CELEX: 62020CJ0272
Žalba
Javna služba
Osoblje Europske središnje banke (ESB)
Primici od rada
Natječaj
Jednako postupanje prema unutarnjim i vanjskim kandidatima
Razvrstavanje u stupanj

Svojom žalbom Sebastian Veit traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. travnja 2020., Veit/ESB (T‑474/18, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2020:140
), kojom je odbijen njegov zahtjev na temelju članka 270. UFEU‑a i članka 50.a Statuta Suda Europske unije za poništenje, s jedne strane, odluke Europske središnje banke (ESB) od 3. siječnja 2018. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) u dijelu u kojem je on tom odlukom razvrstan tek u 17. stupanj platnog razreda F/G i, s druge strane, odluke ESB‑a od 25. svibnja 2018. kojom je odbijena njegova žalba (u daljnjem tekstu: odluka od 25. svibnja 2018.).
Okolnosti spora i pobijana odluka
Okolnosti spora, kako proizlaze iz točaka 1. do 11. pobijane presude, iznesene su u nastavku.
ESB je 1. listopada 2015., nakon provedenog natječaja, zaposlio S. Veita na razdoblje od 1. listopada 2015. do 30. rujna 2018. kao analitičara za nadzor u Glavnoj upravi (GU) za mikrobonitetni nadzor IV. Žaliteljev ugovor sklopljen je na određeno vrijeme te se nakon isteka mogao pretvoriti u ugovor o radu na neodređeno vrijeme.
Prilikom zapošljavanja žalitelj je, u skladu s obavijesti o slobodnom radnom mjestu, razvrstan u platni razred E/F prema ESB‑ovoj strukturi plaća. U okviru tog platnog razreda ESB mu je dodijelio 70. stupanj na temelju njegova prethodnog radnog iskustva od otprilike jedanaest i pol godina u Deutsche Bundesbanku (Njemačka savezna banka), koje je, prema ustaljenoj upravnoj praksi, kako je kodificirana u dokumentu naslovljenom
Salary Proposal Guidelines
(Smjernice o prijedlozima plaća), koji je 30. travnja 2012. donio GU za ljudske resurse ESB‑a (u daljnjem tekstu: ustaljena upravna praksa za izračun plaća novih članova osoblja), obračunano po stopi od šest stupnjeva za svaku godinu relevantnog prethodnog radnog iskustva stečenog na razini koja odgovara ili je viša od oglašenog radnog mjesta, odnosno 6 × 11,5 = 69 stupnjeva, koji su dodani prvom stupnju platnog razreda E/F, što sve zajedno čini 70. stupanj.
Žalitelju su u okviru postupka godišnje revizije plaća i bonusa za razdoblje od 1. rujna 2015. do 31. kolovoza 2016. dodijeljena četiri dodatna stupnja te je tako dosegao 74. stupanj platnog razreda E/F.
ESB je 27. veljače 2017., nakon provedenog natječaja, privremeno promaknuo žalitelja u viši platni razred za razdoblje od 1. ožujka 2017. do 30. rujna 2018., kao supervizora u Odjelu nadzora nad važnim bankama IX. GU‑a za mikrobonitetni nadzor II., razvrstavajući ga u 17. stupanj platnog razreda F/G. Žaliteljev ugovor sklopljen je na određeno vrijeme te se nakon isteka nije mogao pretvoriti u ugovor o radu na neodređeno vrijeme.
ESB je 2. lipnja 2017. objavio dvije obavijesti o slobodnim radnim mjestima usporedivog sadržaja, jednu upućenu unutarnjim, a drugu vanjskim kandidatima, za radna mjesta bankarskih supervizora u GU‑u za mikrobonitetni nadzor I., u platnom razredu F/G. U okviru natječaja koji je u tom smislu organiziran (u daljnjem tekstu: predmetni natječaj), unutarnji i vanjski kandidati sudjelovali su u istom postupku odabira.
Budući da je odabran žalitelj, ESB je 3. siječnja 2018. donio pobijanu odluku kojom ga je od 1. siječnja 2018. premjestio na radno mjesto supervizora u Odjel za nadzor važnih banaka I. GU‑a za mikrobonitetni nadzor I., promičući ga tako u platni razred F/G i razvrstavajući ga u 17. stupanj tog razreda.
Razvrstavanje žalitelja u 17. stupanj platnog razreda F/G u pobijanoj odluci temeljilo se na članku 5. stavku 1. Upravne okružnice 2/2011 od 19. srpnja 2011. o promaknuću (u daljnjem tekstu: Okružnica 2/2011), prema kojem se osnovna plaća unutarnjeg kandidata promaknutog u viši platni razred prilikom stupanja na snagu promaknuća prenosi u prvi stupanj platnog razreda s kojim je povezano novo radno mjesto ili uvećava za 3 %, ovisno o tome koji je iznos veći. U ovom slučaju, žaliteljeva osnovna plaća za njegovo radno mjesto analitičara za nadzor, razvrstana u 74. stupanj platnog razreda E/F, uvećana je za 3 %, što odgovara 17. stupnju platnog razreda F/G.
Porukom elektroničke pošte od 8. veljače 2018. žalitelj je zatražio predsudsko preispitivanje pobijane odluke. U biti je zahtijevao da ga se razvrsta u 83. stupanj platnog razreda F/G.
Zamjenik glavnog direktora GU‑a za ljudske resurse ESB‑a odbio je taj zahtjev odlukom od 27. veljače 2018.
Žalitelj je podnio žalbu porukom elektroničke pošte od 6. travnja 2018. Ona je odbijena odlukom predsjednika ESB‑a od 25. svibnja 2018., koju je žalitelj zaprimio 6. lipnja 2018.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. kolovoza 2018. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje pobijane odluke i odluke od 25. svibnja 2018.
Opći sud je odbio tu tužbu pobijanom presudom. Konkretno, utvrdio je da se unutarnji i vanjski kandidati koji su prošli natječaj nalaze u usporedivim situacijama u pogledu njihova razvrstavanja u stupanj. Osim toga, istaknuo je da primjena različitih pravila u tu svrhu – s obzirom na to da je na unutarnje kandidate poput žalitelja primijenjen članak 5. stavak 1. Okružnice 2/2011, a na vanjske kandidate ustaljena upravna praksa izračuna plaća novih članova osoblja – može dovesti do različitih rezultata, iako je relevantno prethodno radno iskustvo unutarnjih i vanjskih kandidata jednako. Međutim, Opći sud presudio je da je ta razlika u postupanju opravdana i proporcionalna.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj u žalbi od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu i poništi pobijanu odluku kako je pojašnjena odlukom od 25. svibnja 2018. i
–
naloži ESB‑u snošenje troškova.
ESB od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
O žalbi
Dopuštenost
Argumentacija stranaka
ESB uvodno tvrdi da je žalba u cijelosti nedopuštena jer žalitelj nema pravni interes s obzirom na to da ukidanje pobijane presude ne može dovesti do toga da se razvrsta u 83. stupanj platnog razreda F/G.
U tom pogledu ESB ističe da se žaliteljeva argumentacija, prema kojoj ga je ESB bio dužan razvrstati u 83., a ne u 17. stupanj platnog razreda F/G, temelji na pogrešnoj pretpostavci. Žalitelj tvrdi da njegova djelatnost, koja spada u srednju kategoriju (
gehobener Dienst
) agenata te banke, a koja odgovara razini analitičara i koja je uzeta u obzir radi njegova razvrstavanja u platni razred E/F prilikom njegova zapošljavanja u ESB‑u u svojstvu analitičara u području nadzora (
Supervision Analyst
) tijekom 2015., i radno iskustvo stečeno u okviru njegove djelatnosti (analitičar u području nadzora) u platnom razredu E/F ESB‑a u potpunosti odgovaraju razini djelatnosti koju je on obavljao kao bankarski supervizor (
Banking Supervisor
) u platnom razredu F/G, nakon što je proveden predmetni natječaj. Žalitelj tako smatra da to radno iskustvo, iako je stečeno isključivo u nižem platnom razredu, zbog njegova promaknuća treba još jednom uzeti u obzir radi izračuna njegove plaće.
ESB smatra da je ta pretpostavka netočna. Naime, iz spisa proizlazi, a da u tom smislu nije potrebno ni utvrđenje ni ocjena činjenica, da radno iskustvo stečeno prije stupanja na dužnost, relevantno za razvrstavanje u platni razred E/F, načelno nije jednako relevantnom radnom iskustvu za razvrstavanje u platni razred F/G. Samo zbog tog razloga se radno iskustvo stečeno u svojstvu analitičara u području nadzora (
Supervision Analyst
) u ESB‑u ne može opet uzeti u obzir prilikom razvrstavanja žalitelja u platni razred F/G. U tom kontekstu ESB upućuje na osnovni koncept svoje ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja, uvršten u Smjernice o prijedlozima plaća (
Salary Proposal Guidelines
), prema kojem se „u pravilu u obzir uzima radno iskustvo koje je bitno za dužnosti koje treba obavljati i koje je stečeno na toj razini”.
Točnije, ESB ističe, kao prvo, što se tiče navodnog nepostojanja opravdanja nejednakog postupanja na koje se žalitelj poziva, da njegovo pozivanje u žalbi na točku 61. i sljedeće pobijane presude ne poštuje zahtjeve koji proizlaze iz članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda, prema kojem žalbeni razlozi i argumenti precizno navode dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju.
Kao drugo, argumentacijom da je Opći sud zanemario vrijednost radnog iskustva koje je žalitelj stekao prije svojeg stupanja u službu ESB‑a, iznio je činjenične navode koji su očito nedopušteni u stadiju žalbe. Konkretno, argumentom da je radno iskustvo stečeno kod Deutsche Bundesbanka također „relevantno” za razvrstavanje zainteresirane osobe nakon što je odabrana za radno mjesto supervizora u platnom razredu F/G traži se da se to iskustvo kvalificira kao „relevantno” u smislu ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja. Međutim, ta kvalifikacija traži ocjenu činjenica za koju Sud nije nadležan u žalbenom postupku.
Kao treće, nedopuštena je žaliteljeva argumentacija kojom on Općem sudu prigovara zato što je u točki 73. pobijane presude smatrao da zbog primjene ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja na ovaj slučaj postoji rizik dvostrukog uzimanja u obzir istog radnog iskustva. Žalitelj tako prigovara Općem sudu to što nije uzeo u obzir činjenicu da je njegovo radno iskustvo stečeno u Deutsche Bundesbanku trebalo dvaput uračunati jer je bilo „relevantno” u okviru njegova zapošljavanja na radno mjesto u platnom razredu E/F i, nakon predmetnog natječaja, u platnom razredu F/G.
Ocjena Suda
Kao prvo, valja odbiti ESB‑ove argumente u dijelu u kojem tvrdi da žalitelj nema pravni interes zato što ukidanje pobijane presude ne može dovesti do njegova razvrstavanja u 83. stupanj platnog razreda F/G.
U tom pogledu valja istaknuti da bi, kako bi se žalba odbacila kao nedopuštena zbog razloga na koji se poziva ESB, trebalo dokazati da žalitelj ne bi bio stavljen u viši stupanj da se nakon predmetnog natječaja na njega primijenila ustaljena upravna praksa izračuna plaća novih članova osoblja. Međutim, kao što to u biti tvrdi sam ESB, pitanje može li se žaliteljevo prethodno radno iskustvo kvalificirati kao „relevantno” u smislu te prakse, koja predviđa da se kandidatima dodjeljuje šest stupnjeva za svaku godinu relevantnog radnog iskustva stečenog na razini koja je jednaka ili veća od razine oglašenog radnog mjesta, činjenično je pitanje koje Opći sud u pobijanoj presudi nije ocijenio i koje Sud ne može ispitivati u okviru žalbe.
Naime, kao što to proizlazi iz točke 71. pobijane presude, Opći sud samo je utvrdio da „nije isključeno” da bi primjena ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja na unutarnje kandidate, poput žalitelja, mogla dovesti do razvrstavanja u viši stupanj.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU‑a kao i iz članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava. Stoga je Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti relevantne činjenice. Ocjena tih činjenica, osim u slučaju njihova iskrivljavanja, nije dakle pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda u okviru postupka povodom žalbe (presuda od 26. ožujka 2019., Komisija/Italija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, t.
97.
i navedena sudska praksa).
Stoga nije na Sudu da utvrđuje bi li žalitelj, u slučaju da je na njega bila primijenjena ustaljena upravna praksa izračuna plaća novih članova osoblja, doista bio razvrstan u 83., a ne u 17. stupanj platnog razreda F/G.
Osim toga, iako bi žaliteljev zahtjev da Sud takvo što utvrdi ili da naloži ESB‑u da donese odluku kojom ga se razvrstava u taj 83. stupanj bio doista nedopušten (vidjeti po analogiji presudu od 12. srpnja 1984., Angelidis/Komisija,
17/83
,
EU:C:1984:267
, t.
14.
do
17.
), on, u skladu sa svojim argumentima o tom pitanju, nije podnio takav zahtjev, nego je samo istaknuo posljedice koje, prema njegovu mišljenju, proizlaze iz povrede načela jednakog postupanja koju su počinili ESB i Opći sud. Međutim, takva argumentacija ne može dovesti do nedopuštenosti žalbe jer se ona poziva na to opće načelo i na taj način otvara pravno pitanje.
Kao drugo, kada je, ponajprije, riječ o ESB‑ovoj argumentaciji iznesenoj u točki 20. ove presude, valja primijetiti to da se točka žalbe koja sadržava općenito upućivanje na točku 61. i sljedeće točke pobijane presude odnosi samo na navođenje dijela sadržaja te presude. Međutim, u nastavku svoje žalbe, u okviru argumenata koje ističe protiv navedene točke 61. i sljedećih točaka, žalitelj upućuje na posebne točke navedene presude, odnosno na točke 63. do 66., 68., 72., 73. i 75. te presude. Valja dodati i da dio pobijane presude o kojem je riječ u ovom slučaju, odnosno ocjena Općeg suda o opravdanosti predmetnog različitog postupanja, sadržava tek dvadesetak točaka, tako da se, uz pomoć posebnih točaka te presude koje je žalitelj naveo u svojoj žalbi, ne može utvrditi nikakva dvosmislenost u pogledu određivanja točaka navedene presude na koje se ona odnosi.
Nadalje, u dijelu u kojem žalitelj prigovara Općem sudu to da je zanemario vrijednost njegova radnog iskustva stečenog prije njegova stupanja u službu ESB‑a, on pokušava dokazati da je, s obzirom na duga razdoblja prethodnog relevantnog zaposlenja izvan ESB‑a i kratko razdoblje njegova rada u ESB‑u, na njega trebalo primijeniti načelo prema kojem sudionici u općem natječaju zaslužuju jednako postupanje, kako ga je protumačio Sud u presudi od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
).
Tom argumentacijom žalitelj stoga ne zahtijeva od Suda da ponovno ocijeni činjenice, nego osporava tumačenje relevantne sudske prakse Suda u tom području koje je iznio Opći sud. Stoga je ta argumentacija dopuštena.
Naposljetku, time što prigovara Općem sudu to što je u točki 73. pobijane presude smatrao da zbog primjene ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja na ovaj slučaj postoji rizik dvostrukog uračunavanja istog radnog iskustva, žalitelj ne dovodi u pitanje ocjenu tih činjenica, takvih kakve jesu, koju je iznio Opći sud. Nasuprot tomu, on osporava ocjenu Općeg suda prema kojoj načelo jednakog postupanja ne zahtijeva da se isto radno iskustvo unutarnjeg kandidata uzme u obzir drugi put, iako, ovisno o slučaju, početno uzimanje u obzir tog iskustva ne omogućava razvrstavanje tog kandidata u stupanj koji je jednako povoljan kao i onaj u koji bi bio razvrstan primjenom pravila koja vrijede za vanjske kandidate. Stoga je argumentacija koju je žalitelj u tom pogledu iznio dopuštena.
Meritum
Argumentacija stranaka
Svojim jedinim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo jednakog postupanja, kako je utvrđeno u članku 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), time što je ocijenio da je razlika u postupanju, koju je pravilno utvrdio u točkama 52. do 55. pobijane presude, opravdana na temelju objektivnog i razumnog kriterija i da je proporcionalna cilju koji se želi postići tim različitim postupanjem.
Kao prvo, što se tiče ocjene Općeg suda o postojanju opravdanja, žalitelj tvrdi da je Opći sud u točki 61. i sljedećima pobijane presude zanemario važnu razliku koja postoji između članka 32. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja. Naime, ranije relevantno radno iskustvo vanjskih kandidata koji su prošli natječaj može se praktički neograničeno uzimati u obzir u platnom razredu i dovesti do razvrstavanja u stupanj koji je znatno viši od stupnja koji se dodjeljuje unutarnjim kandidatima poput žalitelja. Ta važna razlika traži da se, u situacijama poput žaliteljeve, primjenjuje ustaljena upravna praksa za izračun plaća novih članova osoblja. Ocjena Općeg suda iz točke 66. pobijane presude, u pogledu usporedivosti članka 32. Pravilnika o osoblju i te prakse, u ovom slučaju nije uvjerljiva.
Prema žaliteljevu mišljenju, a suprotno onomu što je presudio Opći sud, sudsku praksu koja se odnosi na Pravilnik o osoblju ne treba primjenjivati na situacije poput onih iz ovog predmeta, osobito s obzirom na činjenicu da dužnosnici Unije imaju status koji se razlikuje od statusa članova osoblja Unije koji to svojstvo nemaju. U žaliteljevu slučaju ta razlika u statusu jasno proizlazi iz činjenice da je on u početku bio zaposlen samo na određeno vrijeme. Primjena pravne logike članka 46. Pravilnika o osoblju, čiji je cilj osigurati najveći mogući kontinuitet u razvoju radnog staža i plaće, nije prilagođena članovima osoblja koji nisu dužnosnici jer je njihov status drugačiji. Ta svrha navedene odredbe je za članove osoblja na koje se ona odnosi isključivo ekonomske prirode. U svakom slučaju nije riječ o odgovarajućem opravdanju, u smislu članka 52. stavka 2. Povelje.
Budući da situacija članova osoblja koji imaju svojstvo dužnosnika i ona članova osoblja koji to svojstvo nemaju nije usporediva, Opći sud je u točkama 64., 65., 68. i sljedećima pobijane presude uzalud presudio da bi svako uzimanje u obzir obrazovanja i radnog iskustva dopustilo nepovoljnije postupanje prema unutarnjim kandidatima nego prema onim vanjskima.
Žalitelj osim toga tvrdi da je Opći sud zanemario njegovo relevantno radno iskustvo od jedanaest i pol godina, stečeno prije stupanja u službu u ESB‑u i to da je promaknut na novo radno mjesto nakon samo dvije godine službe. S obzirom na duga relevantna razdoblja prethodnog zaposlenja žalitelja izvan ESB‑a i na kratko razdoblje njegova rada u ESB‑u, njegova je situacija bila više usporediva sa situacijom vanjskih kandidata nego s onom unutarnjih kandidata. Iz sudske prakse proizašle iz presude od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
, t.
15.
) proizlazi da u takvom slučaju treba prevladati načelo prema kojem sudionici u općem natječaju zaslužuju jednako postupanje.
Sudska praksa Suda, koja proizlazi iz presude od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
25.
), koju Opći sud navodi u točki 72. pobijane presude, prema kojoj činjenica da se radna iskustva unutarnjih i vanjskih kandidata koji su prošli isti natječaj uzimaju u obzir posredstvom dvaju različitih sustava, nije protivna načelu jednakog postupanja ako se obje skupine objektivno razlikuju i ako su oba sustava prilagođena posebnim potrebama svake od tih dvaju skupina, nije primjenjiva u ovom slučaju. Opći sud je u točkama 40., 45. i 51. potonje presude došao do zaključka da se unutarnji i vanjski kandidati koji su prošli isti natječaj nalaze u usporedivim situacijama, barem što se tiče njihova razvrstavanja u stupanj. Bilo bi proturječno smatrati da postoje objektivne razlike između dviju dotičnih skupina.
Isto tako, Opći sud je u točki 73. pobijane presude pogrešno ocijenio da zbog primjene ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja postoji rizik do dvostrukog uzimanja u obzir istog žaliteljeva radnog iskustva. Točno je, doduše, da je tijekom prvog žaliteljeva zapošljavanja u platnom razredu E/F uzeto u obzir radno iskustvo radi njegova razvrstavanja u 70. stupanj. Međutim, u okviru višeg platnog razreda F/G, u kojem se nalazi radno mjesto na koje je žalitelj promaknut, uzimanje u obzir radnog iskustva dovelo bi do njegova razvrstavanja u znatno viši stupanj. Relevantno prethodno radno iskustvo uzeto je u obzir samo ograničeno, prilikom razvrstavanja na nižu razinu, u 17. stupanj.
Kao drugo, žalitelj osporava zaključak Općeg suda iz točke 75. pobijane presude prema kojem pobijana odluka nije samo opravdana, nego i proporcionalna.
Opći sud je u tom pogledu naveo cilj koji se želi postići predmetnim različitim postupanjem, a to je osigurati najveći mogući kontinuitet u razvoju karijere i plaće članova osoblja ESB‑a. Naveo je da je žaliteljevo relevantno prethodno radno iskustvo pretvoreno u njegovo razvrstavanje u stupanj platnog razreda F/G, na temelju primjene članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011.
Međutim, činjenica da se, suprotno onomu što predviđa članak 32. Pravilnika o osoblju, relevantno prethodno radno iskustvo u skladu s ustaljenom upravnom praksom za izračun plaća novih članova osoblja vanjskim kandidatima praktički neograničeno uzima u obzir, a da se to radno iskustvo u skladu s člankom 5. stavkom 1. Okružnice 2/2011 unutarnjim kandidatima uzima u obzir u bitno manjoj mjeri, proturječi proporcionalnosti predmetne mjere. Nepovoljno postupanje koje se primjenjivalo na žalitelja prilikom njegova razvrstavanja u platni razred F/G čini gubitak prihoda od otprilike 15 % u odnosu na dohodak koji bi mu bio dodijeljen da je imao svojstvo vanjskog kandidata prilikom zapošljavanja.
ESB tvrdi da je žalba neosnovana.
Ocjena Suda
Najprije valja primijetiti da svojom žalbom žalitelj ne osporava ocjene Općeg suda da se, s jedne strane, unutarnji i vanjski kandidati koji su prošli predmetni natječaj nalaze u usporedivim situacijama za potrebe njihova razvrstavanja u stupanj i, s druge strane, da primjena različitih pravila u tom pogledu – članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011 koji je bio primijenjen na unutarnje kandidate poput žalitelja i ustaljene upravne prakse za izračun novih plaća koja se primjenjuje na vanjske kandidate – može dovesti do različitih rezultata iako je relevantno prethodno radno iskustvo unutarnjih i vanjskih kandidata istovjetno.
Nasuprot tomu, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno, oslonivši se na sudsku praksu proizašlu iz presuda Suda od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
) i od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
) kao i presuda Općeg suda od 28. rujna 1993., Baiwir i dr./Komisija (
T‑103/92 do T‑105/92
,
EU:T:1993:79
) i od 14. prosinca 2011., De Luca/Komisija (
T‑563/10 P
,
EU:T:2011:746
) koja se odnosi na Pravilnik o osoblju, presudio da je ta razlika u postupanju opravdana i proporcionalna.
Kao što je to Sud presudio, povreda načela jednakog postupanja, primjenjivog na službeničko pravo Unije, postoji kada se prema dvjema kategorijama osoba, čija činjenična i pravna situacija nije bitno različita, postupa različito pri zapošljavanju i ako takva razlika u postupanju nije objektivno opravdana (presuda od 4. ožujka 2010., Angé Serrano i dr./Parlament,
C‑496/08 P
,
EU:C:2010:116
, t.
99.
i navedena sudska praksa).
U okviru tumačenja odredbi Pravilnika o osoblju koje se odnose na razvrstavanje u stupanj dužnosnika u aktivnoj službi koji je imenovan na novo radno mjesto nakon provedenog otvorenog natječaja, Sud je presudio da Pravilnik o osoblju ne sadržava posebne odredbe kojima se uređuje to razvrstavanje. Prema čisto gramatičkom tumačenju, s jedne strane, prelazak dužnosnika u aktivnoj službi iz jedne u drugu kategoriju ne čini „zapošljavanje” u smislu članka 32. Pravilnika o osoblju, s obzirom na to da je taj službenik već bio zaposlen i, s druge strane, taj prelazak ne čini ni „promaknuće”, za potrebe članka 46. Pravilnika o osoblju, s obzirom na to da takvo imenovanje nije provedeno u skladu s postupcima koje predviđa Pravilnik o osoblju radi uređenja promaknuća dužnosnika. Sud je stoga te odredbe tumačio uzimajući u obzir kontekst u kojem su smještene i njihovu svrhu (vidjeti u tom smislu presude od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
, t.
13.
i od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
18.
).
Sud je konkretno istaknuo da članak 32. Pravilnika ima za cilj, među ostalim, dati tijelu za imenovanje mogućnost da uzme u obzir obrazovanje i radno iskustvo koje je kandidat stekao prije svojeg stupanja u službu kao dužnosnik, iako u vrlo strogim granicama (presuda od 29. siječnja 1985., Michael/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
20.
).
S druge strane, cilj članka 46. Pravilnika o osoblju jest, među ostalim, osigurati najveći mogući kontinuitet razvoja radnog staža i plaće tijekom karijere dužnosnika. Nužnost takve odredbe proizlazi, među ostalim, iz činjenice da se, prema tablici osnovnih plaća, plaće za najviše stupnjeve nekog razreda i plaće za najniže stupnjeve razreda koji je u odnosu na njega viši djelomično preklapaju. Isto djelomično preklapanje postoji između različitih kategorija. Kako bi se izbjeglo to da dužnosnik jednog od najviših razreda jedne kategorije tijekom prelaska u višu kategoriju trpi, katkad i značajan, gubitak radnog staža i plaće u odnosu na svoje kolege, potrebno je na njega primijeniti načela predviđena člankom 46. Pravilnika o osoblju (presuda od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
21.
i
22.
).
Sud je stoga postavio načelo prema kojem se razvrstavanje u stupanj dužnosnika koji prelazi iz jedne kategorije u drugu nakon provedenog otvorenog natječaja mora temeljiti na načelima navedenima u članku 46. Pravilnika o osoblju, a ne na onima navedenima u njegovu članku 32. drugom stavku (presuda od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
23.
).
Sud je ipak priznao postojanje odstupanja od tog načela s obzirom na to da činjenične okolnosti konkretnog predmeta opravdavaju izjednačavanje imenovanja dotičnog dužnosnika sa zapošljavanjem na temelju članka 32. Pravilnika o osoblju. Sud je tako smatrao da, u takvim okolnostima, prednost valja dati načelu prema kojem sudionici otvorenog natječaja zaslužuju jednako postupanje, umjesto potrebi poštovanja jednakosti između dužnosnika koji su odabrani na otvorenom natječaju i ostalih, već zaposlenih dužnosnika (vidjeti u tom smislu presude od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija,
266/83
,
EU:C:1985:9
, t.
12.
i
15.
i od 14. lipnja 1988., Lucas/Komisija,
47/87
,
EU:C:1988:301
, t.
14.
).
U dijelu u kojem žalitelj prigovara Općem sudu to što je na njegovu situaciju primijenio sudsku praksu Suda i Općeg suda koja se odnosi na Pravilnik o osoblju, valja podsjetiti, kao prvo, na to da je Opći sud u točki 59. pobijane presude priznao da odredbe Pravilnika o osoblju nisu izravno primjenjive na osoblje ESB‑a. Međutim, u točki 66. te presude pravilno je ocijenio da su razmatranja na kojima se temelji odnos između članaka 32. i 46. Pravilnika o osoblju slična onima na kojima se temelji odnos između ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja i članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011.
Naime, kao što je to Opći sud istaknuo u toj točki 66., u slučaju Pravilnika o osoblju i u slučaju odredaba o kojima je u ovom slučaju riječ radi se o utvrđivanju toga treba li razvrstavanje u stupanj člana osoblja u aktivnoj službi, imenovanog na novo radno mjesto nakon provedenog otvorenog natječaja, biti uređeno odredbama koje se odnose na zapošljavanje, odnosno člankom 32. Pravilnika o osoblju ili, kao u ovom slučaju, ustaljenom upravnom praksom za izračun plaća novih članova osoblja, to jest treba li to razvrstavanje biti uređeno odredbama o promaknuću, odnosno člankom 46. Pravilnika o osoblju, ili, kao u ovom slučaju, člankom 5. stavkom 1. Okružnice 2/2011.
Osim toga, Opći sud je u točki 57. pobijane presude smatrao, a da žalitelj nije dokazao pogrešku koja se tiče prava ili iskrivljavanje činjenica ili dokaza u tom pogledu, da je cilj na kojem se temelji članak 5. stavak 1. Okružnice 2/2011 osigurati najveći mogući kontinuitet u razvoju plaće prilikom uobičajenog tijeka karijere člana osoblja u aktivnoj službi ESB‑a, a taj je cilj usporediv s onim koji se želi postići člankom 46. Pravilnika o osoblju.
Osim toga, kao što je na to Opći sud pravilno podsjetio u točki 59. pobijane presude, zaključci koji proizlaze iz sudske prakse Suda i Općeg suda u vezi s Pravilnikom o osoblju relevantni su u ovom slučaju jer se odnose na opće načelo jednakog postupanja iz članka 20. Povelje, koje je na temelju njezina članka 51. stavka 1. primjenjivo na sve institucije, tijela, urede i agencije Unije, uključujući i ESB.
Kao drugo, činjenica da žalitelj u trenutku prolaska na predmetnom natječaju nije imao ugovor na neodređeno vrijeme sklopljen s ESB‑om nema utjecaja na činjenicu da je, s jedne strane, kao što je to izloženo u točki 54. ove presude, cilj na kojem se temelji članak 5. stavak 1. Okružnice 2/2011, o kojem se vodilo računa u spornoj odluci u svrhu razvrstavanja žalitelja u stupanj u platnom razredu F/G, osigurati najveći mogući kontinuitet u razvoju plaće prilikom uobičajenog tijeka karijere člana osoblja u aktivnoj službi ESB‑a i, s druge strane, taj cilj usporediv s onim koji se želi postići člankom 46. Pravilnika o osoblju koji se primjenjuje na dužnosnike u aktivnoj službi institucija Unije.
Kao treće, točno je da se člankom 32. Pravilnika o osoblju eventualno uzimanje u obzir ranijeg iskustva novih zaposlenih osoba ograničava na dvije godine, dok ustaljena upravna praksa za izračun plaća novih članova osoblja, čini se, takvo ograničenje uzimanja u obzir relevantnog prethodnog iskustva novih članova osoblja ESB‑a ne predviđa. Međutim, razlike u načinima uzimanja u obzir prethodnog radnog iskustva na temelju članka 32. Pravilnika o osoblju i na temelju te prakse proizlaze iz posebnosti tih sustava, koji ne moraju biti potpuno jednaki da bi se pravna logika iz sudske prakse Suda o jednom od tih sustava smatrala analogno primjenjivom i na drugi sustav.
Što se tiče načina na koji je Opći sud u ovom slučaju primijenio sudsku praksu Suda i sudsku praksu Općeg suda koja se odnosi na Pravilnik o osoblju, iz ocjene Općeg suda, osobito iz točaka 67., 69. i 70. pobijane presude, te iz podataka u spisu, pri čemu žalitelj u tom pogledu nije dokazao iskrivljavanje, proizlazi da je ukupno prethodno radno iskustvo koje je on istaknuo u prvom stupnju, odnosno i njegovo relevantno prethodno radno iskustvo i radno iskustvo koje je stekao nakon stupanja u službu u ESB‑u, uzeto u obzir u svrhu njegova razvrstavanja u stupanj u platnom razredu F/G, na temelju članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011.
Doduše, kao što to proizlazi iz točke 25. ove presude, Opći sud je u točki 71. pobijane presude priznao da nije isključena mogućnost da bi primjena ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja na unutarnje kandidate poput žalitelja, umjesto članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011, dovela do razvrstavanja u viši stupanj.
Međutim, kao što je na to Opći sud pravilno podsjetio u točki 72. pobijane presude, činjenica da se u obzir uzimaju radna iskustva unutarnjih i vanjskih kandidata koji su prošli isti natječaj pomoću dvaju različitih sustava nije protivna načelu jednakog postupanja ako se obje skupine objektivno razlikuju i ako su ta dva sustava prilagođena posebnim potrebama svake od njih (presuda od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
25.
).
To osobito vrijedi kada su radna iskustva koja su unutarnji kandidati stekli prije stupanja u službu u predmetnoj instituciji, tijelu, uredu ili agenciji Unije već uzeta u obzir prilikom njihova zapošljavanja, s obzirom na to da su njihova radna iskustva stečena u toj instituciji, tijelu, uredu ili tijelu štoviše također uzeta u obzir prilikom njihova napredovanja u viši stupanj ili prilikom njihovih promaknuća. U takvom slučaju nije nipošto diskriminirajuće vrednovati radno iskustvo koje su stekli vanjski kandidati primjenjujući odredbe iz područja zapošljavanja, dok se radna iskustva koja su stekli unutarnji kandidati i dalje priznaju primjenom odredbi kojima se osigurava kontinuitet u razvoju plaće (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija,
273/83
,
EU:C:1985:31
, t.
24.
do
26.
).
Slijedom toga, Opći sud je u točki 75. pobijane presude pravilno presudio da je razlika u postupanju o kojoj je riječ u ovom predmetu između, s jedne strane, žalitelja, kao unutarnjeg kandidata koji je prošao predmetni natječaj i, s druge strane, vanjskih kandidata koji su ga prošli, u svrhu njihova razvrstavanja u stupanj, opravdana na temelju cilja koji se želi postići člankom 5. stavkom 1. Okružnice 2/2011, a koji se sastoji od toga da se osigura najveći mogući kontinuitet u razvoju karijere i plaće prilikom uobičajenog tijeka karijere člana osoblja u aktivnoj službi ESB‑a, te je proporcionalna tom cilju s obzirom na to da je relevantno ranije radno iskustvo na koje se žalitelj poziva uzeto u obzir u svrhu njegova razvrstavanja u stupanj platnog razreda F/G, na temelju primjene članka 5. stavka 1. Okružnice 2/2011.
Drugi žaliteljevi argumenti koje je on iznio u okviru ove žalbe ne mogu dovesti u pitanje tu ocjenu.
Kao prvo, žalitelj pogrešno tvrdi da iz sudske prakse proizašle iz presude od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
), proizlazi da u slučaju poput njegova treba prevladati načelo prema kojem sudionici u općem natječaju zaslužuju da se prema njima jednako postupa. S jedne strane, žalitelj se u tu svrhu ne može s uspjehom osloniti na navodnu činjenicu da se jedanaest i pol godina radnog iskustva stečenog prije njegova stupanja u službu u ESB‑u treba smatrati „relevantnima” u svrhu ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja s obzirom na to da takva činjenična ocjena, ako bi se smatralo da je ESB stvarno bio dužan primijeniti tu praksu u svrhu razvrstavanja žalitelja u stupanj nakon provedenog predmetnog natječaja, pripada toj instituciji.
S druge strane, pod pretpostavkom da relevantno iskustvo na koje se žalitelj poziva prije njegova stupanja u službu ESB‑a treba smatrati „relevantnim” u smislu ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja, situacija zainteresirane osobe razlikuje se od situacije žalitelja u predmetu u kojem je donesena presuda od 15. siječnja 1985., Samara/Komisija (
266/83
,
EU:C:1985:9
). Konkretno, kao što to proizlazi iz točke 15. te presude, imenovanje potonjeg na njegovo novo radno mjesto nije bilo dio uobičajenog tijeka njegove karijere, tako da su razlike između radnog mjesta daktilografa, na kojem je prethodno radio kao dužnosnik, i radnog mjesta tajnika – stenografa, na koje je imenovan, bile takve da opravdavaju njegovo pozivanje na ranije iskustvo u potonjem području.
Iz toga slijedi da bi kratkoća razdoblja koje je žalitelj proveo u ESB‑u prije nego što je prošao predmetni natječaj u odnosu na razdoblja njegova zaposlenja prije zapošljavanja u ESB‑u bila relevantna samo u slučaju u kojem bi bilo isključeno svako uzimanje u obzir njegova radnog iskustva koje prethodi njegovu stupanju na dužnost, što nije slučaj.
Kao drugo, točno je da je Opći sud u točki 51. pobijane presude zaključio da je situacija unutarnjih kandidata usporediva sa situacijom vanjskih kandidata u predmetnom natječaju, iako je zatim u točki 72. te presude, u okviru svoje ocjene opravdanosti razlike u postupanju te upućujući na sudsku praksu iz presude od 29. siječnja 1985., Michel/Komisija (
273/83
,
EU:C:1985:31
), istaknuo da se te dvije skupine objektivno razlikuju.
Međutim, iz cjelovitog tumačenja pobijane presude, osobito njezinih točaka 50., 51., 57. i 66. do 72., proizlazi da je Opći sud smatrao da su navedene skupine usporedive s obzirom na to da njihovo relevantno prethodno radno iskustvo treba uzeti u obzir prilikom njihova razvrstavanja u stupanj u istom platnom razredu, ali da je, osobito s obzirom na različite ciljeve koji se nastoje postići pravilima koja se primjenjuju na svaku od tih skupina, opravdano da načini uzimanja u obzir njihova ranijeg radnog iskustva budu različiti.
Kao treće, u dijelu u kojem žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 73. pobijane presude utvrdio da bi primjena ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja u ovom slučaju mogla dovesti do opasnosti od dvostrukog uračunavanja istog žaliteljeva radnog iskustva, dovoljno je istaknuti da iz razmatranja izloženih u točkama 60. i 66. ove presude proizlazi, s jedne strane, da samo neuzimanje u obzir prethodnog radnog iskustva opravdava analognu primjenu članka 32. Pravilnika o osoblju i, s druge strane, da uzimanje u obzir tog iskustva koje je, ovisno o slučaju, nepovoljnije za zainteresiranu osobu od uzimanja u obzir koje se provodi na temelju članka 32. Pravilnika o osoblju samo po sebi ne čini povredu načela jednakog postupanja.
Kao četvrto i posljednje, žalitelj tvrdi da načelo proporcionalnosti nije poštovano jer se prethodno radno iskustvo vanjskih kandidata u predmetnom natječaju uzima u obzir u gotovo neograničenoj mjeri, dok se ono za unutarnje kandidate na tom natječaju uzima u obzir tek u znatno manjoj mjeri.
U tom pogledu dovoljno je istaknuti da ta argumentacija sama po sebi ne može dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda i da je stoga bespredmetna jer iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, s jedne strane smatrati da su različiti načini uzimanja u obzir prethodnog radnog iskustva unutarnjih i vanjskih kandidata u predmetnom natječaju bili opravdani različitim ciljevima koji se nastoje ostvariti odredbama koje se primjenjuju na svaku od tih skupina i s druge strane smatrati da činjenica da je, ovisno o slučaju, primjena ustaljene upravne prakse za izračun plaća novih članova osoblja mogla dovesti do razvrstavanja u viši stupanj sama po sebi ne podrazumijeva povredu načela jednakog postupanja.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja odbiti jedini žaliteljev žalbeni razlog i, prema tome, žalbu u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je ESB zatražio da se žalitelju naloži snošenje troškova te da žalitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti da, uz vlastite, snosi i ESB‑ove troškove.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Sebastian Veit snosit će, osim vlastitih, i troškove Europske središnje banke.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački