CELEX: 62021CJ0168
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie penală
Decizia‑cadru 2002/584/JAI
Articolul 2 alineatul (4)
Condiția dublei incriminări a faptei
Articolul 4 punctul 1
Motiv de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare
Verificare de către autoritatea judiciară de executare
Fapte care, în parte, constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare
Articolul 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Principiul proporționalității infracțiunilor și pedepselor

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (4) și a articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (
JO 2002, L 190, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (
JO 2009, L 81, p. 24
) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”), precum și a articolului 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul executării, în Franța, a unui mandat european de arestare emis de autoritățile judiciare italiene împotriva lui KL în scopul executării unei pedepse cu închisoarea de 12 ani și 6 luni pentru fapte calificate drept jaf armat în grup, devastare și jaf, port de armă și detonarea de dispozitive explozive, săvârșite la Genova (Italia) în anul 2001.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentele (6) și (12) ale Deciziei‑cadru 2002/584 au următorul cuprins:
„(6)
Mandatul de arestare european prevăzut în prezenta decizie‑cadru constituie prima concretizare, în domeniul dreptului penal, a principiului recunoașterii reciproce pe care Consiliul European l‑a calificat drept «piatra de temelie» a cooperării judiciare.
[…]
(12)
Prezenta decizie‑cadru respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute în articolul 6 [TUE] și reflectate în [cartă], în special în capitolul VI. […]”
Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Definiția mandatului european de arestare și obligația de executare a acestuia”, prevede:
„(1)   Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.
(2)   Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.
(3)   Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 [TUE].”
Articolul 2 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Domeniul de aplicare al mandatului european de arestare”, prevede la alineatele (1), (2) și (4):
„(1)   Un mandat european de arestare poate fi emis pentru fapte pedepsite de legea statului membru emitent cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privativă de libertate a cărei durată maximă este de cel puțin douăsprezece luni sau, atunci când s‑a dispus o condamnare la o pedeapsă sau s‑a pronunțat o măsură de siguranță, pentru condamnări pronunțate cu o durată de cel puțin patru luni.
(2)   Următoarele infracțiuni, în cazul în care sunt pedepsite în statul membru emitent cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative de libertate a căror durată maximă este de cel puțin trei ani, astfel cum sunt definite acestea de dreptul statului membru emitent, duc la predarea pe baza unui mandat european de arestare, în condițiile prezentei decizii‑cadru și fără verificarea dublei incriminări a faptei:
[…]
(4)   Pentru alte infracțiuni decât cele prevăzute la alineatul (2), predarea poate fi subordonată condiției ca faptele pentru care a fost emis mandatul european de arestare să constituie o infracțiune, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, oricare ar fi elementele constitutive sau calificarea acesteia.”
Articolele 3, 4 și 4a din aceeași decizie‑cadru enumeră motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a mandatului european de arestare. În special, articolul 4 din Decizia‑cadru 2002/584, intitulat „Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare”, prevede la punctul 1:
„Autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare:
1.
atunci când, într‑unul dintre cazurile prevăzute la articolul 2 alineatul (4), fapta care stă la baza mandatului european de arestare nu constituie o infracțiune, în conformitate cu dreptul statului membru de executare; […]”
Articolul 5 din Decizia‑cadru 2002/584 prevede garanțiile pe care trebuie să le ofere statul membru emitent în cazuri speciale.
Dreptul francez
Articolul 695-23 din code de procédure pénale (Codul de procedură penală) prevede:
„Executarea unui mandat european de arestare este de asemenea refuzată dacă fapta care face obiectul mandatului de arestare menționat nu constituie infracțiune în conformitate cu legea franceză.
Prin derogare de la primul paragraf, un mandat european de arestare este executat fără verificarea dublei incriminări a faptelor imputate atunci când faptele avute în vedere sunt, potrivit legii statului membru emitent, sancționate cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată egală sau mai mare de trei ani de închisoare sau o măsură de siguranță privativă de libertate cu o durată similară și se încadrează într‑una dintre categoriile de infracțiuni prevăzute la articolul 694-32.
Atunci când sunt aplicabile dispozițiile paragrafului anterior, calificarea juridică a faptelor și stabilirea pedepsei aplicabile țin de aprecierea exclusivă a autorității judiciare a statului membru emitent. […]”
Dreptul italian
Articolul 419 din codice penale (Codul penal), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, prevede:
„[S]ăvârșirea, în afara cazurilor prevăzute la articolul 285, de acte de devastare sau de jaf se pedepsește cu închisoare de la 8 la 15 ani. Această pedeapsă se majorează în cazul în care infracțiunea este săvârșită cu privire la arme, muniții sau produse alimentare într‑un loc de vânzare sau de depozitare.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 6 iunie 2016, autoritățile judiciare italiene au emis împotriva lui KL un mandat european de arestare în scopul executării unei pedepse cu închisoarea de 12 ani și 6 luni, pronunțată prin hotărârea Corte d’appello di Genova (Curtea de Apel din Genova, Italia) din 9 octombrie 2009 și devenită executorie, la 13 iulie 2012, ca urmare a respingerii recursului persoanei în cauză de către Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), pronunțată la aceeași dată.
Această pedeapsă corespunde unui cumul de patru pedepse aplicate pentru patru infracțiuni, și anume, prima, jaf armat în grup, sancționată cu o pedeapsă cu închisoarea de 1 an, a doua, devastare și jaf, sancționată cu o pedeapsă cu închisoarea de 10 ani, a treia, port de armă, sancționată cu o pedeapsă cu închisoarea de 9 luni și, a patra, detonarea de dispozitive explozive, sancționată cu o pedeapsă cu închisoarea de 9 luni.
În ceea ce privește, mai precis, infracțiunea calificată drept „devastare și jaf”, mandatul european de arestare a descris împrejurările săvârșirii acestei infracțiuni după cum urmează:
„[Î]n grup împreună cu alții, fiind mai mult de cinci persoane, în cursul participării la manifestația împotriva reuniunii la vârf a G8, [KL] a săvârșit acte de devastare și de jaf într‑un context, din perspectiva locului și a timpului, în care a existat un pericol obiectiv pentru ordinea publică; mai multe cazuri de degradare a mobilierului urban și a unor proprietăți publice cu prejudicii importante care nu au putut fi cuantificate cu precizie, dar nu mai mici de sute de milioane de lire; degradarea, jaful, distrugerea prin incendiere de asemenea a un[ei] instituți[i] de credit, a unor autoturisme și a altor magazine, cu circumstanța agravantă de a fi cauzat un prejudiciu patrimonial de o gravitate considerabilă persoanelor implicate.”
Potrivit indicațiilor furnizate Curții, din hotărârea pronunțată de Corte di appello di Genova (Curtea de Apel din Genova) la 9 octombrie 2009 reiese că, sub calificarea de „devastare și jaf” prevăzută la articolul 419 din Codul penal, lui KL i‑au fost imputate șapte acte, sancționate ca formând o singură infracțiune, și anume degradarea de mobilier urban și de proprietăți publice, degradarea și jefuirea unui șantier de construcții, degradarea totală a localurilor Credito Italiano, degradarea totală prin incendiere a unui vehicul Fiat Uno, degradarea totală prin incendiere a localurilor Banca Carige SpA, degradarea totală prin incendiere a unui vehicul Fiat Brava, precum și degradarea totală și jefuirea unui supermarket.
KL nu a consimțit la predarea sa în executarea mandatului european de arestare menționat la punctul 10 din prezenta hotărâre.
Prin hotărârea din 23 august 2019, chambre de l’instruction de la cour d’appel de Rennes (Camera de instrucție a Curții de Apel din Rennes, Franța) a dispus solicitarea unor informații suplimentare având ca obiect printre altele prezentarea hotărârii pronunțate de Corte d’appello di Genova (Curtea de Apel din Genova) la 9 octombrie 2009 și a hotărârii pronunțate de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) la 13 iulie 2012, menționată la punctul 10 din prezenta hotărâre.
Prin hotărârea din 15 noiembrie 2019, chambre de l’instruction de la cour d’appel de Rennes (Camera de instrucție a Curții de Apel din Rennes) a refuzat predarea lui KL pentru un motiv procedural. Această hotărâre a fost casată de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), iar cauza a fost trimisă spre rejudecare la cour d’appel d’Angers (Curtea de Apel din Angers, Franța).
Prin hotărârea din 4 noiembrie 2020, chambre de l’instruction de la cour d’appel d’Angers (Camera de instrucție a Curții de Apel din Angers) a refuzat, pe de o parte, predarea lui KL autorităților italiene în temeiul mandatului european de arestare în măsura în care acesta din urmă fusese emis pentru executarea pedepsei de 10 ani de închisoare pronunțate pentru faptele calificate drept „devastare și jaf” și, pe de altă parte, a dispus solicitarea unor informații suplimentare, cerând autorității judiciare italiene să precizeze dacă dorește ca pedeapsa cu închisoarea de 2 ani și 6 luni pronunțată pentru celelalte trei infracțiuni vizate de acest mandat să fie executată în Franța.
Procureur général près la cour d’appel d’Angers (procurorul general de pe lângă Curtea de Apel din Angers) și KL au formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Cour de cassation (Curtea de Casație), care este instanța de trimitere.
Aceasta apreciază că cauza cu care a fost sesizată ridică probleme de interpretare a condiției dublei incriminări a faptei prevăzute la articolul 2 alineatul (4) și la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 (denumită în continuare „condiția dublei incriminări a faptei”).
În această privință, instanța de trimitere subliniază că, pentru a refuza predarea lui KL în vederea executării pedepsei de 10 ani de închisoare pronunțate pentru faptele calificate drept „devastare și jaf”, chambre de l’instruction de la cour d’appel d’Angers (Camera de instrucție a Curții de Apel din Angers) a arătat că două dintre actele care au stat la baza acestei infracțiuni nu puteau constitui o infracțiune în Franța, și anume, pe de o parte, deteriorarea localurilor Credito Italiano și, pe de altă parte, deteriorarea prin incendiere a unui vehicul Fiat Brava. Această cameră de instrucție a dedus de aici că, întrucât Corte d’appello di Genova (Curtea de Apel din Genova) și Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) și‑au „exprimat voința neechivocă” de a analiza cele șapte fapte urmărite sub calificarea de „devastare și jaf” ca formând un ansamblu indisociabil, condiția dublei incriminări a faptei impunea înlăturarea tuturor faptelor indisociabile sancționate sub această calificare.
În acest context, instanța de trimitere arată că, în lumina jurisprudenței Curții rezultate din Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza (
C‑289/15
,
EU:C:2017:4
), în cadrul aprecierii condiției dublei incriminări a faptei, autorității judiciare de executare îi revine sarcina de a verifica dacă faptele care stau la baza infracțiunii respective, așa cum sunt prezentate în hotărârea judecătorească pronunțată de autoritatea competentă din statul membru emitent, ar fi de asemenea, ca atare, pasibile de o sancțiune penală pe teritoriul statului membru de executare în ipoteza în care faptele menționate ar fi avut loc pe acest teritoriu. O corespondență perfectă nu ar fi necesară nici între elementele constitutive ale infracțiunii, astfel cum este descrisă de dreptul statului membru emitent și, respectiv, de cel al statului membru de executare, nici în ceea ce privește denumirea sau clasificarea acestei infracțiuni potrivit legislațiilor naționale respective.
Instanța menționată arată că, deși a fost stabilită în cadrul interpretării Deciziei‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (
JO 2008, L 327, p. 27
), această jurisprudență pare să poată fi transpusă în privința condițiilor în care trebuie să se efectueze verificarea dublei incriminări a faptei în materia mandatului european de arestare ca urmare a similitudinii, în cele două decizii‑cadru, a dispozițiilor referitoare la dubla incriminare.
Aceeași instanță arată că, în dreptul italian, infracțiunea de „devastare și jaf” vizează acte de distrugere și de degradare multiple, masive, care cauzează nu numai un prejudiciu proprietarilor bunurilor vizate, ci și o atingere adusă ordinii publice, punând în pericol desfășurarea normală a vieții civile. În dreptul penal francez, punerea în pericol a liniștii publice prin distrugerea în masă a unor bunuri mobile sau imobile nu ar fi incriminată în mod specific. Ar fi incriminate numai distrugerile, degradările, furturile cu degradare, săvârșite eventual în grup, de natură să cauzeze un prejudiciu proprietarilor unor asemenea bunuri.
Deși nu este necesară o corespondență perfectă între elementele constitutive ale infracțiunii în cauză în dreptul italian și cele ale infracțiunii corespunzătoare în dreptul francez, atingerea adusă ordinii publice ar părea totuși un element esențial pentru calificarea infracțiunii drept „devastare și jaf”, astfel încât, în opinia instanței de trimitere, aplicarea condiției dublei incriminări a faptei nu pare să se impună cu o asemenea evidență încât să nu lase loc niciunei îndoieli rezonabile.
În ipoteza în care condiția dublei incriminări a faptei nu s‑ar opune predării lui KL, instanța menționată apreciază că s‑ar ridica problema proporționalității pedepsei pentru care este solicitată predarea respectivă numai în raport cu faptele pentru care această condiție este îndeplinită.
În această privință, în primul rând, instanța de trimitere arată că Decizia‑cadru 2002/584 nu conține nicio dispoziție care să permită autorității judiciare de executare să refuze predarea persoanei în cauză pentru motivul că pedeapsa pronunțată în statul membru emitent ar părea disproporționată în raport cu faptele pentru care este aplicabilă predarea.
În al doilea rând, deși articolul 5 din această decizie‑cadru prevede că executarea mandatului european de arestare poate fi supusă de dreptul statului membru de executare condiției ca sistemul juridic al statului membru emitent să prevadă dispoziții care permit o reexaminare a pedepsei aplicate, acest lucru este valabil numai în cazul în care infracțiunea pentru care a fost emis mandatul european de arestare este sancționată cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative de libertate cu caracter permanent.
Prin urmare, chiar dacă autoritatea judiciară de executare ar considera că există dificultăți serioase în ceea ce privește proporționalitatea mandatului european de arestare, ea nu ar putea să refuze, pentru acest motiv, să dispună predarea persoanei căutate în vederea executării pedepsei pronunțate în statul membru emitent. În plus, din moment ce revine, în principiu, autorității judiciare emitente sarcina de a verifica proporționalitatea unui mandat european de arestare înainte de emiterea acestuia, în ipoteza în care un astfel de mandat este emis pentru executarea unei pedepse care sancționează o infracțiune unică ce constă în mai multe fapte, dintre care însă numai unele constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare, ar fi posibil ca acest mandat să nu mai fie proporțional la momentul emiterii sale, deși era proporțional la momentul emiterii sale.
În aceste condiții, având în vedere drepturile și principiile juridice fundamentale care trebuie respectate în cadrul mandatului european de arestare, în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 49 alineatul (3) din cartă, care instituie principiul potrivit căruia pedepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiunea în cauză, impune autorității judiciare de executare să refuze executarea unui mandat european de arestare atunci când, pe de o parte, acesta a fost emis în scopul executării unei pedepse unice care sancționează o infracțiune unică și, pe de altă parte, o parte dintre faptele pentru care această pedeapsă a fost pronunțată nu constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 [punctul 1] din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretate în sensul că condiția dublei incriminări [a faptei] este îndeplinită într‑o situație, precum cea în discuție în litigiul principal, în care se solicită predarea pentru acte care au fost calificate, în statul [membru] emitent, drept devastare și jaf constând în fapte de devastare și de jaf de natură să aducă atingere ordinii publice atunci când în statul [membru] de executare sunt incriminate infracțiunile de furt cu degradare, distrugere, degradare care nu necesită acest element de încălcare a ordinii publice?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 [punctul 1] din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretate în sensul că instanța din statul [membru] de executare poate refuza executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse atunci când constată că persoana în cauză a fost condamnată de autoritățile judiciare ale statului [membru] emitent la această pedeapsă pentru săvârșirea unei infracțiuni unice care acoperea diferite fapte, dar numai o parte dintre aceste fapte constituie o infracțiune din perspectiva statului [membru] de executare? Trebuie să se facă distincție după cum autoritățile statului emitent au considerat că aceste diferite acte sunt sau nu separabile?
3)
Articolul 49 alineatul (3) din [cartă] impune autorității judiciare a statului membru de executare să refuze executarea unui mandat european de arestare atunci când, pe de o parte, acesta a fost emis în scopul executării unei pedepse unice pentru sancționarea unei infracțiuni unice și, pe de altă parte, ținând cont că anumite fapte pentru care a fost pronunțată această pedeapsă nu constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare, predarea poate fi acordată doar pentru o parte dintre aceste fapte?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretate în sensul că condiția dublei incriminări a faptei este îndeplinită în situația în care un mandat european de arestare este emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate pronunțate pentru fapte care constituie, în statul membru emitent, o infracțiune care impune ca aceste fapte să aducă atingere unui interes juridic protejat în acest stat membru, atunci când astfel de fapte constituie de asemenea o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare pentru care atingerea adusă acestui interes juridic protejat nu reprezintă un element constitutiv.
În conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, pentru a determina domeniul de aplicare al condiției dublei incriminări a faptei, trebuie să se țină seama nu numai de formularea articolului 2 alineatul (4) și a articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, ci și de contextul lor și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte aceste dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 2021, Spetsializirana prokuratura (Notă privind drepturile),
C‑649/19
,
EU:C:2021:75
, punctul
și jurisprudența citată].
În primul rând, din formularea articolului 2 alineatul (4) din Decizia‑cadru 2002/584 reiese că aprecierea condiției dublei incriminări a faptei impune să se verifice dacă faptele pentru care a fost emis mandatul european de arestare constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare, „oricare ar fi elementele constitutive sau calificarea acesteia”. În mod corelativ, articolul 4 din această decizie‑cadru, referitor la motivele de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare, prevede la punctul 1 că autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea mandatului european de arestare atunci când, într‑unul dintre cazurile prevăzute la articolul 2 alineatul (4) din decizia‑cadru menționată, fapta care stă la baza mandatului european de arestare nu constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
Astfel, pentru a determina dacă este îndeplinită condiția dublei incriminări a faptei, este necesar și suficient ca faptele care au stat la baza emiterii mandatului european de arestare să constituie infracțiune și în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Prin urmare, nu este necesar ca infracțiunile să fie identice în cele două state membre vizate (a se vedea prin analogie, cu privire la aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală, Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza,
C‑289/15
,
EU:C:2017:4
, punctul
).
Astfel, reiese cu claritate din termenii „oricare ar fi elementele constitutive ale acesteia și oricum ar fi descrisă” infracțiunea în statul de executare că legiuitorul Uniunii nu a impus o corespondență perfectă nici între elementele constitutive ale infracțiunii, astfel cum este descrisă de dreptul statului emitent și de cel al statului de executare, nici în denumirea sau în clasificarea acestei infracțiuni potrivit legislațiilor naționale respective (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza,
C‑289/15
,
EU:C:2017:4
, punctul
).
Rezultă că, în cadrul aprecierii condiției dublei incriminări a faptei, pentru a stabili dacă există un motiv de neexecutare a mandatului european de arestare în temeiul articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, autorității judiciare de executare îi revine sarcina de a verifica dacă elementele de fapt ale infracțiunii care au stat la baza emiterii acestui mandat european de arestare ar constitui de asemenea, ca atare, o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul acestuia din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza,
C‑289/15
,
EU:C:2017:4
, punctul
).
În al doilea rând, contextul în care se înscriu articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, precum și obiectivele acestei decizii‑cadru pledează de asemenea în favoarea unei asemenea interpretări.
În această privință, trebuie amintit că decizia‑cadru menționată vizează, prin instituirea unui sistem simplificat și eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului atribuit Uniunii Europene de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, întemeindu‑se pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre [Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță constituită prin lege în statul membru emitent),
C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Principiul recunoașterii reciproce, care constituie, potrivit considerentului (6) al Deciziei‑cadru 2002/584, „piatra de temelie” a cooperării judiciare în materie penală, își găsește expresia la articolul 1 alineatul (2) din această decizie‑cadru, care consacră regula potrivit căreia statele membre sunt obligate să execute orice mandat european de arestare pe baza acestui principiu și în conformitate cu dispozițiile deciziei‑cadru menționate [Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță constituită prin lege în statul membru emitent),
C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Rezultă că autoritățile judiciare de executare nu pot, în principiu, să refuze executarea unui mandat european de arestare decât pentru motivele, enumerate în mod exhaustiv, de neexecutare prevăzute de Decizia‑cadru 2002/584, iar executarea acestuia nu poate fi supusă decât uneia dintre condițiile prevăzute limitativ la articolul 5 din decizia‑cadru menționată. În consecință, în timp ce executarea mandatului european de arestare constituie principiul, refuzul executării este conceput ca o excepție, care trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte [Hotărârea din 22 februarie 2022, Openbaar Ministerie (Instanță constituită prin lege în statul membru emitent),
C‑562/21 PPU și C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Principiul recunoașterii reciproce, care stă la baza mecanismului de predare instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, a condus printre altele la întocmirea, la articolul 2 alineatul (2) din această decizie‑cadru, a unei liste de infracțiuni care duc la predarea persoanei în cauză pe baza unui mandat european fără verificarea dublei incriminări a faptei.
Pentru infracțiunile care nu figurează în această listă, articolul 2 alineatul (4) din decizia‑cadru menționată prevede posibilitatea statului membru de executare de a supune executarea mandatului european de arestare îndeplinirii condiției privind dubla incriminare a faptei.
Această condiție constituie, în temeiul articolului 4 punctul 1 din aceeași decizie‑cadru, un motiv de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare și, astfel, o excepție de la regula potrivit căreia mandatul european de arestare trebuie executat, astfel încât domeniul de aplicare al acestui motiv de neexecutare a mandatului european de arestare trebuie interpretat în mod strict, în scopul limitării cazurilor de neexecutare a mandatului de arestare menționat (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Grundza,
C‑289/15
,
EU:C:2017:4
, punctul
).
Prin urmare, deși articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 conferă autorității judiciare de executare competența de a refuza executarea mandatului european de arestare atunci când condiția dublei incriminări a faptei nu este îndeplinită, această dispoziție, întrucât prevede o normă derogatorie în raport cu principiul recunoașterii reciproce enunțat la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, nu poate fi interpretată astfel încât să se ajungă la neutralizarea obiectivului amintit la punctele 38-40 din prezenta hotărâre, care constă în facilitarea și în accelerarea predărilor între autoritățile judiciare ale statelor membre având în vedere încrederea reciprocă care trebuie să existe între acestea [a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 septembrie 2020, Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Principiul specialității),
C‑195/20 PPU
,
EU:C:2020:749
, punctul
și jurisprudența citată].
Or, o interpretare a condiției dublei incriminări a faptei în sensul că această condiție ar impune existența unei corespondențe perfecte între elementele constitutive ale infracțiunii, astfel cum este calificată de dreptul statului membru emitent, și cele ale infracțiunii prevăzute de dreptul statului membru de executare, precum și în ceea ce privește interesul juridic protejat de drepturile acestor două state membre ar aduce atingere efectivității procedurii de predare.
Astfel, având în vedere armonizarea minimală în domeniul dreptului penal la nivelul Uniunii, o asemenea corespondență perfectă poate să lipsească pentru un mare număr de infracțiuni. Interpretarea avută în vedere la punctul anterior ar limita, prin urmare, în mod considerabil situațiile în care condiția dublei incriminări a faptei ar putea fi îndeplinită, punând astfel în pericol obiectivul urmărit de Decizia‑cadru 2002/584.
În plus și pe cale de consecință, această interpretare ar încălca și obiectivul care constă în a lupta împotriva impunității unei persoane căutate care se află pe un alt teritoriu decât cel pe care a săvârșit o infracțiune, care constituie de asemenea un obiectiv al Deciziei‑cadru 2002/584 [a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 2020, Openbaar Ministerie (Independența autorității judiciare emitente),
C‑354/20 PPU și C‑412/20 PPU
,
EU:C:2020:1033
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
Astfel, o interpretare a condiției dublei incriminări a faptei în sensul că această condiție ar impune ca interesul juridic protejat a cărui încălcare este un element constitutiv al infracțiunii în conformitate cu dreptul statului membru emitent să fie un element constitutiv al infracțiunii în conformitate cu dreptul statului membru de executare ar putea conduce la refuzul predării persoanei în cauză în cadrul executării mandatului european de arestare, chiar dacă această persoană a făcut obiectul unei condamnări în statul membru emitent, iar faptele pentru care a fost emis acest mandat european de arestare constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
Prin urmare, aplicarea condiției dublei incriminări a faptei nu poate impune autorității judiciare de executare să verifice ca atingerea adusă interesului juridic protejat de dreptul statului membru emitent să fie un element constitutiv al infracțiunii și în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
În consecință, este lipsit de relevanță că faptele care au stat la baza emiterii mandatului european de arestare constituie, în statul membru emitent, o infracțiune care necesită ca aceste fapte să fie de natură să aducă atingere unui interes juridic protejat în temeiul dreptului acestui stat membru, cum este, în speță, atingerea adusă ordinii publice, în condițiile în care acest element nu este necesar în dreptul statului membru de executare pentru ca aceleași fapte să poată constitui o infracțiune.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretate în sensul că condiția dublei incriminări a faptei este îndeplinită în situația în care un mandat european de arestare este emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate pronunțate pentru fapte care constituie, în statul membru emitent, o infracțiune care impune ca aceste fapte să aducă atingere unui interes juridic protejat în acest stat membru, atunci când astfel de fapte constituie de asemenea o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare pentru care atingerea adusă acestui interes juridic protejat nu reprezintă un element constitutiv.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, citite în lumina articolului 49 alineatul (3) din cartă, trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare.
Cu titlu introductiv, este necesar să se constate că articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 nu au în vedere în mod expres ipoteza în care executarea unui mandat european de arestare ar putea fi refuzată pentru motivul că numai o parte dintre faptele care au stat la baza infracțiunii unice în statul membru emitent pe care se întemeiază acest mandat european de arestare constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare.
În aceste condiții, trebuie avut în vedere contextul în care se înscriu aceste dispoziții, precum și obiectivele urmărite de Decizia‑cadru 2002/584.
În primul rând, din răspunsul la prima întrebare rezultă că nu este relevant, în vederea aprecierii condiției dublei incriminări a faptei, că faptele pentru care a fost emis mandatul european de arestare au fost calificate drept infracțiune unică în conformitate cu dreptul statului membru emitent.
Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 51 din prezenta hotărâre, această apreciere se limitează la a determina dacă, în ipoteza în care faptele în cauză ar fi avut loc pe teritoriul statului membru de executare, aceste fapte ar fi constituit o infracțiune și în conformitate cu dreptul statului membru de executare, indiferent de elementele constitutive ale infracțiunii respective și de calificarea reținute în statul membru emitent.
În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă autoritatea judiciară de executare poate găsi un motiv de neexecutare a mandatului european de arestare în împrejurarea că numai o parte dintre faptele menționate constituie o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare, trebuie amintit, astfel cum s‑a arătat la punctul 43 din prezenta hotărâre, că condiția dublei incriminări a faptei se numără printre motivele de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare enumerate la articolul 4 din această decizie‑cadru, care trebuie interpretate în mod strict, în scopul limitării cazurilor de neexecutare a mandatului european de arestare.
În consecință, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 55 din concluzii, împrejurarea că numai o parte dintre faptele care formează o infracțiune în statul membru emitent constituie o infracțiune și în conformitate cu dreptul statului membru de executare nu poate permite autorității judiciare de executare să refuze executarea mandatului european de arestare, în caz contrar motivul de neexecutare prevăzut la articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 fiind extins la partea dintre fapte care constituie o infracțiune potrivit dreptului statului membru de executare și care nu intră, astfel, în domeniul de aplicare al acestui motiv.
Această interpretare este confirmată de economia deciziei‑cadru menționate.
Astfel, presupunând că, în împrejurarea vizată la punctul 58 din prezenta hotărâre, predarea este supusă condiției ca persoana în cauză să nu fie sancționată în statul membru emitent pentru acea parte a faptelor care nu constituie o infracțiune în statul membru de executare, trebuie arătat că o asemenea condiție nu figurează la articolul 5 din Decizia‑cadru 2002/584. Or, Curtea a statuat în mod repetat că executarea mandatului european de arestare nu poate fi supusă decât uneia dintre condițiile limitativ prevăzute la acest articol 5 [a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 martie 2020, X (Mandat european de arestare – Dublă incriminare),
C‑717/18
,
EU:C:2020:142
, punctul
și jurisprudența citată].
Interpretarea articolului 2 alineatul (4) și a articolului 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584 care figurează la punctele anterioare din prezenta hotărâre este susținută, pe de altă parte, de analiza obiectivelor urmărite de Decizia‑cadru 2002/584 și amintite la punctele 38-40 și 47 din această hotărâre, și anume, pe de o parte, obiectivul care constă în facilitarea și în accelerarea predărilor între autoritățile judiciare ale statelor membre având în vedere încrederea reciprocă care trebuie să existe între acestea și, pe de altă parte, obiectivul care constă în a lupta împotriva impunității unei persoane căutate care se află pe un alt teritoriu decât cel pe care se pretinde că a săvârșit o infracțiune.
Astfel cum arată în esență guvernul francez în observațiile sale scrise, interpretarea condiției dublei incriminări a faptei în sensul că executarea mandatului european de arestare ar putea fi refuzată pentru motivul că o parte dintre faptele incriminate în statul membru emitent nu constituie o infracțiune în statul membru de executare ar crea obstacole în calea predării efective a persoanei în cauză și ar conduce la impunitatea acesteia pentru toate faptele vizate. Într‑adevăr, această interpretare ar conduce la refuzul predării chiar dacă o parte dintre aceste fapte îndeplinește condiția menționată.
Prin urmare, trebuie să se considere că este îndeplinită condiția dublei incriminări a faptei atunci când mandatul european de arestare este emis pentru executarea unei pedepse privative de libertate chiar dacă această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare.
O asemenea interpretare este conformă și cu principiul proporționalității infracțiunilor și pedepselor prevăzut la articolul 49 alineatul (3) din cartă, la care fac referire întrebările instanței de trimitere.
Astfel, pe de o parte, în sistemul instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, respectarea principiului proporționalității infracțiunilor și pedepselor este asigurată de autoritățile judiciare ale statului membru emitent. Curtea a statuat că garantarea respectării drepturilor persoanei a cărei predare este solicitată revine în primul rând statului membru emitent [Hotărârea din 23 ianuarie 2018, Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, punctul
, și Hotărârea din 6 decembrie 2018, IK (Executarea unei pedepse complementare),
C‑551/18 PPU
,
EU:C:2018:991
, punctul
].
Pe de altă parte, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 63 din concluzii, caracterul eventual disproporționat al pedepsei pronunțate în statul membru emitent nu figurează printre motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a unui mandat european de arestare prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din Decizia‑cadru 2002/584.
În plus, din cuprinsul punctului 36 din prezenta hotărâre reiese că condiția dublei incriminări a faptei implică doar să se verifice dacă elementele de fapt ale infracțiunii care a stat la baza emiterii mandatului european de arestare respectiv ar constitui de asemenea, ca atare, o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare în ipoteza în care ar fi avut loc pe teritoriul acestuia din urmă.
Prin urmare, nu revine autorității judiciare de executare, în cadrul aprecierii acestei condiții, sarcina de a evalua pedeapsa pronunțată în statul membru de executare din perspectiva articolului 49 alineatul (3) din cartă.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, citite în lumina articolului 49 alineatul (3) din cartă, trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare nu poate refuza executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din procedura principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, trebuie interpretate în sensul că condiția dublei incriminări a faptei, prevăzută de aceste dispoziții, este îndeplinită în situația în care un mandat european de arestare este emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate pronunțate pentru fapte care constituie, în statul membru emitent, o infracțiune care impune ca aceste fapte să aducă atingere unui interes juridic protejat în acest stat membru, atunci când astfel de fapte constituie de asemenea o infracțiune în conformitate cu dreptul statului membru de executare pentru care atingerea adusă acestui interes juridic protejat nu reprezintă un element constitutiv.

2)
Articolul 2 alineatul (4) și articolul 4 punctul 1 din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, citite în lumina articolului 49 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare nu poate refuza executarea unui mandat european de arestare emis în scopul executării unei pedepse privative de libertate atunci când această pedeapsă a fost aplicată, în statul membru emitent, pentru săvârșirea de către persoana căutată a unei infracțiuni unice compuse din mai multe fapte dintre care numai o parte constituie o infracțiune în statul membru de executare.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.