CELEX: 62021CJ0477
Преюдициално запитване
Социална политика
Защита на безопасността и здравето на работниците
Организация на работното време
Член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
Директива 2003/88/ЕО
Членове 3 и 5
Междудневна и междуседмична почивка
Национална правна уредба, която предвижда минимална продължителност на междуседмичната почивка от четиридесет и два часа
Задължение за предоставяне на междудневна почивка
Условия за предоставяне

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 3 и 5 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (
ОВ L 299, 2003 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3) в светлината на член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между IH и неговия работодател, MÁV-START Vasúti Személyszállító Zrt. (наричан по-нататък „MÁV-START“), по повод ползването на периоди на междудневна почивка при предоставянето на междуседмична почивка.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2003/88 последната „определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време“.
Член 3 от Директивата, озаглавен „Междудневна почивка“, гласи:
Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на минимална продължителност на междудневна почивка от 11 последователни часа за всеки период от 24 часа“.
Член 5 от посочената директива, озаглавен „Междуседмична почивка“, предвижда:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че за всеки седемдневен период всеки работник има право на минимална почивка без прекъсване от 24 часа плюс междудневната почивка от 11 часа, посочена в член 3.
Ако обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда оправдават това, може да се приложи минимална почивка от 24 часа“.
Съгласно член 15 от същата директива, озаглавен „По-благоприятни разпоредби“:
„Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците“.
Унгарското право
Кодексът на труда
Член 104, параграф 1 от Munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. Törvény (Закон I от 2012 г. за приемане на кодекс на труда) (Magyar Közlöny 2012/2, наричан по-нататък „Кодексът на труда“) предвижда:
„Между края на предходния и началото на следващия работен ден се предоставя почивка от най-малко единадесет последователни часа (наричана по-нататък „междудневна почивка“)“.
Член 105, параграф 1 от този кодекс гласи:
„Предоставят се два почивни дни седмично (седмични почивни дни). Седмичните почивни дни може да се разпределят и неравномерно“.
Член 106 от посочения кодекс предвижда:
„1.   Вместо седмични почивни дни на работниците може да се предоставя минимална междуседмична почивка без прекъсване от 48 часа.
[…]
3.   Когато графикът за разпределение на работното време е променлив, вместо междуседмичната почивка, предвидена в параграф 1 и при прилагането mutatis mutandis на параграф 2, на работника може да бъде предоставена на седмица непрекъсната междуседмична почивка от поне четиридесет часа, която включва един календарен ден. Работникът трябва да ползва междуседмична почивка от най-малко 48 часа седмично, като се вземе като отправна точка рамката за планиране на работното време или периодът на отчитане“.
Закон № CLXXXIII от 2005 г. за железопътния трафик
Член 68/A, параграф 4 от A vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. törvény (Закон № CLXXXIII от 2005 г. за железопътния трафик) (Magyar Közlöny 2005/172) предвижда:
„Чрез дерогация от параграфи 1—3 разпоредбите на член 68/B, параграф 1 […] се прилагат и за водачите на железопътни превозни средства, които не се считат за мобилни работници в железопътния транспорт, извършващи работа в рамките на трансграничната оперативна съвместимост“.
Член 68/B, параграф 1 от този закон гласи:
„За мобилни работници в железопътния транспорт, извършващи работа в рамките на трансграничната оперативна съвместимост, минималната продължителност на междудневната почивка в дома им е 12 последователни часа за период от 24 часа“.
Колективният трудов договор
По силата на член 46, точка 1 от колективния трудов договор, сключен между MÁV-START и синдикалните организации (наричан по-нататък „колективният трудов договор“), машинистите трябва да ползват междудневна почивка от дванадесет часа (междудневна почивка в дома), която започва, считано от пристигането им в дома, и свършва с напускането на дома и отправянето към работното място (време за пътуване).
Съгласно член 47, точка 1 от този колективен трудов договор машинистите имат право на два дни междуседмична почивка, които трябва да бъдат ползвани така, че между два периода на служба да има най-малко четиридесет и осем часа непрекъсната почивка.
Член 47, точка 4 от посочения договор предвижда, че съгласно член 106 от Кодекса на труда вместо предвидените в точка 1 от този член дни на машинистите може да се предостави непрекъсната почивка от най-малко четиридесет и два часа седмично. В този случай работникът трябва да ползва средна седмична почивка от най-малко 48 часа, като се вземе като отправна точка рамката за планиране на работното време.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
IH е нает на работа от MÁV-START като машинист. Работното му място е мястото на дейност на MÁV-START, намиращо се в Мишколц (Унгария). IH извършва работата си изключително в Унгария.
IH е обвързан с колективния трудов договор. Работата му се вписва в рамките на месечно планиране на работното време, съпроводено не с дни седмична почивка, а с време за седмична почивка, предоставено от работодателя въз основа на седмичен референтен период.
Съгласно колективния трудов договор MÁV-START предоставя на IH, между два периода на работа, междудневна почивка в дома от дванадесет часа, към която се прибавя стандартно време за пътуване от два пъти по тридесет минути.
Освен това един път седмично MÁV-START му предоставя междуседмична почивка от най-малко четиридесет и осем последователни часа. Когато за конкретна седмица предоставянето на такава почивка е невъзможно, MÁV-START предоставя на IH непрекъсната почивка от най-малко четиридесет и два часа, така че да може да ползва средна междуседмична почивка от най-малко 48 часа, като се вземе като отправна точка рамката за месечно планиране на работното време.
При това положение, когато на IH е предоставена тази междуседмична почивка, както и когато ползва отпуск, той не е ползвал нито междудневна почивка, нито време за пътуване.
IH сезира запитващата юрисдикция, Miskolci Törvényszék (Окръжен съд Мишколц, Унгария), с искане да му бъде изплатено едно неплатено трудово възнаграждение, като изтъква, че има право на междудневна почивка непосредствено преди или след периодите на междуседмична почивка или на отпуск.
Пред тази юрисдикция MÁV-START поддържа, че междудневната почивка трябва да се предостави между два последователни периода на работа в рамките на 24 часа, а не когато не е предвиден какъвто и да било нов период на работа, например когато е предоставена междуседмична почивка или отпуск. Според нея това е обосновано от целта на междудневната почивка да се даде възможност на работника да възстанови силите си между два периода на работа. Освен това за всеки седемдневен период било необходимо да се предостави по-дълга междуседмична почивка, която замествала междудневната почивка.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че по силата на оправомощаванията, произтичащи от Директива 2003/88 и от Кодекса на труда, колективният трудов договор дерогира по благоприятен за работниците начин правилата относно междудневната почивка и междуседмичната почивка.
Всъщност междудневната почивка е дванадесет часа, които по този начин надвишават предвидения в член 3 от Директива 2003/88 минимум от единадесет часа и освен това могат да бъдат изцяло прекарани от работника в дома му поради стандартното време за пътуване.
Що се отнася до междуседмичната почивка, запитващата юрисдикция твърди, че текстът на унгарски език на член 5 от Директива 2003/88 е малко по-различен от текстовете на английски, немски и френски език, по-специално доколкото текстът на унгарски език определя понятието „междуседмична почивка „по смисъла на член 5, така че всеки работник трябва да се ползва за всеки седемдневен период от минимална почивка без прекъсване от 24 часа „и освен това“ („továbbá“) от единадесетте часа междудневна почивка, предвидени в член 3 от тази директива. От своя страна текстовете на английски, немски и френски език използват съответно думите „plus“, „zuzüglich“ и „s’ajoutent“ вместо „et, en plus“ [„плюс“ в текста на български език].
Посочената юрисдикция иска да установи дали посоченото понятие за „междуседмична почивка“ трябва да се тълкува в смисъл, че след минималната почивка от 24 часа без прекъсване следва да се предостави и междудневната почивка с минимална продължителност от 11 часа, т.е., както тя е склонна да приеме, периодът от 24 часа и периодът от единадесет часа се кумулират, за да образуват заедно минимален период от междуседмична почивка, така че работникът да се ползва общо с време за минимална междуседмична почивка от тридесет и пет последователни часа.
В това отношение посочената юрисдикция отбелязва, че унгарската правна уредба определя продължителността на междуседмичната почивка на 48 часа с минимум от 42 часа и че понятието „междуседмична почивка“, използвано в Кодекса на труда и в колективния трудов договор, не съдържа позоваване нито на междудневната почивка, нито на нейната продължителност.
На последно място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали междудневната почивка трябва да бъде предоставена между края на съответната дневна работа и началото на работа на следващия ден (или в един и същ ден между края на периода на работа и началото на следващия период на работа), или по-общо, между края на работния ден и началото на следващия работен ден, макар последният да започва няколко дни по-късно.
При тези обстоятелства Miskolci Törvényszék (Окръжен съд, Мишколц) решава да спре производството и поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 5 от Директива [2003/88] във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата [на основните права на Европейския съюз] да се тълкува в смисъл, че междудневната почивка по член 3 от [посочената] директива съставлява част от междуседмичната почивка?
2)
[…] [Т]рябва ли член 5 от Директива [2003/88] във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата да се тълкува в смисъл, че в съответствие с целта на [тази] директива посочената разпоредба установява единствено минималната продължителност на междуседмичната почивка, с други думи, че междуседмичната почивка трябва да бъде с минимална продължителност от 35 часа без прекъсване, освен при наличието на обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда, които не позволяват това?
3)
Трябва ли член 5 от Директива [2003/88] във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата да се тълкува в смисъл, че когато правото на съответната държава членка и приложимият колективен трудов договор предвиждат предоставянето на непрекъсната междуседмична почивка от най-малко 42 часа, е задължително след положен труд в рамките на работния ден, предхождащ междуседмичната почивка, да бъде предоставена и гарантираната от националното право и колективния трудов договор междудневна почивка от 12 часа, освен при наличието на обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда, които не позволяват това?
4)
Трябва ли член 3 от Директива [2003/88] във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата да се тълкува в смисъл, че работниците имат право на почивка с определена минимална продължителност, която трябва да се предоставя за всеки период от 24 часа, включително когато, независимо от причините, през следващите 24 часа не следва полагане на труд?
5)
При утвърдителен отговор на [четвъртия въпрос] трябва ли членове 3 и 5 от Директива [2003/88] във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че междудневната почивка трябва да се предоставя преди междуседмичната почивка?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че предвидената в член 3 от тази директива междудневна почивка е част от посочената в член 5 междуседмична почивка, или последният член определя само минималната продължителност на посочената междуседмична почивка.
В самото начало следва да се припомни, че като установява правото на всеки работник на периоди на междудневна и междуседмична почивка, Директива 2003/88 уточнява основното право, което е изрично прогласено в член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, и следователно трябва да се тълкува в светлината на посочения член 31, параграф 2. От това по-специално следва, че разпоредбите на Директива 2003/88 не могат да се тълкуват стеснително в ущърб на правата, които работниците черпят от тази директива (вж. в този смисъл решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
При тези условия, за да се отговори на поставените въпроси, Директивата следва да се тълкува, като се вземе предвид важността на основното право на всеки работник на периоди на междудневна и междуседмична почивка (вж. в този смисъл решение от 14 май 2019 г., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, т.
).
Следва да се припомни също, че Директива 2003/88 има за цел да определи минимални изисквания, предназначени да подобрят условията на живот и труд на работниците посредством сближаване на националните законодателства, отнасящи се по-конкретно до продължителността на работното време. Тази хармонизация на равнището на Европейския съюз в областта на организацията на работното време цели да гарантира по-добра защита на безопасността и здравето на работниците, като за тях се предвидят минимална продължителност на междудневната и междуседмичната почивка (вж. в този смисъл решение от 4 юни 2020 г., Fetico и др.,
C‑588/18
,
EU:C:2020:420
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В този смисъл държавите членки са длъжни в съответствие с разпоредбите на членове 3 и 5 от Директива 2003/88 да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право съответно на минимална продължителност на почивка от 11 последователни часа за всеки период от 24 часа и за всеки седемдневен период, на минимална непрекъсната почивка от 24 часа плюс междудневната почивка от 11 часа, посочена в споменатия член 3 (решение от 14 май 2019 г., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се гарантира пълната ефективност на Директива 2003/88, е необходимо държавите членки да гарантират спазването на тази минимална продължителност на почивката (решение от 14 май 2019 г., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, т.
).
Следователно, като се има предвид основната цел, преследвана с Директива 2003/88, а именно да се гарантира ефективна защита на условията на живот и труд на работниците, както и по-добра защита на тяхната безопасност и здраве, държавите членки са длъжни да гарантират, че полезното действие на тези права е гарантирано напълно, като им предоставят действително предвидената в тази директива минимална продължителност на междудневната и междуседмичната почивка. От това следва, че установените от държавите членки правила за гарантиране на изпълнението на изискванията на Директива 2003/88 не трябва да изпразват от съдържанието им правата, прогласени в член 31, параграф 2 от Хартата и в членове 3 и 5 от Директивата (вж. в този смисъл решение от 14 май 2019 г., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, т.
и
).
В това отношение следва да се припомни също, че работникът трябва да се счита за по-слабата страна в трудовото правоотношение, поради което работодателят не следва да разполага с каквито и да било възможности да ограничава правата му (решение от 14 май 2019 г., CCOO,
C‑55/18
,
EU:C:2019:402
, т.
и цитираната съдебна практика).
Именно в светлината на тези съображения следва да се разгледа въпросът дали междудневната почивка, предвидена в член 3 от Директива 2003/88, е част от посочената в член 5 междуседмична почивка.
В това отношение следва, на първо място, да се посочи, че Директивата предвижда правото на междудневна почивка и правото на междуседмична почивка в две различни разпоредби, а именно член 3 и член 5 от нея. Това показва, че става въпрос за две самостоятелни права, които, както посочва по същество генералният адвокат в точки 49—51 от заключението си, преследват различни цели, състоящи се, що се отнася до междудневната почивка, в това да се позволи на работника да се ползва от възможността да се откъсне от работната среда през определен брой часове, които не само трябва да бъдат последователни, но и да следват непосредствено период на труд, а що се отнася до междуседмичната почивка, да се позволи на работника да почива на всеки период от седем дни.
Следователно на работниците трябва да се гарантира ефективното ползване на всяко от тези права.
На второ място, следва да се припомни, че както следва от практиката на Съда, цитирана в точка 35 от настоящото решение, определените от държавите членки правила за гарантиране на прилагането на предписанията на Директива 2003/88 не трябва да изпразват от съдържание правата, прогласени в член 31, параграф 2 от Хартата и в членове 3 и 5 от тази директива. В това отношение следва да се констатира, че тълкуване, според което междудневната почивка е част от междуседмичната почивка, би означавало да се изпразни от съдържание правото на междудневна почивка, предвидено в член 3 от посочената директива, като по този начин работникът е лишен от възможността действително да ползва предвидената в тази разпоредба междудневна почивка, когато ползва правото си на междуседмична почивка.
В това отношение се налага изводът, че член 5, първа алинея от Директива 2003/88 не просто определя общо минимален период от време въз основа на правото на междуседмична почивка, но и уточнява, че към този период се добавя периодът, който трябва да се признае като междудневна почивка, като по този начин се подчертава самостоятелният характер на тези две права. Това потвърждава, че правото на междуседмична почивка не може евентуално да обхваща периода, съответстващ на правото на дневна почивка, а трябва да бъде признато в допълнение към това право.
Освен това е необходимо полезното действие на правата, предоставени на работниците с Директива 2003/88, да бъде напълно осигурено, което неизменно предполага задължението за държавите членки да гарантират спазването на всяко от минималните изисквания, предвидени с тази директива (решение от 11 април 2019 г., Syndicat des cadres de la sécurité intérieure,
C‑254/18
,
EU:C:2019:318
, т.
).
От това следва, че предвидената в член 3 от Директива 2003/88 междудневна почивка се добавя не към двадесетте и четири часа почивка, посочени в член 5 от тази директива, за да се образува обща междуседмична почивка от поне тридесет и пет часа, а към периода на междуседмична почивка, която е самостоятелна и отделна почивка от най-малко 24 часа, предвидена в тази разпоредба.
От всички гореизложени съображения следва, че член 5 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че предвидената в член 3 от тази директива междудневна почивка не е част от предвидената в посочения член 5 междуседмична почивка, а се добавя към нея.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 3 и 5 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че когато национална правна уредба предвижда междуседмична почивка, надхвърляща тридесет и пет последователни часа, на работника следва да се предостави освен този период и междудневната почивка, гарантирана в член 3 от тази директива.
В акта си за отправяне на преюдициално запитване запитващата юрисдикция отбелязва, от една страна, че разглежданата в главното производство национална правна уредба използва понятието „време за междуседмична почивка“, което по принцип определя на четиридесет и осем часа и която не може да бъде по-кратка от четиридесет и два часа, и от друга страна, че тази правна уредба не съдържа позоваване на междудневна почивка или на нейната продължителност. Посоченото „време за междуседмична почивка“ обаче е с продължителност над тридесет и пет часа, получени чрез прибавяне на минималния период на почивка от двадесет и четири часа, предвидени в член 5 от Директива 2003/88, и минималния период от единадесет часа, предвиден в член 3 от нея.
В това отношение следва да се подчертае, че член 5 от Директива 2003/88 не съдържа препращане към националното право на държавите членки. Следователно използваните в него понятия трябва да се схващат като самостоятелно понятие на правото на Съюза и независимо от това какви квалификации се използват в държавите членки, трябва да се тълкуват еднакво на територията на Съюза (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2017 г., Maio Marques da Rosa,
C‑306/16
,
EU:C:2017:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че понятието „междуседмична почивка“, предвидено в разглежданата в главното производство национална правна уредба, е без значение за тълкуването на член 5 от Директива 2003/88.
След това уточнение следва да се припомни, че предвидената в тази разпоредба минимална продължителност на непрекъснатата междуседмична почивка е двадесет и четири часа. Член 15 от тази директива обаче разрешава на държавите членки да прилагат или въвеждат разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или по-благоприятни за тази закрила споразумения, сключени между социалните партньори. Така съгласно колективния трудов договор, приложим към спора по главното производство, на съответния работник е предоставена междуседмична почивка от най-малко 42 часа. В такъв случай така предоставените часове междуседмична почивка над изискуемия в член 5 от Директива 2003/88 минимум се уреждат не от тази директива, а от националното право (вж. в този смисъл решение от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT,
C‑609/17 и C‑610/17
,
EU:C:2019:981
, т.
и
).
Все пак предвиждането на такива по-благоприятни разпоредби в областта на междуседмичната почивка от тези, които Директива 2003/88 изисква като минимален праг, не може да лиши работника от други права, които са му предоставени от тази директива, и по-специално от правото на междудневна почивка.
Всъщност, както следва от практиката на Съда, упражняването на такава собствена компетентност от държава членка все пак не може да засегне гарантираната от посочената директива минимална защита на работниците, и по-специално ефективното ползване на минималната междудневна почивка, предвидена в член 3 от нея (вж. по аналогия решение от 4 юни 2020 г., Fetico и др.,
C‑588/18
,
EU:C:2020:420
, т.
).
Следователно, за да се гарантира на работниците ефективното ползване на правото на междудневна почивка, закрепено в член 31, параграф 2 от Хартата и в член 3 от Директива 2003/88, това право трябва да се предостави независимо от продължителността на междуседмичната почивка, предвидена в приложимата национална правна уредба.
С оглед на гореизложеното на третия въпрос следва да се отговори, че членове 3 и 5 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че когато национална правна уредба предвижда междуседмична почивка, надхвърляща тридесет и пет последователни часа, на работника следва да се предостави освен този период и междудневната почивка, гарантирана в член 3 от тази директива.
По четвъртия и петия въпрос
С четвъртия и петия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато на работника се предоставя междуседмична почивка, той има право да ползва и междудневна почивка, предхождаща посочената междуседмична почивка.
От акта за преюдициално запитване е видно, че в случая MÁV-START предоставя междудневна почивка само ако в период от двадесет и четири часа след края на даден период на работа е предвиден нов период на работа. Ако не е предвиден нов период на работа, например при ползване на междуседмична почивка или отпуск, MÁV-START счита, че вече няма задължение да предостави междудневна почивка.
В това отношение следва да се припомни, че от практиката на Съда следва, че за да може действително да почива, работникът трябва да се ползва от възможността да се откъсне от работната среда през определен брой часове, които не само трябва да бъдат последователни, но и да следват непосредствено период на труд, за да позволят на лицето да се отпусне и да заличи умората, дължаща се на изпълнението на неговите задължения (решение от 14 октомври 2010 г., Union syndicale Solidaires Isère,
C‑428/09
,
EU:C:2010:612
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че след определен период на полагане на труд всеки работник трябва незабавно да ползва междудневна почивка, при това независимо дали тази почивка ще бъде последвана от период на полагане на труд. Освен това, когато междудневната и междуседмичната почивка се предоставят в непосредствена близост, междуседмичната почивка може да започне да тече едва след като работникът се е ползвал от междудневната почивка.
При тези условия на четвъртия и петия въпрос следва да се отговори, че член 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато на работника се предоставя междуседмична почивка, той има право да ползва и междудневна почивка, предхождаща посочената междуседмична почивка.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Член 5 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че:
предвидената в член 3 от тази директива междудневна почивка не е част от предвидената в посочения член 5 междуседмична почивка, а се добавя към нея.

2)
Членове 3 и 5 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
когато национална правна уредба предвижда междуседмична почивка, надхвърляща тридесет и пет последователни часа, на работника следва да се предостави освен този период и междудневната почивка, гарантирана в член 3 от тази директива.

3)
Член 3 от Директива 2003/88 във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че:
когато на работника се предоставя междуседмична почивка, той има право да ползва и междудневна почивка, предхождаща посочената междуседмична почивка.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.