CELEX: 62020CJ0698
Преюдициално запитване
Структурни фондове
Европейски фонд за регионално развитие (ЕФРР)
Кохезионен фонд
Регламент (ЕО) № 1083/2006
Регламент (ЕС) № 1303/2013
Финансиране от Европейския съюз
Европейски земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР)
Регламент (ЕО) № 1290/2005
Регламент (ЕО) № 1698/2005
Регламент (ЕС) № 1306/2013
Споразумение за отпускане на безвъзмездни средства
Средства, изплатени на бенефициера по сметка в банка, която е в несъстоятелност
Национална правна уредба, която не изключва тези средства от масата на несъстоятелността на банката

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, точка 5, членове 3 и 4, член 57, параграф 1 и членове 70 и 80 от Регламент (EO) № 1083/2006 на Съвета от 11 юли 2006 година за определяне на общи разпоредби за Европейския фонд за регионално развитие, Европейския социален фонд и Кохезионния фонд и за отмяна на Регламент (EO) № 1260/1999 (
ОВ L 210, 2006 г., стр. 25
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 2, стр. 64), изменен с Регламент (ЕС) № 423/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (
OВ L 133, 2012 г., стр. 1
) (наричан по-нататък „Регламент № 1083/2006“), както и на член 2, точка 15, член 37, параграф 1, член 66, член 67, параграф 1, член 74, параграф 1 и член 89, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1303/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за определяне на общоприложими разпоредби за Европейския фонд за регионално развитие, Европейския социален фонд, Кохезионния фонд, Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони и Европейския фонд за морско дело и рибарство и за определяне на общи разпоредби за Европейския фонд за регионално развитие, Европейския социален фонд, Кохезионния фонд и Европейския фонд за морско дело и рибарство, и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1083/2006 на Съвета (
OВ L 347, 2013 г., стр. 320
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Gmina Wieliszew (община Велишев, Полша, наричана по-нататък „общината“) и Syndyk Masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej (синдик в производството по несъстоятелност на занаятчийско-аграрна кооперативна банка) относно изключването на внесената от общината по сметка в тази банка сума от 2439814 PLN (полски злоти) (около 500000 EUR) от масата на несъстоятелността на банката.
Правна уредба
Правото на Съюза
Протоколът
Съгласно член 1, трето изречение от Протокол (№ 7) за привилегиите и имунитетите на Европейския съюз (наричан по-нататък „Протоколът“) „[с]обствеността и имуществата на [Европейския съюз] не могат да бъдат подлагани на каквито и да било административни или правни ограничения без разрешение на Съда [на Европейския съюз]“.
Регламент (ЕО) № 1698/2005
Член 2, буква и) от Регламент (EО) № 1698/2005 на Съвета от 20 септември 2005 година относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) (
ОВ L 277, 2005 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 66, стр. 101) е определял понятието за публични разходи като „всяко публично участие във финансирането на проекти, с произход от бюджета на държавата, от регионални и местни органи, от Европейските общности, както и всеки подобен разход. Всяко участие във финансирането на проектите, чийто произход е бюджетът на публичноправни органи или сдружения от един или повече регионални или местни органи, или публичноправни органи, по смисъла на Директива 2004/18/EО на Европейския парламент и Съвета от 31 март 2004 г. за координиране на процедурите за възлагане на договори за обществени поръчки за работа, доставка и услуги [(
OВ L 134, 2004 г., стр. 114
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116] се счита като публично участие във финансирането“.
Член 3 от този регламент е предвиждал:
„ЕЗФРСР допринася за насърчаване на устойчивото развитие на селските райони в Общността по начин, който допълва пазарната политика и политиката на доходите, подкрепящи Общата селскостопанска политика, политиката на сближаване и Общата политика за рибарството“.
Член 4, параграф 1 от посочения регламент е гласял:
„Подпомагането на развитието на селските райони допринася за постигане на следните цели:
a)
подобряване конкурентоспособността на земеделието и горското стопанство чрез подпомагане на преструктурирането, развитието и иновациите;
б)
подобряване на околната среда и ландшафта чрез подпомагане управлението на земята;
в)
подобряване качеството на живот в селските райони и насърчаване разнообразяването на икономическите дейности“.
Член 15, параграф 1 от същия регламент е предвиждал:
„ЕЗФРСР действа в държавите членки чрез програмите за развитие на селските райони. Тези програми осъществяват стратегията за развитие на селските райони чрез пакет от мерки, групирани в съответствие с осите, определени в дял IV, за постигането на които се търси помощ от ЕЗФРСР.
Всяка програма за развитие на селските райони обхваща периода между 1 януари 2007 г. и 31 декември 2013 г.“.
Член 72, параграф 1 от Регламент № 1698/2005 е гласял следното:
„Без да се нарушават правилата за свободно предоставяне на услуги и свободата за установяване по смисъла на членове 43 и 49 от [ЕО], държавата членка гарантира, че един инвестиционен проект запазва финансовото участие на ЕЗФРСР, ако този проект, в рамките на 5 години от датата на вземане на решение за финансиране от Управителния орган, не претърпи съществена промяна, която:
a)
засяга естеството или условията за изпълнение на проекта или дава на дадена фирма или обществен орган незаконно преимущество;
б)
произтича или от промяна на собствеността на дадена позиция от инфраструктурата, или от прекратяване или преместване на производствена дейност“.
Регламент № 1083/2006
Съгласно член 1, първа алинея, Регламент № 1083/2006 „установява общите правила, които регулират Европейския фонд за регионално развитие (ЕФРР), Европейския социален фонд (ЕСФ) (наричани по-нататък „структурните фондове“), и Кохезионния фонд“.
Член 2, параграф 5 от този регламент е уточнявал:
„По смисъла на настоящия регламент следните термини имат значението, което им е определено по-долу:
[…]
5.
„публичен разход“: всяко публично участие във финансирането на операциите, чийто източник е бюджета на държавата, на регионалните или местни власти, общият бюджет на Европейските общности, отнасящ се до структурните фондове и всеки подобен разход. Като подобен разход се разглежда всяко участие във финансирането на операциите, чийто източник е бюджета на публичноправни организации или сдружения на една или повече регионални или местни власти […]“.
Член 3 от посочения регламент, озаглавен „Цели“, е предвиждал:
„1.   Изпълняваното от Комисията действие по член 158 от [ЕО] има за цел да засили икономическото и социално сближаване на разширения Европейски съюз, за да насърчи хармоничното, балансирано и устойчиво развитие на Общността. Това действие се изпълнява с помощта на фондовете, на Европейската инвестиционна банка (ЕИБ) и други финансови инструменти. То има за цел да намали икономическите, социални и териториални различия, които са възникнали особено в страни и региони, чието развитие изостава и във връзка и с икономическото и социално преструктуриране и стареенето на населението.
Изпълняваното с помощта на фондовете действие включва на национално и регионално ниво приоритетите на Комисията за устойчиво развитие чрез засилване на растежа, конкурентоспособността, заетостта и социалното включване и чрез опазване и подобряване качеството на околната среда.
2.   За тази цел ЕФРР, ЕСФ, Кохезионният фонд, ЕИБ и другите съществуващи финансови инструменти на Общността допринасят, всеки по съответен начин, за постигането на следните три цели:
а)
цел „Сближаване“, което има за цел да ускори сближаването на най-слабо развитите държави членки и региони, като се подобрят условията за растеж и заетост чрез увеличаване и подобряване качеството на инвестициите във физическия и човешки капитал, развитието на иновациите и на обществото на знанието, адаптиране към икономическите и социални промени, опазване и подобряване на околната среда и административната ефективност. Тази цел представлява приоритетът на [структурните фондове и на Кохезионния фонд];
б)
цел „Регионална конкурентоспособност и заетост“, която освен към най-слабо развитите региони е насочена към засилване на конкурентоспособността и привлекателността на регионите както и на заетостта чрез предвиждане на икономическите и социални промени, включително тези, които са свързани с отварянето на търговията, чрез увеличаване и подобряване качеството на инвестициите в човешкия капитал, иновациите и насърчаването на обществото на знанието, предприемчивостта, опазването и подобряването на околната среда и подобряване на достъпа, адаптивността на работниците и предприятията, както и развитие на пазари, включващи работни места; и
в)
цел „Европейско териториално сътрудничество“, което има за цел засилване на трансграничното сътрудничество чрез съвместни местни и регионални инициативи чрез действия, благоприятстващи интегрираното териториално развитие, свързано с приоритетите на Общността и засилване на междурегионалното сътрудничество и обмен на опит на съответното териториално ниво.
3.   Съгласно посочените в параграф 2 цели, помощта от фондовете, според характера им, отчита от една страна специфични икономически и социални характеристики, а от друга — специфични териториални характеристики. Помощта подкрепя по съответен начин устойчивото градско развитие особено като част от регионалното развитие и обновяването на градските райони и на районите, зависещи от рибарство, чрез икономическа диверсификация. Помощта също така подкрепя райони с неблагоприятни географски или природни условия, които задълбочават проблемите, свързани с развитието, особено в най-отдалечените региони, както е посочено в член 299, параграф 2 от Договора, както и северните райони с много ниска гъстота на населението, някои острови и островни държави членки и планински райони“.
Член 4 от същия регламент, озаглавен „Инструменти и мисии“, е предвиждал в параграф 1:
„Фондовете допринасят, всеки в съответствие със специфичните разпоредби, които го регулират, за постигането на трите посочени в член 3, параграф 2 цели, както следва:
а)
целта „Сближаване“: ЕФРР, ЕСФ и Кохезионния фонд;
б)
целта „Регионална конкурентоспособност и заетост“: ЕФРР и ЕСФ; и
в)
целта „Европейско териториално сътрудничество: ЕФРР“.
По силата на член 14, параграф 1 от Регламент № 1083/2006 бюджетът на Европейския съюз, отделен за фондовете, се изпълнява в рамките на поделено управление между държавите членки и Европейската комисия.
Съгласно член 57, параграф 1, първа алинея от този регламент:
„Държавата членка или управителният орган гарантира, че операция, включваща инвестиции в инфраструктура или производствени инвестиции, запазва приноса от фондовете само ако в срок от пет години след нейното приключване тя не претърпи значително изменение, което произтича от промяна в характера на собствеността на елемент от инфраструктурата или от прекратяването на производствена дейност, и което засяга характера или условията на изпълнение на операцията или породи за дадено предприятие или публична организация недължими предимства“.
Член 70, параграфи 1 и 2 от посочения регламент е предвиждал:
„1.   Държавите членки отговарят за управлението и контрола на оперативните програми, по-специално чрез следните мерки:
a)
гарантират, че системите за управление и контрол на оперативните програми са установени в съответствие с членове 58 и 62 и функционират ефективно.
б)
предотвратяват, откриват и отстраняват нередности и осигуряват възстановяването на неправомерно изплатени суми, заедно с лихвите за забава, когато е целесъобразно. Те ги съобщават на Комисията и я информират за развитието на административните и [съдебни] процедури.
2.   Когато неправомерно платените на бенефициер суми не могат да бъдат възстановени, държавата членка отговаря за възстановяването на изгубените суми в общия бюджет на [Европейския съюз], когато се установи, че загубата е настъпила в резултат на грешка или на небрежност от нейна страна“.
Член 80 от същия регламент е предвиждал:
„Държавите членки се уверяват, че институциите, отговорни за извършването на плащанията, гарантират, че бенефициерите получават общата сума на публичното участие възможно най-бързо и в пълен размер. Не се приспада или удържа каквато и да е сума и не се начислява специална такса или друга такса с еквивалентен ефект, която би намалила тези суми за бенефициерите“.
Регламент № 1303/2013
Съгласно член 152, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1303/2013:
„1.   Настоящият регламент не засяга нито продължаването, нито промяната, включително цялостната или частична отмяна на помощта, одобрена от Комисията въз основа на Регламент (ЕО) № 1083/2006 или на друго законодателство, приложимо за тази помощ към 31 декември 2013 г. Посоченият регламент или друго приложимо законодателство следователно продължава да се прилага след 31 декември 2013 г. за тази помощ или за съответните операции до приключването им. За целите на настоящия параграф помощта обхваща оперативните програми и големите проекти.
2.   Заявленията за получаване на помощ, подадени или одобрени съгласно Регламент (ЕО) № 1083/2006, остават в сила“.
Член 153, параграф 1 от Регламент № 1303/2013 гласи:
„Без да се засягат разпоредбите, предвидени в член 152, Регламент (ЕО) № 1083/2006 се отменя, считано от 1 януари 2014 г.“.
Регламент (ЕС) № 1305/2013
Член 88 от Регламент (ЕС) № 1305/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1698/2005 на Съвета (
OВ L 347, 2013 г., стр. 487
) гласи, че последният регламент продължава да се прилага по отношение на операции, изпълнявани по програми, които Комисията е одобрила съгласно посочения регламент преди 1 януари 2014 г.
Регламент (ЕС) № 1306/2013
Съгласно член 11 от Регламент (ЕС) № 1306/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 относно финансирането, управлението и мониторинга на общата селскостопанска политика и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 352/78, (ЕО) № 165/94, (ЕО) № 2799/98, (ЕО) № 814/2000, (ЕО) № 1290/2005 и (ЕО) № 485/2008 на Съвета (
ОВ L 247, 2013 г., стр. 549
и поправка в
ОВ L 130, 2016 г., стр. 7
):
„Освен ако в правото на Съюза изрично не е предвидено друго, плащанията на бенефициерите по предвиденото в настоящия регламент финансиране се извършват в пълен размер“.
Член 34, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1306/2013 предвижда, че:
„1.   Бюджетните кредити, необходими за финансиране на разходите, посочени в член 5, се предоставят на държавите членки под формата на предварително финансиране, междинни плащания и изплащане на салдото, както е описано в настоящия раздел.
2.   Общият сбор от предварителното финансиране и междинните плащания не надхвърля 95 % от участието на ЕЗФРСР по всяка отделна програма за развитие на селските райони.
[…]“.
Съгласно член 35, параграф 1 от този регламент „[с]лед като вземе решение за одобрение на програмата за развитие на селските райони, Комисията изплаща на държавата членка начална сума за предварително финансиране за целия програмен период“. Съгласно член 36, параграф 2 от посочения регламент тя извършва междинни плащания за възстановяване на разходите, направени от акредитираните разплащателни агенции по изпълнението на програмите. Що се отнася до изплащането на салдото, член 37, параграфи 1 и 2 от същия регламент уточнява, че след получаването на последния годишен доклад за напредъка по прилагането на програмата за развитие на селските райони, Комисията изплаща салдото. Член 37, параграф 2 посочва, че това салдо се изплаща не по-късно от шест месеца след като информацията и документите по член 37, параграф 1 се смятат за получени от Комисията и последната годишна сметка е уравнена.
Член 54 от Регламент № 1306/2013 гласи:
„1.   За всяко неправомерно плащане, възникнало в резултат на нередност или небрежност, държавите членки изискват възстановяване от бенефициера в срок от 18 месеца след одобрението и където е приложимо — получаването от страна на разплащателната агенция или органа, отговарящ за възстановяването, на контролен доклад или подобен документ, който посочва извършването на нередност. Съответните суми се вписват едновременно с искането за възстановяване в регистъра на длъжниците на разплащателната агенция.
2.   Ако сумата не е възстановена в рамките на четири години след датата на искането за възстановяване, или в рамките на осем години, ако възстановяването е поискано чрез националните съдилища, 50 % от финансовите последици от невъзстановяването се поемат от съответната държава членка и 50 % се поемат от бюджета на Съюза, без да се засяга изискването съответната държава членка да прилага процедури за възстановяване съгласно член 58.
Когато в рамките на процедурата по възстановяване се установи отсъствие на каквито и да е нередности посредством административен или [съдебен акт] с окончателен характер, съответната държава членка декларира като разход пред Фондовете финансовата тежест, поета от нея по силата на първа алинея.
Ако обаче по причини, за които заинтересованата държава членка не носи отговорност, подлежащата на връщане сума не може да бъде възстановена в сроковете, посочени в първа алинея, и размерът на тази сума надвишава 1 милион евро, Комисията може, по искане на държавата членка, да удължи сроковете с период не по-дълъг от половината от първоначалния срок.
3.   По надлежно обосновани съображения държавите членки могат да решат да не търсят възстановяване на средствата. Решение в този смисъл може да бъде взето само в следните случаи:
а)
ако направените и евентуалните разходи по връщането на цялата сума надхвърлят размера на подлежащата на връщане сума, което условие се счита за настъпило, ако:
i)
подлежащата на връщане от бенефициера сума в рамките на индивидуално плащане по схема за подпомагане или мярка за подпомагане не надхвърля 100 EUR, без да се включват лихвите, или
ii)
подлежащата на връщане от бенефициера сума в рамките на индивидуално плащане по схема за подпомагане или мярка за подпомагане е между 100 EUR и 150 EUR, без да се включват лихвите, и съответната държава членка прилага праг, равен на подлежащата на възстановяване сума или по-висок от нея, под който съгласно националното си право не пристъпва към събиране на дългове на национално равнище;
б)
ако връщането се окаже невъзможно поради неплатежоспособност, констатирана и призната съгласно националното право, на длъжника или на лицата, носещи юридическа отговорност за нередността.
Когато решението, посочено в първата алинея от настоящия параграф, е взето преди дължимата сума да стане предмет на правилата, посочени в параграф 2, финансовите последици от невъзстановяването се поемат от бюджета на Съюза.
4.   В годишните счетоводни отчети, които трябва да бъдат изпратени на Комисията съгласно член 102, параграф 1, буква в), подточка iv), държавите членки вписват сумите, които трябва да бъдат поети от тях по силата на параграф 2 от настоящия член. Комисията проверява дали това е направено и внася всички необходими корекции в акта за изпълнение, посочен в член 51, параграф 1.
5.   При условие че е следвана процедурата, предвидена в член 52, параграф 3, Комисията може да приема актове за изпълнение за изключване от финансиране от Съюза суми, включени в бюджета на Съюза, в следните случаи:
а)
ако държавата членка не е спазила сроковете, посочени в параграф 1;
б)
ако смята, че решението да не се търси възстановяване на сумите, което държавата членка е взела съгласно параграф 3, е необосновано;
в)
ако смята, че нередност или невъзстановени средства са последица от нередности или небрежност от страна на административните органи или на друг официален орган на държавата членка.
Тези актове за изпълнение се приемат в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 116, параграф 2“.
Текстът на член 56 от този регламент е следният:
„Когато нередности или небрежност са открити при дейностите или програмите за развитие на селските райони, държавите членки извършват финансовите корекции, като изцяло или частично отменят съответното финансиране от Съюза. Държавите членки вземат предвид естеството и сериозността на разкритите нередности и нивото на финансовата загуба, причинена на ЕЗФРСР.
Сумите, чието финансиране от Съюза по линия на ЕЗФРСР е отменено, възстановените суми, както и натрупаните по тях лихви, се преразпределят в рамките на съответната програма. Отменените или възстановени средства на Съюза обаче могат да бъдат използвани повторно от държавите членки само за финансиране на операция по същата програма за развитие на селските райони, и при условие че средствата не са пренасочени към операции, които са били предмет на финансова корекция. След приключването на програма за развитие на селските райони, държавата членка връща възстановените суми в бюджета на Съюза“.
Член 58, параграф 1, буква д) от посочения регламент гласи:
„В рамките на ОСП държавите членки приемат всички необходими законови, подзаконови и административни разпоредби и вземат всички необходими мерки с оглед осигуряването на ефективна защита на финансовите интереси на Съюза, по-специално:
[…]
д)
възстановяват неправомерните плащания с лихви и завеждат съдебни дела за целта, според случая“.
Полското право
Съгласно член 61 от Ustawa z dnia 28 lutego 2003 r. Prawo upadłościowe (Закон за несъстоятелността от 28 февруари 2003 г.) (Dz. U. от 2020 г., бр. 60, позиция 1228, наричан по-нататък „U.p.u.“):“):
„От деня на откриването на производството по несъстоятелност имуществото на несъстоятелния длъжник формира масата на несъстоятелността, която служи за удовлетворяването на неговите кредитори“.
Съгласно член 63, параграф 1 от U.p.u. в масата на несъстоятелността не влиза имущество, върху което не се допуска принудително изпълнение съгласно Ustawa z dnia 17 listopada 1964 r. Kodeks postępowania cywilnego (Граждански процесуален кодекс от 17 ноември 1964 г.) (Dz. U. от 2020 г., позиция 1575, наричан по-нататък „Гражданският процесуален кодекс“).
Член 70 от U.p.u. гласи:
„Активи, които не принадлежат на несъстоятелния длъжник, се изключват от масата на несъстоятелността“.
Член 831, параграф 1, точка 2a от Гражданския процесуален кодекс предвижда:
„Не се допуска принудително изпълнение върху:
[…]
2a) авансово изплатени средства от програмите, съфинансирани със средства по член 5, параграф 1, точки 2 и 3 от Ustawa z dnia 27 sierpnia 2009 r. o finansach publicznych (Закон за публичните финанси от 27 август 2009 г.) (Dz. U. от 2019 г., позиция 869, изменен), освен ако изпълняваното вземане не е възникнало във връзка с осъществяването на проекта, за който са предназначени тези средства“.
Член 5, параграф 1, точки 2, 2a и 3 от Закона за публичните финанси гласи:
„За публични се считат:
[…]
2) средствата с източник от бюджета на Европейския съюз и неподлежащи на връщане средства от помощта, отпускана от държавите — членки на Европейската асоциация за свободна търговия (ЕАСТ);
2a) средствата по член 3b от Ustawa z dnia 6 grudnia 2006 r. o zasadach prowadzenia polityki rozwoju (Закон за принципите на политиката за развитие) от 6 декември 2006 г. (Dz. U. от 2018 г., позиции 1307 и 1669);
3) неподлежащи на връщане средства от чуждестранни източници, които не са посочени в точка 2“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
От акта за преюдициално запитване е видно, че въз основа на три споразумения за отпускане на безвъзмездни средства (наричани по-нататък заедно „споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства“), които е сключила с компетентните национални органи, общината получила от тях средства за изпълнението на съфинансирани от бюджета на Съюза проекти.
Първото споразумение за отпускане на безвъзмездни средства е сключено на 26 май 2014 г. за финансиране на проект по оперативна програма „Иновативна икономика“ за периода 2007—2013 г., изпълнявана с подкрепата на ЕФРР. Общите допустими разходи по проекта възлизат на 1014473 PLN (около 210000 EUR), 85 % от които могат да бъдат съфинансирани от бюджета на Съюза. Съгласно това споразумение, от една страна, публичното участие във финансирането се предоставя под формата на възстановяване на направените допустими за финансиране разходи и/или под формата на авансови плащания и от друга страна, бенефициерът осигурява осъществяване и дълготрайност на проекта в петгодишния срок, предвиден в член 57 от Регламент № 1083/2006, като в някои случаи, например за злоупотреба със средства, се изисква връщане на средствата.
Второто споразумение за отпускане на безвъзмездни средства, сключено на 28 август 2014 г., е за финансирането на проект по мярката „Основни услуги за икономиката и населението в селските райони“ по Програмата за развитие на селските райони за 2007—2013 г., подкрепена от ЕЗФРСР. Общината получава помощ в размер на 2335084 PLN (около 480000 EUR), но не повече от 50 % от направените допустими разходи за осъществяването на този проект. Подобно на първото, и второто споразумение задължава бенефициера да върне средствата в определени случаи, и съдържа разпоредби, които да осигурят дълготрайност на проекта.
Аналогични разпоредби са предвидени в третото споразумение за отпускане на безвъзмездни средства, сключено на 8 септември 2014 г., което е за финансиране на проект по оперативна програма „Инфраструктура и околна среда“ за периода 2007—2013 г., подкрепен от Кохезионния фонд. Общите допустими разходи по проекта възлизат на5107639,40 PLN (около 1000000 EUR). Тази сума е трябвало да бъде изплатена на бенефициера под формата на авансови плащания, последвани от междинни плащания и окончателно плащане.
Всички суми, изплатени на общината от националните органи по силата на споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства, са внесени по сметките ѝ в Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie (занаятчийско-аграрна кооперативна банка, наричана по-нататък „банката“).
С определение от 30 декември 2015 г. е открито производство по несъстоятелност на банката.
Общината предявява искане до съдията по несъстоятелността да изключи от масата на несъстоятелността на банката сумите, които общината е получила за изпълнение на споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства, но искането ѝ е отхвърлено с определение от 18 март 2016 г. Тогава общината предявява иск за това изключване пред Sąd Rejonowy dla m. Warszawy w Warszawie (Районен съд Варшава, Полша). С решение от 8 февруари 2017 г. искът е отхвърлен. След като Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд Варшава, Полша) отхвърля с решение от 7 февруари 2018 г. въззивната ѝ жалба срещу последното решение, общината подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция Sąd Najwyższy (Върховен съд, Полша).
Последната иска да установи как да се третират сумите, посочени в точка 35 от настоящото решение. По-конкретно тя поставя въпроса за съвместимостта с правото на Съюза на национално законодателство, съгласно което такива суми, чийто е източник е бюджетът на Съюза, не са изключени от масата на несъстоятелността на банката, в която са били внесени, при положение че това законодателство би застрашило постигането на целите, определени в правната уредба на Съюза.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че поради внасянето им в една от текущите сметки на банката сумите, посочени в точка 35 от настоящото решение, са станали собственост на банката и поради това са правомерно включени в масата на несъстоятелността за удовлетворяване на кредиторите на тази банка.
Наистина според Sąd Najwyższy (Върховен съд) от член 63 от U.p.u., от член 831, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс, както и от член 5, параграф 1, точки 2 и 3 от Закона за публичните финанси следва, че сумите с източник от публични средства, включително с източник от бюджета на Съюза, не могат да бъдат предмет на принудително изпълнение. Според нея обаче тези разпоредби не са приложими към спора по главното производство. Всъщност в полската доктрина и съдебна практика е безспорно становището, че предвиденото в посочените разпоредби изключение се прилага само когато несъстоятелният длъжник е бенефициерът на съответните средства. В случая обаче бенефициер е не банката, а общината. Ето защо според посочената юрисдикция, за да избегне изземване на съответните средства, общината е трябвало да ги съхранява, без да ги внася в банката, което обаче не е разрешено от споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства.
На второ място, запитващата юрисдикция посочва, че общината е следвала предвидения в полското право процесуален ред, по-конкретно в член 70 от U.p.u., за да изиска изключване от масата на несъстоятелността на активи, които според този орган на местната власт не принадлежат на несъстоятелния длъжник. Искът, която общината предявила за тази цел, обаче не е уважен по съображението, че банката е станала собственик на внесените от бенефициера средства, така че член 70 не се прилага към спора по главното производство.
При това положение общината е един от кредиторите на банката и нейните вземания представляват сумите, които са ѝ били изплатени по силата на споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства. Следователно, за да се опита да събере тези суми, общината трябва да заяви в масата на несъстоятелността на банката вземането си за тях. Въпреки това изобщо не е гарантирано, че този опит за събиране на вземането ще бъде успешен.
Според Sąd Najwyższy (Върховен съд) евентуалната невъзможност за събиране на въпросните суми би представлявала нарушение на членове 57 и 80 от Регламент № 1083/2006. Всъщност поради подобна невъзможност няма да се постигне целта, преследвана със споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства, а именно да се съфинансират, и по-този начин да се осъществят конкретни инвестиционни проекти. Освен това фактът, че въпросните суми няма да се използват за предвидените в споразуменията цели, би нарушил тези споразумения и би могъл да доведе до задължение за бенефициера да върне сумите.
При тези условия Sąd Najwyższy (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли [Регламент № 1083/2006], и по-конкретно член 2, точка 5, членове 3 и 4, член 57, параграф 1 и членове 70 и 80 от него, а понастоящем [Регламент № 1303/2013], и по-конкретно член 2, точка 15, член 37, параграф 1, член 66, член 67, параграф 1, член 74, параграф 1 и член 89, параграф 1 от него, да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която не позволява на лицето, получило средства с източник от бюджета на Европейския съюз, ефективно да изиска по съдебен ред изключването на тези средства от масата на несъстоятелността, когато са внесени по банкова сметка, водена в банка, спрямо която впоследствие е открито производство по несъстоятелност, или национална правна уредба, която не изключва тези средства от масата на несъстоятелността на несъстоятелната банка?“.
По искането за разглеждане на делото по реда на бързото производство
Запитващата юрисдикция отправя искане преюдициалното запитване по настоящото дело да бъде разгледано по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник на Съда.
В подкрепа на искането си тази запитваща юрисдикция изтъква характера на производството по несъстоятелност и целта кредиторите да бъдат удовлетворени в най-кратки срокове, като по този начин приключи производството по несъстоятелност на банката.
Съгласно член 105, параграф 1 от Процедурния правилник по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързо производство, в отклонение от разпоредбите на настоящия правилник, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
В това отношение е необходимо да се припомни, че бързото производство е процесуален способ, който следва да се прилага в случай на извънредна неотложност (решение от 28 април 2022 г., Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
, т.
).
В настоящия случай, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, с решение от 9 февруари 2021 г. председателят на Съда отхвърля искането за разглеждане на делото по реда на бързото производство.
В това отношение следва да се припомни, от една страна, що се отнася до целта кредиторите да бъдат удовлетворени в най-кратки срокове и по този начин бързо да приключи разглежданото в главното дело производство по несъстоятелност, че изискването висящите пред Съда спорове да бъдат разглеждани в кратки срокове не се обуславя само от това, че запитващата юрисдикция е длъжна бързо да разреши спора (решение от 28 април 2022 г., Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, т.
).
От друга страна, в случая запитващата юрисдикция само изтъква, че „характерът“ на производството по несъстоятелност обосновава прибягване до бързото производство, без да обяснява по какъв начин сам по себе си този „характер“ налага настоящото дело да се разгледа в кратки срокове по смисъла на член 105, параграф 1 от Процедурния правилник. Така или иначе, дори да е установена, чувствителността на делото от икономическа или социална гледна точка сама по себе си не предполага необходимост от разглеждане в кратки срокове (вж. в този смисъл решение от 10 март 2022 г., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Пълно здравно застрахователно покритие),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
, т.
).
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
Rzecznik Praw Obywatelskich (омбудсман, Полша) счита, че настоящото преюдициално запитване е недопустимо, тъй като запитващият орган, съставен от лица, назначени в нарушение на националното право и на правото на Съюза, не може да бъде квалифициран като „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
По-конкретно, първо, поради такива нарушения на националното право и на правото на Съюза в процедурата по назначаване на членовете на запитващата юрисдикция не можело да се приеме, че този орган отговаря на критерия да е „създаден със закон“.
Второ, омбудсманът изтъква, че преценката на всички правни и фактически обстоятелства, свързани с процеса по назначаване на посочените в точка 52 от настоящото решение лица, не позволява да се отстрани всяко основателно съмнение относно независимостта и безпристрастността на този орган.
Трето, омбудсманът отбелязва, че един от членовете на състава на Sąd Najwyższy (Върховен съд), отправил настоящото преюдициално запитване до Съда, е същото лице, което, заседавайки в състав от един съдия, е сезирало Съда с делото, приключило с решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
), и че по същото дело омбудсманът вече изразил съмненията си по въпроса дали това лице отговаря на изискванията, за да може да се счита за „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
В това отношение следва да се припомни най-напред, че съгласно постоянната практика на Съда, за да прецени дали съответният запитващ орган притежава качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС — въпрос, уреден единствено от правото на Съюза — и съответно за да прецени дали преюдициалното запитване е допустимо, Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим (решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, т.
).
Безспорно е, че Sąd Najwyższy (Върховен съд) като такъв отговаря на изискванията, припомнени в предходната точка от настоящото решение. В случая омбудсманът по-скоро повдига въпроса дали съдиите от състава на Sąd Najwyższy (Върховен съд), отправил настоящото преюдициално запитване до Съда, отговарят на тези изисквания.
Както обаче приема Съдът в точка 69 от решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
), и поради съображенията, изброени в точки 70 и 71 от посоченото решение, щом преюдициалното запитване е отправено от национална юрисдикция, трябва да се презумира, че тя отговаря на изискванията, припомнени в точка 56 от настоящото решение, независимо от конкретния ѝ състав.
Несъмнено, изложената в предходната точка на настоящото решение презумпция може да бъде оборена, когато от влязъл в сила съдебен акт, постановен от национална или международна юрисдикция, може да се стигне до извода, че съдията или съдиите, от които се състои запитващата юрисдикция, нямат качеството на независим, безпристрастен и предварително създаден със закон съд по смисъла на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, т.
).
В случая обаче, тъй като Съдът не бе уведомен нито до приключването на писмената фаза на производството, нито впрочем до обявяване на делото за решаване, че по отношение на съдиите от запитващия състав е влязъл в сила такъв съдебен акт, евентуалните нарушения, които може да са опорочили националната процедура по тяхното назначаване, не са в състояние да доведат до недопустимост на настоящото преюдициално запитване.
Важно е обаче да се припомни, че посочената в точка 58 от настоящото решение презумпция се прилага единствено за да се прецени допустимостта на преюдициалните запитвания на основание член 267 ДФЕС. От нея не може да се заключи, че условията за назначаване на съдиите от състава на запитващата юрисдикция непременно са такива, че да се спазват гаранциите за достъп до независим, безпристрастен и предварително създаден със закон съд по смисъла на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС или на член 47 от Хартата на основните права (вж. в този смисъл решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, т.74).
Накрая следва да се уточни, че преценка, различна от произтичащата от точки 57—61 от настоящото решение, би могла да се наложи при обстоятелства, при които освен личното положение на съдията или съдиите, формално отправили запитване по член 267 ДФЕС, са налице и други фактори, които трябва да са оказали влияние върху функционирането на запитващата юрисдикция, към която принадлежат тези съдии, като по този начин допълнително са накърнили нейната независимост и безпристрастност (вж. в този смисъл решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, т.
).
От изложените по-горе съображения следва, че преюдициалното запитване е допустимо.
По същество
В самото начало следва да се отбележи, че с преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда насоки как да тълкува, от една страна, Регламент № 1083/2006 и от друга, Регламент № 1303/2013, който отменя и заменя първия регламент, и цели да установи дали тези регламенти допускат национално законодателство, съгласно което сумите с източник от бюджета на Съюза, получени от бенефициер по съфинансирани от Съюза програми, не могат, в случай на несъстоятелност на банката, в която са били внесени, да бъдат изключени от масата на несъстоятелността на банката.
От информацията, с която разполага Съдът, обаче е видно, на първо място, че докато първото и третото споразумение за отпускане на безвъзмездни средства са свързани с проекти, подкрепени съответно от ЕФРР и от Кохезионния фонд, които при това положение са уредени по-специално от разпоредбите на Регламент № 1083/2006, отменен и заменен с Регламент № 1303/2013, второто споразумение за отпускане на безвъзмездни средства е по програма за развитие на селските райони, подкрепена от ЕЗФРСР, който е уреден по-специално от Регламент № 1698/2005, отменен и заменен с Регламент № 1305/2013, както и с Регламент (ЕО) № 1290/2005 на Съвета от 21 юни 2005 година относно финансирането на общата селскостопанска политика (
OВ L 209, 2005 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 1, стр. 193), отменен и заменен с Регламент № 1306/2013.
На второ място, въпреки че са подписани след отмяната на 1 януари 2014 г. на Регламенти № 1083/2006 и № 1698/2005, към споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства продължават да се прилагат, съгласно съответно член 152 от Регламент № 1303/2013 и член 88 от Регламент № 1305/2013, разпоредбите на Регламенти № 1083/2006 и № 1698/2005, при положение че според данните в акта за преюдициално запитване проектите, обхванати от тези споразумения, се отнасят до периода 2007—2013 г. и са одобрени въз основа на посочените регламенти № 1083/2006 и № 1698/2005. Освен това, доколкото Регламент № 1306/2013 не съдържа преходна разпоредба като член 88 от Регламент № 1305/2013 и доколкото съгласно членове 119 и 121 от Регламент № 1306/2013 Регламент № 1290/2005 се отменя от 1 януари 2014 г., за второто споразумение за отпускане на безвъзмездни средства се прилагат съответните разпоредби на Регламент № 1306/2013.
При това положение следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 5 и членове 3, 4, 57, 70 и 80 от Регламент № 1083/2006, членове 11, 54, 56 и 58 от Регламент № 1306/2013 и член 2, буква и), членове 3 и 4 и член 72, параграф 1 от Регламент № 1698/2005 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която, от една страна, не позволява на субект, получил средства по програми, съфинансирани от бюджета на Съюза, когато средствата са внесени по сметка, водена от банка, спрямо която впоследствие е открито производство по несъстоятелност, да изиска изключването на тези средства от масата на несъстоятелността на тази банка и от друга страна, не предвижда изключването на въпросните средства от тази маса.
Веднага следва да се припомни, че активите, които излизат от бюджета на Съюза и се предоставят на държавите членки в рамките на структурните фондове и на Кохезионния фонд, след изплащането им вече не могат да бъдат разглеждани като имущество на Съюза по смисъла на член 1, последно изречение от Протокола (вж. в този смисъл решение от 30 май 2018 г., Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
, т.
).
В това отношение, от една страна, Съдът вече е постановил, що се отнася до Регламент № 1083/2006, че плащанията, извършени от Комисията към държавите членки в рамките на структурните фондове и на Кохезионния фонд, предполагат прехвърлянето на активи от бюджета на Съюза към бюджетите на държавите членки (вж. в този смисъл решение от 30 май 2018 г., Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
, т.
).
От друга страна, от членове 34—37 от Регламент № 1306/2013 е видно, че плащанията, извършени от Комисията по програми за развитие на селските райони, подкрепени от ЕЗФРСР, също включват прехвърляне на активи между бюджета на Съюза и бюджетите на държавите членки.
От това следва, че в случая сумите, получени от общината по споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства и впоследствие внесени в банката, не могат да бъдат квалифицирани като имущество на Съюза по смисъла на член 1, последно изречение от Протокола, което би обосновало невъзможността да бъдат подлагани на каквито и да било административни или съдебни ограничения без разрешение на Съда на Европейския съюз по смисъла на тази разпоредба.
Освен това трябва да се отбележи, че нито една от посочените в точка 67 от настоящото решение разпоредби не задължава държавите членки да приемат национални разпоредби, съгласно които суми се изключват от масата на несъстоятелността на банка само защото са били внесени в нея от бенефициер по програма, съфинансирана от бюджета на Съюза.
Първо, що се отнася до член 57, параграф 1 от Регламент № 1083/2006, чието съдържание по същество е еквивалентно на това на член 72, параграф 1 от Регламент № 1698/2005, следва да се констатира, че по същество от текста на тези разпоредби произтича, че държавата членка или управителният орган гарантира, че операцията запазва приноса от съответния фонд само ако в срок от пет години след нейното приключване тя не претърпи значително изменение, от една страна, засягащо характера ѝ или условията ѝ на осъществяване, а от друга страна, произтичащо или от промяна на характера на собствеността на елемент от инфраструктурата или прехвърлянето на производствена дейност.
Въпреки това нито от член 57, нито от член 72, параграф 1 е видно наличието на задължение като посоченото в точка 72 от настоящото решение.
Второ, що се отнася до член 70 от Регламент № 1083/2006, чието съдържание по същество е еквивалентно на това на членове 54, 56 и 58 от Регламент № 1306/2013, той налага по-специално на държавите членки задължение да възстановят изгубените суми в общия бюджет на Съюза, когато се установи, че загубата е настъпила в резултат на грешка или на небрежност от тяхна страна.
Въпреки това нито от текста на член 70, нито от тези на членове 54, 56 и 58 от посочения регламент е видно наличието на задължение като изложеното в точка 72 от настоящото решение.
Освен това не се твърди, че Република Полша е допуснала грешка или е проявила небрежност при управлението или контрола на въпросните оперативни програми, което да обоснове евентуалното прилагане на посочения член 70.
Трето, що се отнася до член 80 от Регламент № 1083/2006, който е еквивалентен на член 11 от Регламент № 1306/2013, макар от текста на тези разпоредби по същество да следва, че бенефициерите на публично участие във финансирането трябва да получат целия размер на въпросното участие, това не променя факта, че разглежданите разпоредби сами по себе си не налагат на държавите членки задължението, посочено в точка 72 от настоящото решение.
Впрочем от фактическите констатации на запитващата юрисдикция, припомнени в точка 35 от настоящото решение, е видно, че националните органи действително са изплатили на общината разглежданите суми въз основа на споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства.
Четвърто, следва се да се отбележи, че посоченото в точка 72 от настоящото решение задължение не произтича нито от членове 3 и 4 от Регламент № 1083/2006, нито от членове 3 и 4 от Регламент № 1698/2005. Всъщност в тези разпоредби само се посочват най-общо целите, инструментите и задачите на фондовете по член 1, първа алинея от Регламент № 1083/2006, както и задачите и целите на ЕЗФРСР.
Накрая, пето, следва да се отбележи, че това задължение не произтича и от член 2, точка 5 от Регламент № 1083/2006, нито от член 2, буква и) от Регламент № 1698/2005, които само дефинират понятието „публичен разход“.
Несъмнено, както по същество отбелязва запитващата юрисдикция, в някои случаи евентуалната невъзможност за възстановяване на разглежданите суми може да възпрепятства постигането на целта, преследвана от приложимата правна уредба на Съюза, и дори да породи задължение за бенефициера на тези суми да ги върне.
Това обстоятелство обаче не може да обоснове тълкуване на посочената правна уредба, което е несъвместимо с неговия текст. В това отношение е важно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика тълкуването на разпоредба от правото на Съюза не може да има за резултат да лиши ясния и точен текст на тази разпоредба от всякакво полезно действие. Поради това, след като смисълът на разпоредба от правото на Съюза следва недвусмислено от самия ѝ текст, Съдът не може да се отклонява от това тълкуване (решение от 25 януари 2022 г., VYSOČINA WIND,
C‑181/20
,
EU:C:2022:51
, т.
).
Накрая, следва да се уточни, че липсата — когато случаят е такъв — в правото на Съюза на задължението, посочено в точка 72 от настоящото решение, не засяга евентуалната възможност въпросните суми да бъдат изключени от масата на несъстоятелността на банката съгласно полското право.
С оглед на всички изложени дотук съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 5 и членове 3, 4, 57, 70 и 80 от Регламент № 1083/2006, членове 11, 54, 56 и 58 от Регламент № 1306/2013 и член 2, буква и), членове 3 и 4 и член 72, параграф 1 от Регламент № 1698/2005 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която, от една страна, не позволява на субект, получил средства по програми, съфинансирани от бюджета на Съюза, когато средствата са внесени по сметка, водена от банка, спрямо която впоследствие е открито производство по несъстоятелност, да изиска изключването на тези средства от масата на несъстоятелността на тази банка, и от друга страна, не предвижда изключването на въпросните средства от тази маса.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Член 2, точка 5 и членове 3, 4, 57, 70 и 80 от Регламент (EO) № 1083/2006 на Съвета от 11 юли 2006 година за определяне на общи разпоредби за Европейския фонд за регионално развитие, Европейския социален фонд и Кохезионния фонд и за отмяна на Регламент (EO) № 1260/1999, изменен с Регламент (ЕС) № 423/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г., членове 11, 54, 56 и 58 от Регламент (ЕС) № 1306/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година относно финансирането, управлението и мониторинга на общата селскостопанска политика и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 352/78, (ЕО) № 165/94, (ЕО) № 2799/98, (ЕО) № 814/2000, (ЕО) № 1290/2005 и (ЕО) № 485/2008 на Съвета, както и член 2, буква и), членове 3 и 4 и член 72, параграф 1 от Регламент (EО) № 1698/2005 на Съвета от 20 септември 2005 година относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони,

трябва да се тълкуват в смисъл, че:

допускат национална правна уредба, която, от една страна, не позволява на субект, получил средства по програми, съфинансирани от бюджета на Европейския съюз, когато средствата са внесени по сметка, водена от банка, спрямо която впоследствие е открито производство по несъстоятелност, да изиска изключването на тези средства от масата на несъстоятелността на тази банка, и от друга страна, не предвижда изключването на въпросните средства от тази маса.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.