te določbe sta bili dodelitev nadomestila za presežene kvote in tiste, ki niso bile v celoti uporabljene, ter prerazporeditev neuporabljenih individualnih referenčnih količin proizvajalcem, ki to kvoto presegajo, izvedeni na podlagi kategorij po navedenem vrstnem redu, in ne v sorazmerju z individualnimi referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev.
Dalje, to sodišče navaja, da če so navedbe tožeče stranke iz postopka v glavni stvari utemeljene, potem je način, na podlagi katerega so bili – ob upoštevanju prvotno dokazanega presežka proizvodnje – določeni upravičenci do prerazporeditve neuporabljenih individualnih referenčnih količin, tožeča stranka pa izključena, nezakonit.
Nazadnje, predložitveno sodišče poudarja, da v skladu s prevladujočo nacionalno sodno prakso Uredba št. 3950/92 ne nalaga obveznosti sorazmernosti pri prerazporeditvi neuporabljenih kvot in da so poleg tega prednostna merila v skladu z določbami Uredbe št. 1788/2003. Vendar predložitveno sodišče dvomi, da je taka presoja združljiva s tem, kar je
ratione temporis
določeno z uredbama št. 3950/92 in 536/93. Zlasti se sprašuje, ali je treba ti uredbi razlagati v tem smislu, da je treba neuporabljene individualne kvote nujno prerazporediti na podlagi merila enakosti in sorazmernosti, ali je državam članicam dovoljeno, da upravičence razvrstijo v kategorije na podlagi prednostnega merila.
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali je treba člen 2(1) Uredbe št. 3950/92 – tudi ob upoštevanju navedb Sodišča v sodbi z dne 5. maja 2011 v združenih zadevah
C‑230/09 in C‑231/09
[(
EU:C:2011:271
)] v zvezi s členom 10(3) Uredbe [št. 1788/2003] – razlagati tako, da se ponovna dodelitev neuporabljenega dela nacionalne referenčne količine, dodeljene za oddajo, izvede na podlagi objektivnih prednostnih meril, ki jih določijo države članice, ali tako, da mora za to fazo izravnave veljati izključno merilo sorazmernosti?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
Italijanska vlada izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe. Pojasnjuje, da je vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, hipotetično, in v zvezi s tem opozarja, da je prvostopenjsko sodišče zavrnilo tožbo, ki jo je vložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ker je glede na splošno naravo njenih očitkov zgolj izpodbijala celotni sistem, ni pa predložila nobenih dokazov v zvezi z drugačno proizvodnjo mleka za obdobje trženja od 1. aprila 2000 do 31. marca 2001 ali v zvezi s pravico do drugačne razporeditve kvote. Če bi bilo to potrjeno v pritožbenem postopku, se Uredba št. 3950/92 ne bi smela uporabiti, niti se od Sodišča ne bi smela zahtevati razlaga.
Italijanska vlada dodaja, da predložitveno sodišče ni predložilo niti najmanjšega elementa dejanskega stanja, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da je zahtevek tožeče stranke v postopku v glavni stvari za pridobitev druge individualne referenčne količine, v nekaterih pogledih verjeten ali vsaj, da ni očitno popolnoma neverjeten. To sodišče naj bi v bistvu obravnavalo to zadevo, kot da bi se nanašala izključno na pravno vprašanje, medtem ko se, kot naj bi izhajalo iz izreka prvostopenjske odločbe, ta zadeva nanaša predvsem na dejansko vprašanje. Navedeno sodišče bi moralo Sodišču predložiti najmanj dejstva, ki so potrebna za dokazovanje koristnosti – vsaj potencialne – zahtevane razlage.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo koristne odgovore (glej sodbo z dne 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality in Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi, prvič, predložitvena odločba vsebuje dejanske in pravne elemente, ki Sodišču omogočajo, da predložitvenemu sodišču da koristen odgovor.
Drugič, na podlagi nobenega elementa iz spisa ni mogoče sklepati, da zaprošena razlaga prava Unije ni povezana z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ali da je hipotetična.
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe namreč izhaja, da predložitveno sodišče obravnava spor, v katerem tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje, da nacionalna zakonodaja, ki določa postopek prerazporeditve neuporabljenih posameznih količin, ni združljiva s pravom Unije, in izpodbija zakonitost dodatne dajatve, ki ji je bila naložena. Poleg tega predložitveno sodišče v točki 9 predložitvene odločbe izrecno navaja, da je njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe pomemben za rešitev spora o glavni stvari, saj če so navedbe tožeče stranke utemeljene, potem je način, na podlagi katerega so bili – ob upoštevanju prvotno dokazanega presežka proizvodnje – določeni upravičenci do prerazporeditve neuporabljenih individualnih referenčnih količin, tožeča stranka pa izključena, nezakonit.
Iz tega sledi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 razlagati tako, da če se država članica odloči prerazporediti neuporabljene referenčne količine, se ta prerazporeditev med proizvajalci, ki so prekoračili svoje referenčne količine, izvede sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev ali pa se lahko izvede na podlagi objektivnih prednostnih meril, ki jih določi navedena država članica.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (sodba z dne 26. septembra 2018, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, točka
in navedena sodna praksa).
Člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 določa, da se v skladu z odločitvijo države članice prispevek proizvajalcev za plačilo dolgovane dajatve določi po tem, ko so ali niso bile neuporabljene referenčne količine prerazporejene, bodisi na ravni odkupovalcev na podlagi prekoračitve, ki ostane po tem, ko so bile neuporabljene referenčne količine razdeljene sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega posameznega proizvajalca, bodisi na nacionalni ravni na podlagi prekoračitve referenčne količine vsakega posameznega proizvajalca.
Zato je, kot potrjuje tudi sedma uvodna izjava te uredbe, s to določbo državam članicam prepuščena možnost, da neuporabljeni del skupne referenčne količine prerazporedijo proizvajalcem, ki so oddali presežne količine, pred določitvijo prispevka vsakega proizvajalca za plačilo dajatve. Odločitev o izvedbi prerazporeditve je namreč neobvezni pogoj za določitev prispevka proizvajalcev in vpliva na rezultat te določitve (glej po analogiji sodbo z dne 5. maja 2011, Kurt und Thomas Etling in drugi,
C‑230/09 in C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, točka
).
Poleg tega iz člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 in člena 3(3) Uredbe št. 536/93 izhaja, da ima država članica možnost neuporabljene referenčne količine ob koncu obdobja prerazporediti bodisi na nacionalni ravni neposredno zadevnim proizvajalcem, bodisi na ravni odkupovalcev, da se lahko razdelijo med zadevne proizvajalce.
Vendar se v nasprotju s tem, kar trdi italijanska vlada, na podlagi člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92, države članice – čeprav ob koncu obdobja lahko prerazporedijo neuporabljene referenčne količine – ne morejo odločiti, po katerih merilih je treba izvesti tako prerazporeditev.
Iz samega besedila te določbe je namreč razvidno, da čeprav se država članica odloči prerazporediti neuporabljene referenčne količine, se te količine razdelijo „sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev“.
Trditev italijanske vlade, da se navedena določba ne nanaša na sama merila za prerazporeditev in merilo sorazmernosti navaja samo za namene izračunov, ki jih mora odkupovalec opraviti v primeru, da mora dajatev naložiti proizvajalcem, je izrecno v nasprotju s sodno prakso Sodišča.
Sodišče je namreč že razsodilo, da je iz vseh jezikovnih različic člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 jasno, da je bilo treba prav razdelitev neuporabljenih referenčnih količin, torej prerazporeditev teh količin, opraviti „v sorazmerju z referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev“ in da se prispevek proizvajalcev za plačilo dajatve določi na podlagi prekoračitve referenčne količine vsakega od teh proizvajalcev (sodba z dne 5. maja 2011, Kurt und Thomas Etling in drugi,
C‑230/09 in C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, točka
).
Člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 torej določa merilo, po katerem je treba izvesti prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin. Ker v tej določbi ni omenjeno nobeno drugo merilo, niti ni napotila na pristojnost držav članic, da določijo lastna merila, je treba to merilo sorazmerne razdelitve šteti za edino, po katerem je treba izvesti prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin.
Taka razlaga je potrjena z okvirom, v katerega se umešča člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92. V okviru uporabe člena 2(4) te uredbe iz te določbe namreč ni mogoče izpeljati možnosti prerazporeditve neuporabljenih referenčnih količin v skladu z drugimi merili.
Iz člena 2(4) Uredbe št. 3950/92 in tudi iz šeste uvodne izjave Uredbe št. 536/93 izhaja, da če se država članica odloči, da na svojem ozemlju ne bo v celoti prerazporedila neuporabljenih količin, lahko država članica, če je dajatev treba plačati in je zbrani znesek višji od dajatve, ta presežek nameni financiranju ukrepov iz člena 8, prva alinea, Uredbe št. 3950/92 in/ali ga vrne proizvajalcem iz prednostnih kategorij, ki jih določi država članica na podlagi objektivnih meril, ki se morajo določiti, ali proizvajalcem, ki so v izjemnem položaju zaradi nacionalne določbe, ki nima nobene zveze s to shemo. Države članice določijo prednostne kategorije na podlagi enega ali več objektivnih meril, določenih v členu 5 Uredbe št. 536/93, po prednostnem vrstnem redu.
Možnost prerazporeditve vseh ali dela neuporabljenih referenčnih količin, določena v členu 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92, in možnost, ki jo ima država članica, če ne opravi prerazporeditve vseh neuporabljenih količin, da se odloči, ali bo proizvajalcem povrnila preplačilo dajatve v skladu s členom 2(4) Uredbe št. 3950/92, sta zasnovani različno.
Prvič, namen člena 2(1) Uredbe št. 3950/92 je namreč sorazmerno zmanjšanje prekoračitve referenčnih količin proizvajalcev, da se zmanjša tudi prispevek proizvajalcev za dolgovano dajatev. Drugič, namen člena 2(4) te uredbe pa je določiti dodelitev zneska presežne dajatve tako, da se določi, da se povračilo tega zneska, kadar ga določi država članica, izvede v korist proizvajalcev, ki spadajo v prednostne kategorije, določene v skladu z objektivnimi merili, ki jih je določila Komisija.
Zaradi različne logike, na kateri temeljita mehanizma iz člena 2(1), drugi pododstavek, in člena 2(4) Uredbe št. 3950/92, ni mogoče domnevati, da so merila, določena v drugi določbi, upoštevna za uporabo prve določbe, ampak bi to lahko izhajalo zgolj iz tega, da bi Uredba vsebovala izrecno navedbo v zvezi s tem. Niti Uredba št. 3950/92 niti Uredba št. 536/93 pa ne določata uporabe teh meril v okviru izvajanja člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92.
Kar zadeva trditve italijanske vlade v zvezi s členom 10(3) Uredbe št. 1788/2003, je treba ugotoviti, da je v tej določbi navedeno, da je treba prerazporeditev neuporabljenega dela nacionalne referenčne količine, dodeljene za oddajo, opraviti v sorazmerju z individualno referenčno količino vsakega proizvajalca, ki je oddal presežne količine, ali v skladu z objektivnimi merili, ki jih določijo države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 5. maja 2011, Kurt und Thomas Etling in drugi,
C‑230/09 in C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, točka
).
Vendar ni sporno, da se Uredba št. 1788/2003, ki je začela veljati 28. oktobra 2003 in se uporablja od 1. aprila 2004, ne uporablja
ratione temporis
za spor o glavni stvari, ki se nanaša na trženje mleka in mlečnih izdelkov v obdobju od 1. aprila 2000 do 31. marca 2001.
Ker je cilj Uredbe št. 1788/2003, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 2, reorganizacija in pojasnitev pravil iz Uredbe št. 3950/92, se lahko upošteva pri razlagi zadnjenavedene uredbe. Poleg tega je v zvezi s tem Sodišče ugotovilo, da imata člen 10(3) Uredbe št. 1788/2003 in člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 isto logiko ter da ni bilo razvidno, da možnost držav članic, da ob koncu obdobja prerazporedijo neuporabljene referenčne količine iz člena 10(3) Uredbe št. 1788/2003 pomeni nekaj novega v primerjavi s prej obstoječim sistemom ali da bi zakonodajalec zadnjenavedenega v zvezi s tem občutno spremenil (glej v tem smislu sodbo z dne 5. maja 2011, Kurt und Thomas Etling in drugi,
C‑230/09 in C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, točke od 61 do 63).
Vendar, čeprav je res, da se v točkah 63 in 64 sodbe z dne 5. maja 2011, Kurt und Thomas Etling in drugi (
C‑230/09 in C‑231/09
,
EU:C:2011:271
), Sodišče za določitev obsega pojmov „sorazmerno z (individualnimi) referenčnimi količinami vsakega proizvajalca ali skladno z objektivnimi merili, ki jih določijo države članice“ iz člena 10(3) Uredbe št. 1788/2003 sklicuje na člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92, se ni opredelilo glede vprašanja, ali je s členom 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 državam članicam dovoljeno, da prerazporedijo neuporabljene referenčne količine v skladu z objektivnimi merili, ki jih določijo navedene države članice, kot jim je to dovoljeno s členom 10(3) Uredbe št. 1788/2003.
Poleg tega je treba dodati, da je Sodišče v bistvu že razsodilo, da kadar eno besedilo nadomesti drugega, je treba domnevati – razen če je ugotovljeno drugače – da vsaka razlika med besedilom pomeni razliko v obsegu, če nova razlika pripelje do drugačne razlage (sodba z dne 1. junija 1961, Simon/Sodišče,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Zato na podlagi uvedbe odobritve prerazporeditve neuporabljenih referenčnih količin v skladu z objektivnimi merili, ki jih določijo države članice, v Uredbi št. 1788/2003 ni mogoče sklepati, da je ta možnost že obstajala v okviru člena 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92.
Kar zadeva cilj dajatve, je treba opozoriti, da je namen sistema dodatnih dajatev vzpostavitev ravnotežja med ponudbo in povpraševanjem na mlečnem trgu, za katerega so značilni strukturni presežki, z omejitvijo proizvodnje mleka. Ta ukrep torej spada v okvir ciljev racionalnega razvoja proizvodnje mleka in – s prispevanjem k stabilizaciji zaslužka oseb, ki se ukvarjajo s kmetijstvom – v okvir cilja zagotovitve primerne življenjske ravni teh oseb (sodbi z dne 17. maja 1988, Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, točka
, ter z dne 25. marca 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi in drugi,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, od C‑489/00 do C‑491/00 in od C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, točka
). V skladu s členom 2(1) Uredbe št. 3950/92 se dodatna dajatev iz člena 1 te uredbe razdeli med proizvajalce, ki so prispevali k prekoračitvi referenčnih količin (sodba z dne 24. januarja 2018, Komisija/Italija,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, točka
).
Poleg tega, kot jasno izhaja iz člena 10 Uredbe št. 3950/92, je dodatna dajatev del posredovanja, ki je namenjeno stabiliziranju kmetijskih trgov in financiranju izdatkov v sektorju mleka. Iz tega izhaja, da ima dodatna dajatev poleg očitnega cilja zavezati proizvajalce mleka k spoštovanju referenčnih količin, ki so jim bile dodeljene, tudi gospodarski cilj v delu, v katerem določa, da se Skupnosti priskrbijo sredstva, potrebna za odprodajo proizvodnje, ki so jo proizvajalci dosegli s prekoračitvijo svojih kvot (sodba z dne 25. marca 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi in drugi,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, od C‑489/00 do C‑491/00 in od C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, točka
).
Ker izvajanje možnosti prerazporeditve neuporabljenih referenčnih količin, ki jo ima država članica, pripelje do zmanjšanja prekoračitve referenčnih količin proizvajalcev ter zato zmanjšanja sredstev, zbranih z dolgovanimi dajatvami, država članica ne more prosto odločati, kako naj bi se prerazporeditev izvedla, saj je zakonodajalec Unije omejil izvajanje te možnosti s tem, da je določil pogoje za to.
Cilj dodatne dajatve torej potrjuje razlago, da je treba merilo sorazmerne prerazporeditve, ki je določeno samo v členu 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92, šteti za edino merilo, v skladu s katerim je treba izvesti prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin. Nasprotno iz teleološke razlage nikakor ni mogoče sklepati, da bi poleg tega – tudi če ni izrecnega dovoljenja za to – država članica lahko izvedla prerazporeditev na podlagi drugih meril.
Glede na zgoraj navedeno trditev italijanske vlade, da uporaba drugih meril z Uredbo št. 3950/92 ali z Uredbo št. 536/93 ni izrecno prepovedana, da omogoča doseganje zastavljenih ciljev v mlečnem sektorju in da se z njo ne krši nobeno splošno načelo prava Unije, kot so načela sorazmernosti, pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj, ni mogoče sprejeti.
Če pravo Unije – vključno s svojimi splošnimi načeli – namreč ne vsebuje skupnih pravil, nacionalni organi pri izvajanju predpisov Unije delujejo v skladu s postopkovnimi in materialnopravnimi pravili svojega nacionalnega prava, pri čemer morajo pri sprejemanju ukrepov za izvajanje nekega predpisa Unije svojo diskrecijsko pravico izvrševati ob upoštevanju splošnih načel prava Unije, med katerimi so načela sorazmernosti, pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj (glej v tem smislu sodbo z dne 25. marca 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi in drugi,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, od C‑489/00 do C‑491/00 in od C‑497/00 do C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Kot je bilo navedeno v točki 40 te sodbe, pa člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 določa merilo, po katerem je treba izvesti prerazporeditev neuporabljenih referenčnih količin, s čimer se omejuje diskrecijska pravica držav članic.
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3950/92 razlagati tako, da če se država članica odloči prerazporediti neuporabljene referenčne količine, se ta prerazporeditev med proizvajalci, ki so prekoračili svoje referenčne količine, izvede sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

Člen 2(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92 z dne 28. decembra 1992 o uvedbi dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 z dne 17. maja 1999, je treba razlagati tako, da če se država članica odloči prerazporediti neuporabljene referenčne količine, se ta prerazporeditev med proizvajalci, ki so prekoračili svoje referenčne količine, izvede sorazmerno z referenčnimi količinami vsakega od teh proizvajalcev.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.