CELEX: 62022CJ0070
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Elektronický obchod
Smernica 2000/31/ES
Článok 1
Pôsobnosť
Článok 2 písm. c)
Pojem ‚usadený poskytovateľ služieb‘
Článok 3 ods. 1
Poskytovanie služieb informačnej spoločnosti zo strany poskytovateľa služieb usadeného na území členského štátu
Spoločnosť so sídlom na území Švajčiarskej konfederácie
Neuplatniteľnosť ratione personae
Článok 56 ZFEÚ
Dohoda medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej o voľnom pohybe osôb
Pôsobnosť
Zákaz obmedzovania cezhraničného poskytovania služieb, ktoré neprekračuje 90 dní v kalendárnom roku
Poskytovanie služieb v Taliansku počas obdobia dlhšieho než 90 dní
Neuplatniteľnosť ratione personae
Článok 102 ZFEÚ
Neprítomnosť akejkoľvek skutočnosti, ktorá by umožňovala preukázať súvislosť medzi sporom vo veci samej a prípadným zneužitím dominantného postavenia v návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Neprípustnosť

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  jednak  výkladu  článkov 3,  14 a 15  smernice  2000/31/ES  Európskeho  parlamentu a Rady z 8. júna  2000 o určitých  právnych  aspektoch  služieb  informačnej  spoločnosti  na  vnútornom  trhu,  najmä o elektronickom  obchode  (smernica o elektronickom  obchode)  (Ú. v. ES L 178,  2000,  s. 1;  Mim.  vyd.  13/025,  s. 399), v spojení s článkom 56 ZFEÚ, a jednak  výkladu  článkov 102 a 106 ZFEÚ.
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  Viagogo  AG  so  sídlom v Ženeve  (Švajčiarsko) a úradmi  Autorità  per  le  Garanzie  nelle  Comunicazioni  (AGCOM,  Úrad  pre  reguláciu  komunikácií,  Taliansko) a Autorità  Garante  della  Concorrenza e del  Mercato  (AGCM,  Úrad  pre  ochranu  hospodárskej  súťaže a dodržiavanie  pravidiel  trhu,  Taliansko)  vo  veci  pokuty  vo  výške  3 700 000 eur,  ktorú  spoločnosti  Viagogo  uložil  AGCOM.

Právny rámec

Dohoda

medzi

ES
a
Švajčiarskom
Európske  spoločenstvo a jeho  členské  štáty  na  jednej  strane a Švajčiarska  konfederácia  na  strane  druhej  podpísali  21. júna  1999 v Luxemburgu  (Luxembursko)  sedem  dohôd,  medzi  nimi  aj  Dohodu o voľnom  pohybe  osôb  (Ú. v. EÚ L 353,  2009,  s. 71,  ďalej  len  „dohoda  medzi  ES a Švajčiarskom“).  Rozhodnutím  Rady  (a Komisie v prípade  dohody o vedeckej a technologickej  spolupráci)  zo  4. apríla  2002 o uzavretí  siedmich  dohôd  so  Švajčiarskou  konfederáciou  (2002/309/ES,  Euratom)  (Ú. v. ES L 114,  2002,  s. 1;  Mim.  vyd.  11/041,  s. 89)  bolo  týchto  sedem  dohôd  schválených v mene  Spoločenstva.  Dohody  nadobudli  účinnosť  1. júna  2002.
Článok 1  tejto  smernice,  nazvaný  „Cieľ“,  stanovuje:
„V prospech  štátnych  príslušníkov  členských  štátov  Európskeho  spoločenstva a Švajčiarska  je  cieľom  tejto  dohody:
…
b)      umožniť  zabezpečenie  [uľahčiť  poskytovanie –
neoficiálny  preklad
]  služieb  na  území  zmluvných  strán, a najmä  liberalizovať  poskytovanie  krátkodobých  služieb…“
Článok 5  dohody  medzi  ES a Švajčiarskom s názvom  „Osoby  poskytujúce  služby“  znie  takto:
„1.      Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ostatné  osobitné  dohody  medzi  zmluvnými  stranami,  najmä  dohody o poskytovaní  služieb…,  osoby  poskytujúce  služby,  vrátane  spoločností v súlade s ustanoveniami  prílohy I,  majú  právo  poskytovať  službu  na  území  druhej  zmluvnej  strany  počas  obdobia  najviac  90  dní  skutočnej  práce v danom  kalendárnom  roku.
…“
Podľa  článku 15  dohody  medzi  ES a Švajčiarskom s názvom  „Prílohy a protokoly“  tvoria  prílohy a protokoly k tejto  dohode  neoddeliteľnú  súčasť  dohody.
Článok 17  prílohy I k dohode  medzi  ES a Švajčiarskom,  nazvaný  „Osoby  poskytujúce  služby“,  stanovuje:
„Pokiaľ  ide o poskytovanie  služieb,  podľa  článku 5  tejto  dohody  sú  zakázané:
a)      akékoľvek  obmedzenia  cezhraničného  poskytovania  služieb  na  území  zmluvnej  strany,  ktoré  neprekračuje  90  dní  skutočnej  práce v kalendárnom  roku;
…“
Podľa  článku 18  tejto  prílohy  sa  ustanovenia  článku 17  uvedenej  prílohy  uplatňujú  na  spoločnosti,  ktoré  sú  založené v súlade s právom  členského  štátu  Európskeho  spoločenstva  alebo  Švajčiarskej  konfederácie a majú  zaregistrované  sídlo,  centrálnu  správu  alebo  hlavné  miesto  podnikania  na  území  zmluvnej  strany.
Článok 21  tej  istej  prílohy  stanovuje:
„1.      Celkové  trvanie  poskytovania  služieb  podľa  článku 17 písm. a)  tejto  prílohy,  tiež  bez  prerušenia  alebo  pozostávajúce z následných  období  poskytovania  služieb,  nesmie  byť  dlhšie  ako  90  dní  skutočnej  práce v kalendárnom  roku.
…“

Právo

Únie
Podľa  odôvodnenia  19  smernice  2000/31  platí,  že:
„Miesto,  kde  má  poskytovateľ  služby  sídlo,  by  malo  byť  určené v súlade s judikatúrou  Súdneho  dvora,  podľa  ktorej  pojem  sídlo  zahŕňa  skutočné  sústavne  vykonávanie  ekonomickej  činnosti  prostredníctvom  stálej  prevádzky  na  neurčitú  dobu;…  miestom  prevádzky  spoločnosti  poskytujúcej  služby  prostredníctvom  webstránky  na  internete,  nie  je  miesto,  kde  sa  nachádza  technológia  podporujúca  webstránku  alebo  miesto,  na  ktorom  je  webstránka  prístupná,  ale  miesto,  kde  spoločnosť  vykonáva  svoju  obchodnú  činnosť;…“
Článok 1  tejto  smernice,  nazvaný  „Cieľ a rozsah“,  znie  takto:
„1.      Táto  smernica  sa  snaží  prispieť k riadnemu  fungovaniu  vnútorného  trhu  zabezpečením  voľného  pohybu  služieb  informačnej  spoločnosti  medzi  členskými  štátmi.
…
4.      Táto  smernica  neustanovuje  dodatočné  pravidlá  medzinárodného  práva  súkromného,  ani  sa  nezaoberá  súdnou  právomocou.“
Článok 2  uvedenej  smernice s názvom  „Definície“  stanovuje:
„Na  účely  tejto  smernice  majú  nasledujúce  výrazy  uvedený  význam:
a)      ‚služby  informačnej  spoločnosti‘:  služby v zmysle  článku 1  ods. 2  smernice [Európskeho  parlamentu a Rady]  98/34/ES  [z 22. júna  1998,  ktorou  sa  stanovuje  postup  pri  poskytovaní  informácií v oblasti  technických  noriem a predpisov,  ako  aj  pravidiel  vzťahujúcich  sa  na  služby  informačnej  spoločnosti  (Ú. v. ES L 204,  1998,  s. 37;  Mim.  vyd.  13/020,  s. 337)],  naposledy  zmenenej a doplnenej  smernicou  [Európskeho  parlamentu a Rady]  98/48/ES  [z 20. júla  1998  (Ú. v. ES L 217,  1998,  s. 18;  Mim.  vyd.  13/021,  s. 8)];
b)      ‚poskytovateľ  služieb‘:  každá  fyzická  alebo  právnická  osoba,  ktorá  poskytuje  služby  informačnej  spoločnosti;
c)      ‚zriadený  [usadený –
neoficiálny  preklad
]  poskytovateľ  služieb‘:  poskytovateľ  služieb,  ktorý  efektívne  vykonáva  ekonomickú  činnosť a používa  stále  miesto  podnikania  počas  neurčitej  doby.  Prítomnosť a používanie  technických  prostriedkov a technológií  potrebných  na  poskytovanie  služby  samo  osebe  nepredstavuje  sídlo  podnikateľa  [usadenie  poskytovateľa –
neoficiálny  preklad
];
…“
Článok 3  tej  istej  smernice,  nazvaný  „Vnútorný  trh“,  stanovuje:
„1.      Každý  členský  štát  zabezpečí,  aby  služby  informačnej  spoločnosti  poskytované  poskytovateľom  služieb,  ktorý  má  sídlo  na  jeho  území,  boli v súlade s vnútroštátnymi  ustanoveniami,  ktoré  sa  uplatňujú v príslušnom  členskom  štáte a ktoré  spadajú  do  koordinovanej  oblasti.
2.      Členské  štáty  nemôžu z dôvodov  spadajúcich  do  koordinovanej  oblasti  obmedziť  slobodu  poskytovania  služieb  informačnej  spoločnosti z iného  členského  štátu.
…“

Talianske

právo
Legge  n. 232 – Bilancio  di  previsione  dello  Stato  per  l’anno  fanziario  2017 e bilancio  pluriennale  per  il  triennio  2017 – 2019  (zákon  č. 232 o štátnom  rozpočte  na  rozpočtový  rok  2017 a viacročnom  rozpočte  na  trojročné  obdobie  2017  až  2019) z 11. decembra  2016  (GURI  č. 297 z 21. decembra  2016,  riadny  dodatok  GURI  č. 57) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „zákon z roku  2016“)  obsahuje  článok 1,  ktorého  odsek  545  stanovuje:
„S cieľom  bojovať  proti  daňovým  únikom a podvodom,  ako  aj s cieľom  zabezpečiť  ochranu  spotrebiteľov a zaručiť  verejný  poriadok  sa  predaj  alebo  akákoľvek  iná  forma  ponúkania  vstupeniek  na  predstavenia,  ktoré  vykonáva  iná  osoba  ako  držitelia, a to  aj  na  základe  zmluvy  alebo  osobitnej  dohody,  systémov  na  vydávanie  takýchto  vstupeniek,  trestá  zákazom  takéhoto  konania a pokutou  od  5 000  do  180 000  eur,  okrem  prípadu,  keď  toto  konanie  napĺňa  skutkovú  podstatu  trestného  činu, a ak  sa  uvedené  konanie  uskutočňuje  prostredníctvom  elektronických  komunikačných  sietí,  spôsobom  vymedzeným v odseku  546,  odstránením  obsahu  alebo v závažnejších  prípadoch  zablokovaním  internetovej  stránky,  prostredníctvom  ktorej  bolo  porušenie  spáchané, a to  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  nároky  na  náhradu  škody.  [AGCOM] a ostatné  príslušné  orgány  vykonávajú  potrebné  vyšetrovania a zásahy,  pričom  konajú
ex  offo
alebo  na  základe  oznámenia  dotknutých  osôb. V každom  prípade  sa  netrestá  predaj  ani  akákoľvek  iná  forma  ponúkania  vstupeniek  na  predstavenia,  ktoré  príležitostne  vykonáva  fyzická  osoba,  ak  táto  činnosť  nemá  obchodný  účel.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Spoločnosť Viagogo,  ktorej  sídlo  a daňový  domicil  sa  nachádzajú v Ženeve,  prevádzkuje  internetové  stránky  založené  na  tom,  že  fungujú  ako  sprostredkovateľ  medzi  spotrebiteľmi  na  účely  ďalšieho  predaja  vstupeniek  na  predstavenia a športové  podujatia.  Po  získaní  vstupeniek  od  oficiálnych  pôvodcov,  akými  sú  organizátori  príslušného  predstavenia  alebo  podujatia,  alebo  autorizovaní  distribútori  („primárny  trh“),  ich  určité  osoby  môžu  chcieť  ďalej  predať.  Viagogo  bola  vytvorená s cieľom  prepojiť  ponuku a dopyt  na  trhu  predaja  lístkov z druhej  ruky  (ďalej  len  „sekundárny  trh“).
Vzhľadom  na  rýchlosť, s akou  vstupenky  dostupné  na  primárnom  trhu  prestávajú  byť k dispozícii,  najmä v dôsledku  používania  automatizovaných  nákupných  programov  zo  strany  niektorých  používateľov,  počet  ľudí,  ktorí  vyhľadávajú  vstupenky,  najmä  na  renomované  predstavenia  alebo  podujatia,  neustále  rastie a internetové  stránky  určené  pre  dotknutý  sekundárny  trh  sa  stávajú  veľmi  úspešnými.
V tejto  súvislosti  Viagogo  vopred  vyberá  na  internetových  stránkach,  ktoré  prevádzkuje  prostredníctvom  platformy  umiestnenej v Spojených  štátoch  amerických,  určitý  počet  predstavení  alebo  podujatí.  Držitelia  vstupeniek,  ktorí  si  zvolia  predstavenie  alebo  podujatie  zodpovedajúce  týmto  vstupenkám,  ich  môžu  ponúkať  na  predaj  na  týchto  internetových  stránkach.  Viagogo  spája  predajcov a potenciálnych  kupujúcich  tým,  že  ponúka  podporné  služby,  ako  je  asistencia  prostredníctvom  telefónu a elektronickej  pošty,  navrhovanie  cien  na  základe  softvéru a automatizovaného  systému  propagácie  vstupeniek  na  určité  predstavenia  alebo  podujatia.
Vzhľadom  na  to,  že  jav  opísaný v bode  16 tohto  rozsudku  dosiahol v Taliansku  rozmery  považované  za  znepokojujúce, a to  najmä z dôvodu  jednoduchosti  využívania  takýchto  internetových  stránok  na  pranie  peňazí  pochádzajúcich z nezákonných  činností a predajná  cena  vstupeniek  na  sekundárnom  trhu  prestala  akokoľvek  súvisieť s cenou,  za  ktorú  sa  tieto  vstupenky  ponúkajú  na  primárnom  trhu,  taliansky  zákonodarca  zaviedol  politiku  zameranú  na  obmedzenie  tohto  javu, a to  najmä  prijatím  článku 1  ods. 545  zákona z roku  2016.
Potom,  čo  spoločnosti  pôsobiace v oblasti  organizácie  hudobných  podujatí,  spoločnosti  predávajúce  vstupenky  na  hudobné  podujatia  na  primárnom  trhu a profesijné  združenia  podali  niekoľko  sťažností,  AGCOM  vykonal  inšpekciu  internetovej  stránky  www.viagogo.it,  ktorú  spravuje  Viagogo.
V nadväznosti  na  túto  inšpekciu  uložil  AGCOM  rozhodnutím  č. 104/20/CONS  zo  16. marca 2020  spoločnosti  Viagogo  pokutu  vo  výške  3 700 000 eur.  Spoločnosti Viagogo  bola  pripísaná  zodpovednosť  za  spáchanie  37  porušení  prostredníctvom  tejto  internetovej  stránky a prostredníctvom  odkazu  na  ňu  na  sociálnej  sieti,  ku  ktorým  došlo  sprístupnením  vstupeniek  na  koncerty a predstavenia  na  predaj v období  od  marca  do  mája  2019, a to  za  vyššie  ceny,  ako  sú  nominálne  ceny  uvedené  na  povolených  predajných  miestach,  pričom  Viagogo  nebola  majiteľkou  systémov,  ktoré  vydávajú  tieto  vstupenky.
Viagogo  podala  žalobu o neplatnosť  tohto  rozhodnutia  na  Tribunale  amministrativo  regionale  per  il  Lazio  (Regionálny  správny  súd  pre Lazio,  Taliansko),  ktorý  túto  žalobu  zamietol.  Proti  rozsudku  prvostupňového  súdu  vo  veci  samej  podala  odvolanie  na  Consiglio  di  Stato  (Štátna  rada,  Taliansko),  ktorá  je  vnútroštátnym  súdom a  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania.
Za  týchto  podmienok  Consiglio  di  Stato  (Štátna  rada)  rozhodla  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Bráni  smernica  [2000/31],  najmä  jej  články 3,  14 a 15 v spojení s článkom 56 ZFEÚ,  uplatneniu  právnej  úpravy  členského  štátu o predaji  vstupeniek  na  podujatia  na  sekundárnom  trhu,  ktorá  má  za  následok,  že  prevádzkovateľovi  platformy  na  ukladanie a zdieľanie  súborov  pôsobiacemu v [Európskej  únii],  akým  je  odvolateľka v prejednávanej  veci,  sa  zabraní v poskytovaní  reklamných  služieb  tretím  osobám  na  predaj  vstupeniek  na  podujatia  na  sekundárnom  trhu,  pričom  sa  táto  činnosť  vyhradí  výlučne  predajcom,  organizátorom  podujatí  alebo  iným  subjektom,  ktorým  orgány  verejnej  moci  udelili  povolenie  vydávať  vstupenky  na  primárnom  trhu  pomocou  certifikovaných  systémov?
2.      Okrem  toho  bráni  článok 102 ZFEÚ v spojení s článkom 106 ZFEÚ  uplatneniu  právnej  úpravy  členského  štátu o predaji  vstupeniek  na  podujatia,  ktorá  vyhradzuje  všetky  služby  súvisiace  so  sekundárnym  trhom  so  vstupenkami  (a najmä  sprostredkovanie)  výlučne  predajcom,  organizátorom  podujatí  alebo  iným  subjektom  oprávneným  vydávať  vstupenky  na  primárnom  trhu  pomocou  certifikovaných  systémov, a vylučuje  takúto  činnosť  pre  poskytovateľov  služieb  informačnej  spoločnosti,  ktorí  majú v úmysle  pôsobiť  ako  poskytovatelia  hostingových  služieb v zmysle  článkov 14 a 15  smernice  [2000/31],  najmä  ak  má  takáto  výhrada  za  následok,  že  umožňuje  dominantnému  subjektu  na  primárnom  trhu  distribúcie  vstupeniek  rozšíriť  svoje  dominantné  postavenie  na  sprostredkovateľské  služby  na  sekundárnom  trhu?
3.      Môže  sa v zmysle  právnych  predpisov  Únie, a najmä  smernice  [2000/31]  pojem  ‚pasívny  poskytovateľ  hostingových  služieb‘  používať  len v prípade,  neexistencie  činností  filtrovania,  výberu,  indexovania,  organizovania,  katalogizácie,  agregácie,  vyhodnocovania,  používania,  úpravy,  extrakcie  alebo  propagácie  obsahu  zverejneného  používateľmi,  chápaných  ako  ilustratívne  príklady,  ktoré  sa  nemusia  všetky  vyskytnúť,  pretože  samy  osebe  sa  majú  považovať  za  významné v súvislosti s podnikateľským  riadením  služby  a/alebo  zavedením  techniky  hodnotenia  správania  užívateľov s cieľom  zvýšiť  ich  lojalitu,  alebo  je  relevantnosť  týchto  okolností  ponechaná  na  uváženie  vnútroštátneho  súdu,  pričom  aj v prípade  výskytu  jedného  alebo  viacerých z týchto  prvkov  je  možné  považovať  neutralitu  služby  za  prevažujúcu,  ktorá  vedie  ku  kvalifikácii  pasívneho  poskytovateľa  hostingových  služieb?“

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Po  prvé  treba  pripomenúť,  že  na  to,  aby  bol  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prípustný,  musí  byť  potrebný  na  vyriešenie  sporu, o ktorom  má  vnútroštátny  súd  rozhodnúť  (rozsudok  zo  6. októbra  2021,  Consorzio  Italian  Management a Catania  Multiservizi, C‑561/19,  EU:C:2021:799,  bod 30,  ako  aj  citovaná  judikatúra),  čo  predpokladá,  že  ustanovenia  práva  Únie,  ktorých  sa  tento  návrh  týka,  sú  na  tento  spor  uplatniteľné.
V tejto  súvislosti  treba v prvom  rade  uviesť,  že  tri  otázky  položené  vnútroštátnym  súdom  sa  týkajú  výkladu  smernice  2000/31.  Túto  smernicu  však  nie  je  možné  uplatniť
ratione  personae
na  skutkové  okolnosti  vo  veci  samej.
Cieľom  smernice  2000/31  je  totiž  podľa  jej  článku 1  prispieť k riadnemu  fungovaniu  vnútorného  trhu  zabezpečením  voľného  pohybu  služieb  informačnej  spoločnosti  „medzi  členskými  štátmi“.  Na  to,  aby  sa  táto  smernica  uplatňovala
ratione  personae
,  je  teda  potrebné,  aby  predmetné  služby  poskytovali  poskytovatelia  služieb  usadení  na  území  členského  štátu,  ako  to  pripomína  článok 3  ods. 1  uvedenej  smernice.
V tejto  súvislosti  článok 2 písm. c)  tej  istej  smernice  definuje  „usadeného  poskytovateľa  služby“  ako  poskytovateľa  služieb,  ktorý  efektívne  vykonáva  ekonomickú  činnosť a používa  stále  miesto  podnikania  počas  neurčitej  doby,  pričom  toto  ustanovenie  spresňuje,  že  prítomnosť a používanie  technických  prostriedkov a technológií  potrebných  na  poskytovanie  dotknutej  služby  ako  také  nepredstavuje  takéto  usadenie  poskytovateľa.
V tejto  súvislosti z judikatúry  vyplýva,  že  keďže  možnosť  uplatňovať  článok 3  ods. 1 a 2  smernice  2000/31  je  podmienená  identifikovaním  členského  štátu,  na  ktorého  území  je  príslušný  poskytovateľ  dotknutej  služby  informačnej  spoločnosti  skutočne  usadený,  vnútroštátnemu  súdu  prináleží  overiť,  či  je  tento  poskytovateľ  skutočne  usadený  na  území  členského  štátu.  Ak  nie  je  takto  usadený,  mechanizmus  stanovený v článku 3  ods. 2  smernice  2000/31  sa  neuplatňuje  (rozsudok z 15. marca 2012,  G, C‑292/10,  EU:C:2012:142,  bod 71 a citovaná  judikatúra).
Rovnako  zákaz  obmedzovania  slobodného  poskytovania  služieb,  ktoré  upravuje  smernica  2000/31, z dôvodov  patriacich  do  koordinovanej  oblasti  sa  podľa  výslovného  znenia  článku 3  ods. 2  tejto  smernice  týka  výlučne  obmedzení  slobodného  poskytovania  služieb  „z iného  členského  štátu“.
Je  pravda,  že  Spoločný  výbor  Európskeho  hospodárskeho  priestoru  na  základe  uplatnenia  Dohody o Európskom  hospodárskom  priestore z 2. mája  1992  (Ú. v. ES L 1,  1994,  s. 3;  Mim.  vyd.  11/052,  s. 3)  prostredníctvom  rozhodnutia  č. 91/2000 z 27. októbra  2000,  ktorým  sa  mení a dopĺňa  príloha XI  (Telekomunikačné  služby) k Dohode o EHP  (Ú. v. ES L 7,  2001,  s. 13;  Mim.  vyd.  11/005,  s. 175),  rozšíril  pôsobnosť  smernice  2000/31  na  EHP,  a táto  smernica  sa  tak vzťahuje  aj  na  štáty,  ktoré  sú  zmluvnými  stranami  uvedenej  dohody.  Švajčiarska  konfederácia  však  nie  je  uvedená  medzi  týmito  štátmi.  Okrem  toho  spoločný  výbor  EÚ‑Švajčiarsko,  zriadený  na  základe  dohody  medzi  ES a Švajčiarskom,  neprijal  žiadne  rozhodnutie s cieľom  rozšíriť  uplatňovanie  uvedenej  smernice  na  tento  tretí  štát.
Je  pritom  nesporné,  že  Viagogo  je  usadená v Ženeve,  tam  má  svoje  sídlo a sústreďuje  tam  svoju  hospodársku  činnosť,  bez  ohľadu  na  okolnosť,  že  používa  svoje  internetové  stránky  vo  verziách  prístupných v rôznych  členských  štátoch  Únie,  okrem  iného v Taliansku.  Predmetné  služby  sú  teda  poskytované z tretieho  štátu  spoločnosťou,  ktorá  sa  riadi  právom  tohto  tretieho  štátu.
Z toho  vyplýva,  že  na  rozdiel  od  toho,  čo  predpokladá  vnútroštátny  súd,  sa  žalobkyňa  vo  veci  samej  nemôže  odvolávať  na  smernicu  2000/31.  Keďže  všetky  otázky  položené  týmto  súdom  sa  týkajú  tejto  smernice,  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je v celom  rozsahu  neprípustný.
V druhom  rade  treba  navyše  spresniť,  pokiaľ  ide o prvú  otázku,  že  Viagogo  sa  nemôže  odvolávať  ani  na  článok 56 ZFEÚ.
Tento  článok  sa  totiž s výnimkou  prípadu,  keď  tak  stanovuje  zmluva  alebo  medzinárodná  dohoda,  neuplatňuje  na  spoločnosť  usadenú v treťom  štáte,  ktorý  nie  je  členom  Únie, a to  ani  keď  táto  spoločnosť  poskytuje  služby,  ktoré  môžu  využiť  štátni  príslušníci  niektorých  členských  štátov  alebo  spoločnosti  usadené  na  území  týchto  členských  štátov  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 21. mája  2015,  Wagner‑Raith,  C‑560/13,  EU:C:2015:347,  bod 36 a citovanú  judikatúru).
V prejednávanej  veci  pôsobnosť  dohody  medzi  ES a Švajčiarskom  neumožňuje  spoločnosti  Viagogo  dovolávať  sa  uplatnenia  článku 56 ZFEÚ,  pretože  osobitosť  tejto  dohody  spočíva v tom,  že  pokiaľ  ide o uplatnenie  obdobného  režimu,  ako  sa  uplatňuje  na  poskytovateľov  služieb  usadených  na  území  členského  štátu,  na  poskytovateľov  služieb  usadených  vo  Švajčiarsku,  stanovuje  časové  obmedzenie v dĺžke  trvania  90  dní  na  kalendárny  rok.
Článok 1  dohody  medzi  ES a Švajčiarskom  tak  stanovuje  najmä  „liberalizáciu  poskytovania  krátkodobých  služieb“,  zatiaľ  čo  pokiaľ  ide o článok 5  ods. 1  tejto  dohody,  tento  priznáva  švajčiarskym  poskytovateľom  služieb  najmä  „právo  poskytovať  službu  na  území  druhej  zmluvnej  strany  počas  obdobia  najviac  90  dní  skutočnej  práce v danom  kalendárnom  roku“. Príloha  I k uvedenej  dohode,  ktorá  podľa  článku 15  tej  istej  dohody  tvorí  jej  neoddeliteľnú  súčasť,  obsahuje  článok 17,  ktorý  zakazuje  „akékoľvek  obmedzenia  cezhraničného  poskytovania  služieb  na  území  zmluvnej  strany,  ktoré  neprekračuje  90  dní  skutočnej  práce v kalendárnom  roku“.  Okrem  toho  článok 18  tejto  prílohy  stanovuje,  že  ustanovenia  článku 17  uvedenej  prílohy  sa  uplatňujú  na  spoločnosti,  ktoré  sú  založené v súlade s právom  členského  štátu  Európskeho  spoločenstva  alebo  Švajčiarska a majú  zaregistrované  sídlo,  centrálnu  správu  alebo  hlavné  miesto  podnikania  na  území  zmluvnej  strany.  Napokon  článok 21  tej  istej  prílohy  spresňuje,  že  týchto  90  dní  zodpovedá  celkovému  trvaniu  poskytovania  služieb,  bez  ohľadu  na  to,  či  ide o nepretržité  poskytovanie,  alebo o po  sebe  nasledujúce  obdobia  poskytovania  služieb.
V prejednávanej  veci  však  zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva,  že  Viagogo  poskytuje  služby  počas  dlhšieho  obdobia,  než  je  doba  stanovená v dohode  medzi  ES a Švajčiarskom.
V prvom  rade  poskytovateľ  služieb,  ktorý  vykonáva  svoju  činnosť  výlučne  prostredníctvom  internetových  stránok,  dáva  tejto  činnosti z podstaty  veci  takmer  nepretržitú,  či  dokonca  trvalú  povahu.  Konkrétne,  pokiaľ  ide o ponuku  týkajúcu  sa  inzerátu  na  predaj  vstupeniek  na  predstavenie  alebo  určité  podujatie,  prostredníctvom  dotknutej  internetovej  stránky  budú  potenciálni  nadobúdatelia  môcť  prejaviť  svoj  záujem  kedykoľvek. V tejto  súvislosti z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom  nevyplýva,  že  internetová  stránka  prevádzkovaná  žalobkyňou  vo  veci  samej  od  svojho  založenia v akomkoľvek  okamihu  ukončila  svoju  činnosť,  čo  potvrdzuje  talianska  vláda,  ktorá  uvádza,  že  „[Viagogo]  poskytuje  sprostredkovateľské  služby  na  sekundárnom  trhu  nepretržite  počas  celého  kalendárneho  roka“.
Zo  skutočností  uvedených v prvostupňovom  konaní  vo  veci  samej  ďalej  vyplýva,  že  AGCOM  už v roku  2016  uložil  spoločnosti  Viagogo  sankciu a že  jej  činnosť  sa  nejaví  ako  obmedzená z časového  hľadiska.
Na  jednej  strane  sa  rozhodnutie  AGCOM  zo  16. marca 2020,  ktoré  sa  konkrétne  vzťahuje  na  mesiace  od  marca  do  mája  2019,  teda  92  dní,  napokon  týka  obdobia  presahujúceho  maximálnu  dĺžku  90  dní  stanovenú v dohode  medzi  ES a Švajčiarskom.  Na  druhej  strane z rozsudku  prvostupňového  súdu  vo  veci  samej  vyplýva,  že  posledný  prípad  predaja,  ktorý  bol  predmetom  inšpekcie  AGCOM,  sa  uskutočnil  7. septembra  2019,  teda v každom  prípade  oveľa  neskôr  ako  90  dní  stanovených v dohode  medzi  ES a Švajčiarskom.
Viagogo  teda  nepatrí  do  pôsobnosti
ratione  personae
článku 56 ZFEÚ, a preto  sa  nemôže  dovolávať  porušenia  tohto  článku v rámci  sporu  vo  veci  samej,  a tak  prvá  otázka v rozsahu, v akom  sa  týka  výkladu  uvedeného  článku,  je z tohto  dôvodu  tiež  neprípustná.
Po  druhé,  druhá a tretia  otázka  vedú Súdny  dvor k tomu,  aby  pre  úplnosť  pripomenul  svoju  judikatúru,  podľa  ktorej  je  prejudiciálna  otázka  položená  vnútroštátnym  súdom  neprípustná,  ak  Súdnemu  dvoru  neposkytuje  skutkové a právne  podklady  potrebné  na  to,  aby  poskytol  užitočnú  odpoveď  (rozsudok z 2. júla  2015,  Gullotta a Farmacia  di  Gullotta  Davide & C., C‑497/12,  EU:C:2015:436,  bod 26).
Pokiaľ  ide o druhú  otázku,  vnútroštátny  súd  tak v rozpore s požiadavkami  stanovenými v článku 94 písm. c)  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nikde  neuvádza  dôvody,  ktoré  ho  viedli k položeniu  otázky  týkajúcej  sa  výkladu  článkov 102 a 106 ZFEÚ,  ani  súvislosť,  ktorú  vnútroštátny  súd  vidí  medzi  týmito  článkami, a najmä  zákonom z roku  2016.
Konkrétne,  pokiaľ  ide o článok 102 ZFEÚ a nasledujúce, a konkrétnejšie o existenciu  prípadného  zneužitia  dominantného  postavenia,  vnútroštátny  súd v kontexte  konania  vo  veci  samej  vôbec  neodkazuje  na  podstatné  znaky  dominantného  postavenia v zmysle  tohto  článku 102  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 12. decembra  2013,  Ragn‑Sells, C‑292/12,  EU:C:2013:820,  bod 41).  Neuvádza  sa  nič o tom,  čo  by  malo  predstavovať  toto  zneužitie  dominantného  postavenia,  ani o tom,  ako  by k tomu  mohol  zákon z roku  2016  viesť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 2. júla  2015,  Gullotta a Farmacia  di  Gullotta  Davide & C., C‑497/12,  EU:C:2015:436,  bod 25).
Pokiaľ  ide o tretiu  otázku,  ktorej  hypotetická  povaha  je  zjavná,  treba  pripomenúť,  že  opodstatnením  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nie  je  formulovanie  poradných  názorov  na  všeobecné  alebo  hypotetické  otázky,  ale  potreba  efektívneho  riešenia  sporu  (pozri  najmä  rozsudky  zo  16. decembra  2001,  Foglia, C‑244/80,  EU:C:1981:302,  bod 18, a z 20. januára  2005,  García  Blanco,  C‑225/02,  EU:C:2005:34,  bod 28,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  je  preto  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  neprípustný.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (siedma  komora)  rozhodol  takto:
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) rozhodnutím z 27. januára 2022, je neprípustný.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.