CELEX: 62022CJ0372
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností
Nariadenie (ES) č. 2201/2003
Články 9 a 15
Zachovanie právomoci súdov členského štátu pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa po presťahovaní
Pojem ‚presťahovanie‘
Žiadosť o zmenu rozhodnutia o práve styku
Výpočet lehoty, v ktorej musí byť takáto žiadosť podaná
Postúpenie veci súdu členského štátu nového obvyklého pobytu dieťaťa, ktorý je vhodnejší na prejednanie veci

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 9  ods. 1 a článku 15  nariadenia  Rady  (ES)  č. 2201/2003 z 27. novembra  2003 o právomoci a uznávaní a výkone  rozsudkov v manželských  veciach a vo  veciach  rodičovských  práv a povinností,  ktorým  sa  zrušuje  nariadenie  (ES)  č. 1347/2000  (Ú. v. EÚ L 338,  2003,  s. 1;  Mim.  vyd.  19/006,  s. 243).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  CM a DN  vo  veci  práva  styku s ich  maloletými  deťmi.

Nariadenie č. 2201/2003
Odôvodnenia  12,  13 a 33  nariadenia  č. 2201/2003  znejú:
„(12)      Kritériá  právomoci  vo  veciach  rodičovských  práv a povinností,  upravené  týmto  nariadením,  sú  tvorené  tak,  aby  zodpovedali  najlepšiemu  záujmu  dieťaťa,  najmä  kritériu  blízkosti.  To  znamená,  že  právomoc  by  mal  mať v prvom  rade  členský  štát  obvyklého  pobytu  dieťaťa, s výnimkou  určitých  prípadov  zmeny  pobytu  dieťaťa  alebo v dôsledku  dohody  medzi  nositeľmi  rodičovských  práv a povinností.
(13)      Toto  nariadenie  umožňuje v záujme  dieťaťa,  ako  výnimku a za  určitých  podmienok,  aby  súd,  ktorý  má  právomoc,  postúpil  vec  súdu  iného  členského  štátu,  ak  je  tento  súd  vo  vhodnejšej  situácii  na  to,  aby  konal  vo  veci  [vhodnejší  na  prejednanie  veci  –
neoficiálny  preklad
]. V tomto  prípade  by  však  druhý  súd  už  nemal  mať  právomoc  postúpiť  vec  tretiemu  súdu.
…
(33)      Toto  nariadenie  uznáva  základné  práva a dodržiava  zásady  Charty  základných  práv  Európskej  únie.  Predovšetkým  sa  snaží  zabezpečiť  rešpektovanie  základných  práv  dieťaťa,  ako  je  ustanovené v článku 24  Charty  základných  práv  Európskej  únie.“
Článok 2  tohto  nariadenia,  nazvaný  „Vymedzenie  pojmov“,  stanovuje:
„Na  účely  tohto  nariadenia:
…
7.      pojem  ‚rodičovské  práva a povinnosti‘  označuje  všetky  práva a povinnosti  týkajúce  sa  osoby  alebo  majetku  dieťaťa,  ktoré  nadobudla  fyzická  osoba  alebo  právnická  osoba  rozsudkom,  zo  zákona  alebo  na  základe  dohody,  ktorá  má  právne  účinky.  Tento  pojem  zahŕňa  opatrovnícke  právo a právo  styku s dieťaťom;
…
9.      pojem  ‚opatrovnícke  právo‘  zahŕňa  práva a povinnosti  súvisiace s osobnou  starostlivosťou o dieťa,  najmä  právo  určiť  miesto  pobytu  dieťaťa;
10.      pojem  ‚právo  styku‘  zahŕňa  najmä  právo  vziať  dieťa  na  obmedzený  čas  na  iné  miesto,  ako  je  miesto  jeho  obvyklého  pobytu.
…“
Uvedené  nariadenie  obsahuje  kapitolu II,  nazvanú  „Súdna  právomoc“,  ktorá v oddiele  2,  nazvanom  „Rodičovské  práva a povinnosti“,  obsahuje  články 8  až  15  tohto  nariadenia.
Článok 8  nariadenia  č. 2201/2003,  nazvaný  „Všeobecná  právomoc“,  stanovuje:
„1.      Súdy  členského  štátu  majú  právomoc  vo  veciach  rodičovských  práv a povinností k dieťaťu,  ktoré  má  obvyklý  pobyt v tomto  členskom  štáte v čase  začatia  konania.
2.      Odsek  1  sa  uplatňuje s výhradou  ustanovení  článkov 9,  10 a 12.“
Podľa  článku 9  tohto  nariadenia s  názvom  „Zachovanie  právomoci  pôvodného  [podľa  pôvodného –
neoficiálny  preklad
]  obvyklého  pobytu  dieťaťa“:
„1.      Keď  sa  dieťa  oprávnene  [zákonným  spôsobom –
neoficiálny  preklad
]  presťahuje z jedného  členského  štátu  do  iného  členského  štátu a nadobudne  tam  nový  obvyklý  pobyt,  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa  si  zachovávajú,  ako  výnimku z článku 8,  právomoc  počas  trojmesačného  obdobia  po  presťahovaní  vo  veci  zmeny  rozsudku o práve  styku,  ktorý  bol  vydaný v tomto  členskom  štáte  predtým,  ako  sa  dieťa  presťahovalo,  ak  nositeľ  práva  styku  na  základe  rozsudku o práve  styku  má  naďalej  svoje  obvyklý  pobyt v členskom  štáte  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa.
2.      Odsek  1  sa  neuplatňuje,  ak  sa  nositeľ  práva  styku,  ktorý  je  uvedený v odseku 1[,] podrobil  právomoci  súdov  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  dieťaťa  účasťou  na  konaní  pred  týmito  súdmi  bez  toho,  aby  namietal  ich  právomoc.“
Článok 15  uvedeného  nariadenia,  nazvaný  „Postúpenie  súdu,  ktorý  je  vo  vhodnejšej  situácii  [vhodnejší –
neoficiálny  preklad
]  na  prejednanie  veci“,  stanovuje:
„1.      Vo  výnimočných  prípadoch,  ak  sa  súdy  členského  štátu,  ktoré  majú  právomoc  vo  veci  samej,  domnievajú,  že  súd  iného  členského  štátu,  vo  vzťahu  ku  ktorému  má  dieťa  osobitnú  väzbu,  je  vo  vhodnejšej  situácii  [vhodnejší –
neoficiálny  preklad
]  na  prejednanie  veci  alebo  jej  špecifickej  časti, a ak  je  to v najlepšom  záujme  dieťaťa,  môžu:
a)      prerušiť  konanie  vo  veci  alebo  jej  časti a vyzvať  účastníkov,  aby  podali  svoj  návrh  na  súd  tohto  iného  členského  štátu  podľa  odseku  4;  alebo
b)      požiadali  súd  iného  členského  štátu,  aby  prevzal  právomoc  podľa  odseku  5.
2.      Odsek  1  sa  vzťahuje
a)      na  návrh  účastníka;  alebo
b)      z vlastného  podnetu  súdu;  alebo
c)      na  žiadosť  súdu  iného  členského  štátu,  vo  vzťahu  ku  ktorému  má  dieťa  osobitnú  väzbu  podľa  odseku  3.
S postúpením  na  základe  vlastného  podnetu  súdu  alebo  na  žiadosť  súdu  iného  členského  štátu  musí  súhlasiť  aspoň  jeden z účastníkov.
3.      Dieťa  má  osobitnú  väzbu k členskému  štátu  podľa  odseku  1,  ak  tento  členský  štát:
a)      sa  stal  miestom  obvyklého  pobytu  dieťaťa  potom,  ako  sa  na  súde,  ktorý  je  uvedený v odseku  1,  začalo  konanie;  alebo
b)      je  miestom  pôvodného obvyklého  pobytu  dieťaťa;  alebo
c)      je  štátom,  ktorého  štátnu  príslušnosť  má  dieťa;  alebo
d)      je  miestom  obvyklého  pobytu  nositeľa  rodičovských  práv a povinností;  alebo
e)      je  miestom,  kde  sa  nachádza  majetok  dieťaťa, a vec  sa  týka  opatrení  na  ochranu  dieťaťa  vo  vzťahu  ku  správe,  udržiavaniu  alebo  nakladaniu s týmto  majetkom.
4.      Súd  členského  štátu,  ktorý  má  právomoc  vo  veci  samej,  určí  lehotu, v ktorej  sa  na  súde  tohto  iného  členského  štátu  musí  začať  konanie  podľa  odseku  1.
Ak  sa v tejto  lehote  na  súdoch  konanie  nezačalo,  súd,  na  ktorom  už  konanie  začalo,  pokračuje  vo  výkone  svojej  právomoci v súlade s článkami 8  až  14.
5.      Súdy  tohto  iného  členského  štátu  môžu,  ak  je  to s ohľadom na špecifické  okolnosti  prípadu v najlepšom  záujme  dieťaťa,  prijať  právomoc  do  šiestich  týždňov  od  podania  návrhu  podľa  odseku  1 písm. a)  alebo písm. b). V tomto  prípade  súd,  ktorý  začal  konanie  ako  prvý,  odmietne  vykonávať  svoju  právomoc.  Inak  súd,  ktorý  začal  konanie  ako  prvý,  pokračuje  vo  výkone  svojej  právomoci v súlade s článkami 8  až  14.
6.      Na  účely  tohto  článku  súdy  spolupracujú  buď  priamo  alebo  prostredníctvom  ústredných  orgánov  určených  podľa  článku 53.“
Článok 19  toho  istého  nariadenia s názvom  „Prekážka  začatej  veci a súvisiace  konania“  vo  svojom  odseku  2  stanovuje:
„Ak  sa  vedú  konania  týkajúce  sa  rodičovských  práv a povinností k tomu  istému  dieťaťu a s rovnakým  predmetom  konania  na  súdoch  rôznych  členských  štátov,  súd,  ktorý  začal  konať  ako  druhý,  aj  bez  návrhu  preruší  konanie,  až  kým  sa  nepotvrdí  právomoc  súdu,  ktorý  začal  konať  ako  prvý.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
CM a DN  sú  otcom a matkou  dvoch  maloletých  detí  narodených v rokoch  2009 a 2010.  Rodina  bývala v regióne v blízkosti  Paríža  (Francúzsko)  až  do  roku  2015,  počas  ktorého  sa  presťahovala  do  Luxemburska.
Rozsudkom z 12. júna  2020  sudca  pre  rodinné  veci  Tribunal  d’arrondissement  de  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko)  určil  zákonné  bydlisko a obvyklý  pobyt  týchto  detí u ich  matky  vo  Francúzsku s odkladným  účinkom  od  31. augusta  2020,  aby  sa  tak  zohľadnil  najmä  záujem  uvedených  detí  na  ukončení  školského  roku v Luxembursku.  Týmto  rozsudkom  tento  súd  priznal  ich  otcovi,  ktorý  má  stále  bydlisko v Luxembursku,  za  určitých  podmienok  právo  styku s nimi a na  ich  ubytovanie  tiež s účinnosťou  od  31. augusta  2020.
Matka a dotknuté  maloleté  deti  sa  30. augusta  2020  skutočne  presťahovali  do  Francúzska.
Dňa  14. októbra  2020  podal  otec  na  Tribunal  d’arrondissement  de  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko)  návrh  na  zmenu  podmienok  svojho  práva  styku s deťmi a na  ich  ubytovanie.
Keďže  matka  už  podala  návrh s podobným  predmetom  na  súd  pre  rodinné  veci  Tribunal  judiciaire  de  Nanterre  (súd v Nanterre,  Francúzsko)  šesť  dní  pred  podaním  návrhu  otca  na  Tribunal  d’arrondissement  de  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko),  tento  posledný  uvedený  súd  rozsudkom z 1. decembra  2020  prerušil  konanie  na  základe  článku 19  ods. 2  nariadenia č. 2201/2003  až  dovtedy,  kým  tento  francúzsky  súd  nerozhodne o svojej  medzinárodnej  právomoci.
Rozsudkom  zo  17. septembra  2021  Tribunal  judiciaire  Nanterre  (súd v Nanterre,  Francúzsko)  vyhlásil,  že  nemá  právomoc  rozhodnúť o tomto  návrhu  matky  najmä z dôvodu,  že  otec  podal v súlade s článkom 9  nariadenia  č. 2201/2003  svoj  návrh  na  Tribunal  d’arrondissement  de  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko) v lehote  troch  mesiacov  po  zákonnom  presťahovaní  dotknutých  maloletých  detí a nijako  neakceptoval  právomoc  francúzskych  súdov.
Rozsudkom z 3. marca 2022  Cour  d’appel  de  Versailles  (Odvolací  súd  Versailles,  Francúzsko)  zamietol  odvolanie  podané  matkou  proti  tomuto  rozsudku.
Vo  svojom  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  Tribunal  d’arrondissement  de  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko) v prvom  rade  pýta  na  svoju  právomoc  podľa  článku 9  nariadenia  č. 2201/2003. V tejto  súvislosti  tento  súd  poznamenáva,  že  hoci  bol  návrh  otca  na  zmenu  podmienok  jeho  práva  styku a na  ubytovanie  podaný  menej  ako  tri  mesiace  po  skutočnom  presťahovaní  dotknutých  maloletých  detí,  bol  podaný  viac  ako  štyri  mesiace  po  vyhlásení  rozsudku z 12. júna  2020,  ktorým  sa  rozhodlo o tomto  presťahovaní a ktorý  po  nadobudnutí  právoplatnosti  zakladá  prekážku  rozhodnutej  veci.  Ak  by  sa  tento  dátum  považoval  za  rozhodný,  uvedený  súd  by  mal  odmietnuť  vykonávať  svoju  právomoc  rozhodnúť o tomto  návrhu.
V druhom  rade  sa  vnútroštátny  súd  pýta  na  vzťah  medzi  článkom 9  nariadenia č. 2201/2003 a článkom 15  tohto  nariadenia.  Vnútroštátny  súd  sa  síce  domnieva,  že  vzhľadom  na  okolnosti  sporu  vo  veci  samej  sa  zdá,  že  dve z podmienok  uplatnenia  tohto  článku 15  sú  splnené,  vyjadruje  však  pochybnosť,  pokiaľ  ide o možnosť  vzdať  sa v tomto  spore  svojej  právomoci v prospech  francúzskych  súdov, a to  tak  vzhľadom  na  pripomienky  otca  týkajúce  sa  prednosti  ustanovení  tohto  článku 9  vo  vzťahu k ustanoveniam  uvedeného  článku 15,  ako  aj  na  rozsudok  zo  4. októbra  2018,  IQ  (C‑478/17,  EU:C:2018:812).
Za  týchto  okolností  Tribunal  d’arrondissement  du  Luxembourg  (Oblastný  súd  Luxemburg,  Luxembursko)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Uplatní  sa  článok 9  ods. 1  nariadenia  [č. 2201/2003]:
a)      na  návrh  na  zmenu  práva  styku v zmysle  článku 2  bodu 10  [tohto]  nariadenia,  ktorý  podal  nositeľ  uvedeného  práva  styku  na  základe  súdneho  rozhodnutia,  ktoré  má  síce  odkladný  účinok  odôvodnený  záujmom  detí,  ale  je  konečné a nadobudlo  právoplatnosť, a ktoré  bolo  vydané v [členskom]  štáte  pôvodného  obvyklého  pobytu  detí  viac  ako  štyri  mesiace  pred  začatím  konania  na  súde  podľa  článku 9  ods. 1  [uvedeného  nariadenia];
b)      a to  výlučne  vo  vzťahu k zásadnej  právomoci  stanovenej v článku 8  [tohto]  nariadenia;
hoci v odôvodnení  12  nariadenia  [č. 2201/2003]  sa  stanovuje,  že  ‚kritériá  právomoci  vo  veciach  rodičovských  práv a povinností,  upravené  týmto  nariadením,  sú  tvorené  tak,  aby  zodpovedali  najlepšiemu  záujmu  dieťaťa,  najmä  kritériu  blízkosti.  To  znamená,  že  právomoc  by  mal  mať v prvom  rade  členský  štát  obvyklého  pobytu  dieťaťa, s výnimkou  určitých  prípadov  zmeny  pobytu  dieťaťa…‘?
2.      V prípade  kladnej  odpovede  na  [prvú]  otázku,  bráni  takto  existujúca  právomoc  podľa  článku 9  ods. 1  nariadenia  [č. 2201/2003],  stanovená  ako  ‚výnimka z článku 8‘  [tohto]  nariadenia,  uplatneniu  článku 15  [uvedeného]  nariadenia,  ktorý  stanovuje,  že  sa  uplatní  ‚vo  výnimočných  prípadoch‘ a ‚ak  je  to v najlepšom  záujme  dieťaťa‘?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  vykladať v tom  zmysle,  že  lehota  troch  mesiacov,  počas  ktorej  majú  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa,  odchylne  od  článku 8  ods. 1  tohto  nariadenia,  aj  naďalej  právomoc  rozhodovať o návrhu  na  zmenu  konečného  rozhodnutia o práve  styku,  začína  dňom  nasledujúcim  po  dni  skutočného  presťahovania  tohto  dieťaťa  alebo  dňom  nasledujúcim  po  dni  vydania  súdneho  rozhodnutia,  ktorým  sa  stanovil  dátum  zmeny  obvyklého  pobytu  uvedeného  dieťaťa.
Na  úvod  treba  pripomenúť,  že,  ako  vyplýva z odôvodnenia  12  nariadenia č. 2201/2003,  toto  nariadenie  bolo  vypracované s tým  cieľom,  aby  zodpovedalo  najlepšiemu  záujmu  dieťaťa, a že  na  tento  účel  uprednostňuje  kritérium  blízkosti.  Normotvorca  Európskej  únie  sa  totiž  domnieval,  že  súd,  ktorý  sa  nachádza v geografickej  blízkosti  obvyklého  pobytu  dieťaťa,  je  najvhodnejší  na  posúdenie  opatrení,  ktoré  sa  majú  prijať v záujme  dieťaťa.  Podľa  tohto  odôvodnenia  to  znamená,  že  právomoc  by  mal  mať v prvom  rade  súd  členského  štátu, v ktorom  má  dieťa  obvyklý  pobyt, s výnimkou  určitých  prípadov  zmeny  bydliska  dieťaťa  alebo v dôsledku  dohody  medzi  nositeľmi  rodičovských  práv a povinností  (rozsudok z 15. februára  2017,  W a V,  C‑499/15,  EU:C:2017:118,  bod 51,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Článok 8  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  uskutočňuje  tento  cieľ  tým,  že  vo  veciach  rodičovských  práv a povinností  stanovuje  pravidlo  všeobecnej  právomoci v prospech  súdov  členského  štátu, v ktorom  má  dieťa v čase  podania  žaloby  obvyklý  pobyt. Z dôvodu  geografickej  blízkosti  sa  totiž  tieto  súdy  vo  všeobecnosti  považujú  za  najlepšie  spôsobilé  na  posúdenie  opatrení,  ktoré  treba  prijať v záujme  dieťaťa  [rozsudok  zo  14. júla  2022,  CC  (Presun  obvyklého  pobytu  dieťaťa  do  tretieho  štátu), C‑572/21,  EU:C:2022:562,  bod 27 a citovaná  judikatúra].
V súlade s článkom 8  ods. 2  tohto  nariadenia  sa  však  pravidlo  právomoci  uvedené v tomto  článku 8  ods. 1  uplatňuje s výhradou  najmä  článku 9  uvedeného  nariadenia.
Článok 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  stanovuje,  že  keď  sa  dieťa  zákonným  spôsobom  presťahuje z jedného  členského  štátu  do  iného  členského  štátu a nadobudne  tam  nový  obvyklý  pobyt,  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa  si  zachovávajú,  ako  výnimku z článku 8  tohto  nariadenia,  právomoc  počas  trojmesačného  obdobia  po  presťahovaní  vo  veci  zmeny  rozsudku o práve  styku,  ktorý  bol  vydaný v tomto  členskom  štáte  predtým,  ako  sa  dieťa  presťahovalo,  ak  nositeľ  práva  styku  na  základe  rozsudku o práve  styku  má  naďalej  svoj  obvyklý  pobyt v členskom  štáte  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa.
Tento  článok 9  ods. 2  spresňuje,  že  zachovanie  právomoci  stanovené v uvedenom  článku 9  ods. 1  sa  neuplatní,  ak  sa  nositeľ  práva  styku  podrobil  právomoci  súdov  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  dieťaťa  účasťou  na  konaní  pred  týmito  súdmi  bez  toho,  aby  namietal  ich  právomoc.
Vzhľadom  na  znenie  článku 9  nariadenia  č. 2201/2003  tento  článok  podmieňuje  zachovanie  právomoci  súdov  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa  vo  veciach  práva  styku  splnením  piatich  kumulatívnych  podmienok.
Prvá  podmienka  vyžaduje,  aby  sa  dotknuté  dieťa  presťahovalo  „[zákonným  spôsobom]“ a nadobudlo  nový  obvyklý  pobyt v členskom  štáte,  na  územie  ktorého  sa  presťahovalo.  Podľa  druhej  podmienky  musia  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa  pred  presťahovaním  uvedeného  dieťaťa  vydať  rozhodnutie o práve  styku s dieťaťom.  Tretia  podmienka  vyžaduje,  aby  nositeľ  práva  styku  mal  naďalej  obvyklý  pobyt v členskom  štáte  pôvodného  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa.  Podľa  štvrtej  podmienky  musí  byť  na  súdoch  tohto  posledného  uvedeného  členského  štátu v období  troch  mesiacoch  „po  presťahovaní“  dotknutého  dieťaťa  podaný  návrh  na  zmenu  prvého  rozhodnutia  týkajúceho  sa  práva  styku,  ktoré  vydali  pred  týmto  presťahovaním.  Podľa  piatej a poslednej  podmienky  sa  nositeľ  práva  styku  nesmie  podrobiť  právomoci  súdov  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa.
Z odôvodnenia  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  vnútroštátny  súd  má  pochybnosti  len o výklade  pojmu  „po  presťahovaní“ v zmysle  článku 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003.  Kladie  si  otázku,  či  lehota  troch  mesiacov  stanovená v tomto  ustanovení  začína  dňom  nasledujúcim  po  dni  skutočného  presťahovania  dotknutých  detí,  teda v prejednávanej  veci  30. augustom 2020,  alebo  dňom  nasledujúcim  po  dni  vydania  súdneho  rozhodnutia,  ktorým  bol s odkladným  účinkom  stanovený  dátum  zmeny  obvyklého  pobytu  týchto  detí,  teda v prejednávanej  veci  12. júnom  2020.
Z jasného  znenia  tohto  článku 9  ods. 1  pritom  vyplýva,  že  normotvorca  Únie  mal v úmysle  obmedziť  právomoc  súdov  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa  na  základe  uvedeného  článku  na  obdobie  troch  mesiacov  po  fyzickom  premiestnení  tohto  dieťaťa z jedného  členského  štátu  do  iného  členského  štátu s cieľom  zriadiť  tam  nový  obvyklý  pobyt.  Žiadne z ustanovení  tohto  článku 9  ods. 1  alebo v širšom  zmysle  nariadenia  č. 2201/2003  neumožňuje  konštatovať,  že  toto  obdobie  troch  mesiacov  by  mohlo  začať  plynúť  od  udalosti,  ktorá  predchádzala  skutočnému  presťahovaniu  dotknutého  dieťaťa,  akou  je  súdne  rozhodnutie,  ktorým  sa  prípadne  stanovil  dátum  zmeny  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa s odkladným  účinkom.
V dôsledku  toho  okolnosť  uvedená  vnútroštátnym  súdom,  podľa  ktorej  súdne  rozhodnutie,  ktorým  bolo  pôvodne  určené  právo  styku,  nadobudlo  právoplatnosť  ku  dňu  podania  návrhu  na  zmenu  tohto  rozhodnutia,  je  na  účely  uplatnenia  pravidla  právomoci  uvedeného v článku 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  irelevantná.
Takýto  návrh  na  zmenu  je  totiž  odôvodnený  zmenou  okolností  týkajúcich  sa  presťahovania  dotknutého  dieťaťa a presunu  jeho  obvyklého  pobytu  do  iného  členského  štátu  bez  ohľadu  na  to, k akému  dátumu  bolo  prijaté  súdne  rozhodnutie,  ktorým  sa  pôvodne  stanovilo  právo  styku a jeho  podmienky.
Vnútroštátny  súd  teda  nemôže  voči  nositeľovi  práva  styku  namietať  „prekážku  rozhodnutej  veci“,  ktorú  má  prípadne  rozhodnutie,  ktorým  sa  pôvodne  stanovilo  právo  styku a jeho  podmienky,  aby  rozhodol o neprípustnosti  návrhu  podaného  týmto  nositeľom  práva  styku  na  zmenu  tohto  práva  styku,  lebo  inak  by  bola  trojmesačná  lehota  uvedená v článku 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003,  počas  ktorej  si  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa  zachovávajú  právomoc  rozhodnúť o takomto  návrhu,  odchylne  od  článku 8  tohto  nariadenia,  zbavená  potrebného  účinku.
Z vyššie uvedeného  vyplýva,  že  na  prvú  otázku  treba  odpovedať  tak,  že  článok 9  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  trojmesačná  lehota,  počas  ktorej  majú  súdy  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa,  odchylne  od  článku 8  ods. 1  tohto  nariadenia,  aj  naďalej  právomoc  rozhodovať o návrhu  na  zmenu  konečného  rozhodnutia o práve  styku,  začína  dňom  nasledujúcim  po  dni  skutočného  presťahovania  tohto  dieťaťa  do  členského  štátu  jeho  nového  obvyklého  pobytu.

O
druhej

otázke
Svojou  druhou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  nariadenie č. 2201/2003  vykladať v tom  zmysle,  že  súd  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa,  ktorý  má  právomoc  rozhodnúť  vo  veci  samej  na  základe  článku 9  tohto  nariadenia,  môže  využiť  možnosť  postúpiť  vec  súdu  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa  podľa  článku 15  uvedeného  nariadenia.
Článok 15  ods. 1  nariadenia  č. 2201/2003  stanovuje  výnimočne  možnosť,  aby  súd  členského  štátu,  ktorý  má  právomoc  vo  veci  samej,  postúpil  túto  vec  alebo  jej  špecifickú  časť  súdu  iného  členského  štátu,  ku  ktorému  má  dieťa  osobitnú  väzbu,  ak  je  tento  súd  vhodnejší  na  prejednanie  veci a ak  je  to v najlepšom  záujme  dieťaťa.
Odseky  2  až  6  tohto  článku 15  spresňujú  podmienky a spôsoby,  za  akých  možno  takéto  postúpenie  veci  vykonať.
V tejto  súvislosti  treba  poznamenať,  že  podľa  uvedeného  článku 15  ods. 4,  ak  účastníci  nezačnú  konanie  na  súdoch  iného  členského  štátu v lehote,  ktorú  im  na  tento  účel  stanovil  súd  členského  štátu,  ktorý  má  právomoc  rozhodovať  vo  veci  samej,  tento  súd  „pokračuje  vo  výkone  svojej  právomoci v súlade s článkami 8  až  14“  nariadenia  č. 2201/2003.  Uvedený  súd  pokračuje  vo  výkone  svojej  právomoci v súlade s týmito  článkami 8  až  14  aj v prípade,  ako  to  stanovuje  článok 15  ods. 5  tohto  nariadenia,  keď  súdy  iného  členského  štátu  neprijali  právomoc  do  šiestich  týždňov  od  podania  návrhu.
Samotný  normotvorca  Únie  tým  predpokladal,  že  možnosť  postúpiť  vec  uvedenú v článku 15  ods. 1  uvedeného  nariadenia  môže  využiť  súd  členského  štátu,  ktorého  právomoc  je  založená  na  článku 9  tohto  nariadenia.
Treba  tiež  poznamenať,  že  nijaké  ustanovenie  nariadenia  č. 2201/2003  neumožňuje  domnievať  sa,  že  využitie  tejto  možnosti  postúpiť  vec  súdu  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  dieťaťa  je v zásade  vylúčené.
V tejto  súvislosti  treba  zdôrazniť,  že,  ako v podstate  vyplýva z bodu 33  rozsudku  zo  4. októbra  2018,  IQ  (C‑478/17,  EU:C:2018:812),  článok 15  ods. 1  nariadenia č. 2201/2003  umožňuje  súdu  členského  štátu,  ktorý  má  právomoc  rozhodovať  vo  veci  samej  vo  veci  rodičovských  práv a povinností,  postúpiť  svoju  právomoc  na  prejednanie  celej  veci,  ktorá  mu  je  predložená,  alebo  jej  špecifickej  časti,  na  súd,  ktorý  obvykle  nemá  právomoc  rozhodovať  vo  veci  samej,  ale  ktorého  treba v situácii  prejednávanej  veci  považovať  za  „[vhodnejší]“  na  prejednanie  tejto  veci.
Avšak prejednávanej  veci,  ako  správne  poznamenala  Európska  komisia,  na  rozdiel  od  veci, v ktorej  bol  vydaný  tento  rozsudok a v ktorej  mali  oba  súdy,  na  ktorých  sa  začalo  konanie v oboch  predmetných  členských  štátoch,  právomoc  rozhodovať  vo  veci  samej,  na  základe  článku 8  ods. 1 a článku 12  nariadenia  č. 2201/2003,  čo  viedlo  Súdny  dvor k tomu,  aby  vylúčil  možnosť,  že  medzi  týmito  súdmi  sa  využije  možnosť  postúpiť  vec  stanovenú v článku 15  tohto  nariadenia,  je  jasné,  že v prejednávanej  veci  Tribunal  judiciaire  de  Nanterre  (súd  v Nanterre,  Francúzsko)  vyhlásil,  že  nemá  právomoc  rozhodovať o návrhu  matky  dotknutých  maloletých  detí, a to  najmä z dôvodu,  že  otec  týchto  detí  podal  na  vnútroštátny  súd  návrh  na  zmenu  svojho  práva  styku a na  ubytovanie v lehote  troch  mesiacov  po  zákonnom  presťahovaní  týchto  detí  podľa  článku 9  ods. 1  uvedeného  nariadenia.
Okrem  toho  zo  skutočností  uvedených v spise,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  nevyplýva,  že  by  možnosť  vnútroštátneho  súdu  využiť  možnosť  postúpenia  veci  stanovenú v článku 15  nariadenia  č. 2201/2003  mohla  brániť  uplatneniu  iných  ustanovení  tohto  nariadenia.  Predovšetkým  sa  nezdá,  že  by  francúzske  súdy  mali  právomoc  rozhodovať o návrhu  na  zmenu  práva  styku a jeho  podmienok  na  základe  článkov 10  až  14  uvedeného  nariadenia.
Treba  však  pripomenúť,  že  vnútroštátny  súd,  ktorý  má v úmysle  využiť  túto  možnosť  postúpiť  vec,  sa  musí v prvom  rade  uistiť,  že  dieťa  má  „osobitnú  väzbu“ s iným  členským  štátom,  ďalej,  že  súd  tohto  členského  štátu  je  „vhodnejší“  na  prejednanie  veci, a napokon,  že  postúpenie  veci  „je v najlepšom  záujme  dieťaťa“, a to v súlade s výkladom  týchto  troch  podmienok,  ktorý  vykonal  Súdny  dvor v bodoch 49  až  61  rozsudku z 27. októbra  2016,  D. (C‑428/15,  EU:C:2016:819),  ako  aj v bodoch 31  až  34 a 37  až  42  uznesenia z 10. júla  2019,  EP  (Rodičovské  práva a povinnosti a súd,  ktorý  je  vhodnejší)  (C‑530/18,  EU:C:2019:583).
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  druhú  otázku  odpovedať  tak,  že  nariadenie  č. 2201/2003  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  súd  členského  štátu  pôvodného  obvyklého  pobytu  dieťaťa,  ktorý  má  právomoc  rozhodovať  vo  veci  samej  na  základe  článku 9  tohto  nariadenia,  môže  využiť  možnosť  postúpenia  veci  stanovenú v článku 15  uvedeného  nariadenia v prospech  súdu  členského  štátu  nového  obvyklého  pobytu  tohto  dieťaťa  za  predpokladu,  že  sú  splnené  podmienky  stanovené v tomto  článku 15.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (deviata  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 9 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
trojmesačná lehota, počas ktorej majú súdy členského štátu pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa, odchylne od článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, aj naďalej právomoc rozhodovať o návrhu na zmenu konečného rozhodnutia o práve styku, začína dňom nasledujúcim po dni skutočného presťahovania tohto dieťaťa do členského štátu jeho nového obvyklého pobytu.
2.
Nariadenie č. 2201/2003
sa má vykladať v tom zmysle, že:
súd členského štátu pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa, ktorý má právomoc rozhodovať vo veci samej na základe článku 9 tohto nariadenia, môže využiť možnosť postúpenia veci stanovenú v článku 15 uvedeného nariadenia v prospech súdu členského štátu nového obvyklého pobytu tohto dieťaťa za predpokladu, že sú splnené podmienky stanovené v tomto článku 15.
Podpisy
*
Jazyk  konania:  francúzština.