CELEX: 62014TJ0343
Žig Europske unije
Postupak za proglašavanje žiga ništavim
Verbalni žig Europske unije CIPRIANI
Nepostojanje zle vjere
Članak 52. stavak 1. točka (b), Uredbe (EZ) br. 207/2009
Nepostojanje povrede prava na ime poznate osobe
Članak 53. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 207/2009

Okolnosti spora
Giuseppe Cipriani, otac tužitelja, Arrigo Cipriani, i treća osoba osnovali su 1956. društvo Hotel Cipriani SpA, pravnog prednika intervenijetna, društva Hotel Cipriani Srl. Hotel pod imenom Cipriani otvorio je svoja vrata u ožujku 1958.
Dijelovi pravnog prednika tužitelja koje je držala treća osoba koja je sudjelovala u njegovu osnivanju preneseni su 1966. društvu Stondon, Ondale and Patmore Company Ltd.
Giuseppe Cipriani i Stondon, Ondale and Patmore Company sklopili su 1967. ugovor na temelju kojeg su svi dijelovi pravnog prednika intervenijenta koje je držao Giuseppe Cipriani preneseni društvu Stondon, Ondale and Patmore Company (u daljnjem tekstu: ugovor iz 1967.). Taj pravni prednik je tim ugovorom također bio ovlašten upotrebljavati ime Cipriani pod određenim uvjetima.
Pravni prednik intervenijenta je 12. prosinca 1969. zatražio registraciju talijanskog verbalnog znaka CIPRIANI, koji je registriran 9. prosinca 1971. pod brojem 254410 za usluge koje odgovaraju sljedećem opisu: „hoteli, restorani, barovi, kafaterije, zalogajnice i mjesta za konzumaciju hrane“.
Pravni prednik intervenijenta podnio je 1. travnja 1996. Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Europske unije, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 od 20. prosinca 1993. o žigu Zajednice (
SL 1994., L 11, str. 1
), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
)).
Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak CIPRIANI.
Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju u razrede 16, 35 i 42 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:
—
razred 16: „tiskarski proizvodi, karton i proizvodi i listići od kartona, novine, časopisi, brošure, knjige i papirnati proizvodi, pribor za pisanje, adresari i podsjetnici, osobni planeri, fotografije i plakati, igraće karte, čestitke, poštanske dopisnice, zemljovidi i slike“;
—
razred 35: „oglašavanje, odnosi s javnošću, marketinške i usluge promocije, upravljanje hotelom“;
—
razred 42: „hoteli, rezervacije hotela, restorani, kafeterije, javna mjesta za konzumaciju hrane, barovi, gostionice, dostava pića za trenutnu konzumaciju“.
Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 26/1997 od 3. studenog 1997. Žig je registriran 9. srpnja 1998. pod brojem 115824.
Intervenijent je 2006. godine registriran pri EUIPO‑u kao nositelj osporavanog žiga.
Tužitelj je 31. srpnja 2009. EUIPO‑u podnio zahtjev za proglašavanje osporavanog žiga ništavim za svu robu i usluge za koje je registriran. Razlozi ništavosti na koje se poziva u tom zahtjevu su oni navedeni, kao prvo, u članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009 jer je žig Europske unije registriran u zloj vjeri, i kao drugo, članku 53. stavku 2. točki (a) Uredbe 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3.
Codice della Proprietà Industriale
(talijanki Zakon o industrijskom vlasništvu, u daljnjem tekstu: ZIV) jer je taj žig povrijedio pravo na ime poznate osobe, odnosno ime Cipriani, čija je poznatost vezana isključivo za osobu tužitelja, koji je kulturna osoba, čija je restoranska djelatnost svjetski poznata.
Odjel za poništaje odbio je odlukom od 29. studenog 2011. zahtjev za proglašenje žiga ništavim. Kao prvo, taj odjel smatra da je on nedopušten jer se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 jer je nacionalni sud nadležan u području žiga Europske unije već konačno odlučio o tom pitanju. Kao drugo, odjel za poništaje smatra da je, kada je riječ o hotelijerskim i restoranskim uslugama kao i povezanim uslugama iz razreda 42., tužitelj svjesno trpio uporabu osporavanog žiga tijekom pet godina u smislu članka 28. ZIV‑a. Odjel za poništaje je na temelju toga zaključio da je u odnosu na navedene usluge zahtjev za proglašenje žiga ništavim bio nedopušten jer se temeljio na članku 53. stavku 2. točki (a) te uredbe. Kao treće, kada je riječ o proizvodima i uslugama iz razreda 16. i 35. odjel za poništaje je dobacio zahtjev za proglašavanje žiga ništavim jer se temeljio na članku 53. stavku 2. točki (a) te uredbe u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a jer nije povrijeđeno pravo na ime tužitelja.
Dana 27. siječnja 2012. tužitelj je protiv odluke Odjela za poništaje podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009.
Odlukom od 14. ožujka 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a je odbilo žalbu tužitelja.
Kao prvo, kada je riječ o zahtjevu za proglašavanje ništavosti u dijelu u kojem se temeljio na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 žalbeno vijeće je presudilo da nije postojala zla vjera. U tom pogledu žalbeno vijeće je navelo da je pravni prednik intervenijenta i poslije sam intervenijent „upravljao društvom [Hotel Cipriani]“ od šezdesetih godina i da je intevenijent bio nositelj talijanskog žiga CIPRIANI, registriranog 9. prosinca 1971. pod brojem 254410 za proizvode i usluge iz razreda 29, 30, 32, 33 i 42 u smislu Nicanskog sporazuma. Žalbeno vijeće je istaknulo da tužitelj nije osporio taj žig. Stoga je zaključio da to da je zatražena registracija žiga Europske unije za djelatnosti koje se niz godina obavljaju u potpunosti zakonito ni u kojem slučaju nije predstavljalo postupanje u zloj vjeri. To vijeće je između ostaloga pojasnilo da je presuda 9. prosinca 2008. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove, Ujedinjena Kraljevina] (u daljnjem tekstu: presuda iz 2008.) bila detaljno, jasno i uvjerljivo obrazložena i da se poziva na tu nacionalnu presudu iako nema obvezujući karakter.
Kao drugo, žalbeno vijeće odbilo je zahtjev za proglašavanje ništavosti u dijelu u kojem se temeljio na članku 53. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a. Kao prvo, žalbeno vijeće je odlučilo da su se dokazi koje je podnio tužitelj sastojali isključivo od dokumenata u kojima je on određen imenom s pripojenim patronimom, odnosno Arrigo Cipriani, i da sam patronim Cipriani nije bio dostatan za identificiranje osobe na koju su se odnosili ti elementi. Žalbeno vijeće je na temelju toga zauzelo stav da osporavanim žigom nije povrijeđeno pravo na ime tužitelja, koji se u svakom slučaju mogao pozvati na poznatost imena Arrigo Cipriani. Kao drugo, žalbeno vijeće je zauzelo stav da je cilj članka 8. stavka 3. ZIV‑a sprječavanje zlouporabe imena poznate osobe od strane treće osobe i da se ne može primijeniti u slučaju kada je registraciju žiga zatražila osoba istog imena. Međutim, s obzirom na to da je pravni prednik intervenijenta bio legitimni korisnik imena Giuseppe Cipriani, otac tužitelja, nije postojala situacija iz članka 8. stavka 3. ZIV‑a. Kao treće, tužitelj nije dokazao primjenjuje li se i na koji način talijansko pravo na slučaj u kojem dvije osobe imaju isti patronim i na slučaj u kojem je ime o kojem je riječ postalo poznato nakon što se osporavani znak počeo upotrebljavati na tržištu.
Na trećem mjestu, žalbeno vijeće procijenilo je da stoga ne treba ispitati je li tužitelj trpio to da intervenijent upotrebljava osporavani žig i je li nedopušten njegov zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, jer je pitanje u vezi s navodnom zlom vjerom intervenijenta obuhvaćeno autoritetom presuđene stvari, s obrazloženjem da je ispitano u presudi iz 2008.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku;
—
proglasi osporavani žig ništavim za sve proizvode i usluge za koje je registriran;
—
podredno, proglasi osporavani žig ništavim za sve proizvode ili usluge, osim usluga „hoteli“ i „hotelske rezervacije“;
—
nadalje, još podrednije, proglasi ništavim osporavani žig za usluge poput „restorana, kafeterija, javnih mjesta za konzumaciju hrane, barova, gostionica, dostave pića za trenutnu konzumaciju“;
—
a posljednjem podrednom mjestu, uputi predmet EUIPO‑u da on donese takvu odluku o proglašavanju ništavosti;
—
naloži naknadu svih troškova koje je tužitelj pretrpio u okviru ovog postupka.
EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:
—
odbije tužbu;
—
tužitelju naloži snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 53. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a, a drugi na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) te uredbe.
Opći sud smatra da prvo treba ispitati drugi tužbeni razlog.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009
Tužitelj smatra da je pobijana odluka pogrešna jer je žalbeno vijeće odlučilo da ne postoji zla vjera u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009 pri podnošenju zahtjeva za registraciju osporavanog žiga.
EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente.
Treba podsjetiti da se sustav žiga Europske unije temelji na načelu koje je propisano člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, prema kojemu isključivo pravo pripada prvom podnositelju prijave. U skladu s tim načelom žig je moguće registrirati kao žig Europske unije samo ukoliko to ne sprečava raniji žig, bilo da je riječ, osobito, o žigu Europske unije, žigu registriranom u kojoj od država članica ili u Uredu za intelektualno vlasništvo Beneluksa, o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u državi članici ili o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u Europskoj uniji. S druge strane, ne dovodeći u pitanje moguću primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe 207/2009, sama uporaba neregistriranog žiga od strane trećih osoba nije prepreka za registraciju istog ili sličnog žiga kao žiga Europske unije za istovjetne ili slične proizvode ili usluge [vidjeti presudu od 11. srpnja 2013., SA.PAR./OHIM – Salini Costruttori (GRUPPO SALINI),
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, t.
17.
i navedenu sudsku praksu; presudu od 28. siječnja 2016., Gugler France/OHIM – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
70.
].
Primjena ovog načela posebno je utanačena člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, prema kojem se žig Europske unije proglašava ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na temelju protutužbe podnesene u postupku zbog povrede kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave žiga. Kad se podnositelj zahtjeva za proglašenje žiga ništavim poziva na taj razlog, on mora dokazati okolnosti koje dovode do zaključka da je nositelj žiga Europske unije postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju tog žiga [vidjeti presudu od 26. veljače 2015., Pangyrus/OHIM– RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, neobjavljenu,
EU:T:2015:115
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu].
Pojam „zla vjera“ iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ni definiran ni ograničen pa čak ni opisan na bilo koji način u zakonodavstvu [presuda od 1. veljače 2012., Carols/OHIM - Gambettola (Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL),
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, t.
44.
].
Treba napomenuti da je Sud, u presudi od 11. lipnja 2009.Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) dao više pojašnjenja o načinu na koji treba tumačiti pojam zle vjere iz članka 52. stavka 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009.
Prema mišljenju Suda, u svrhu ocjenjivanja postojanja zle vjere podnositelja prijave žiga, u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, valja uzeti u obzir sve bitne čimbenike vezane za konkretan slučaj koji su postojali u trenutku podnošenja prijave za registraciju znaka kao žiga Zajednice a osobito činjenicu da, kao prvo, podnositelj prijave zna ili treba znati da se treća osoba u najmanje jednoj državi članici koristi istovjetnim ili sličnim znakom za istovjetan ili sličan proizvod ili uslugu koji bi mogao stvoriti zabludu u pogledu znaka za koji se traži registracija; kao drugo, namjeru podnositelja zahtjeva da spriječi treće osobe da se nastave koristiti tim znakom; i kao treće, stupanj pravne zaštite koju uživaju znak trećih i znak za koji je podnesena prijava (presuda od 11. lipnja 2009.Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
53.
).
S obzirom na navedeno, iz teksta presude Suda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
53.
) proizlazi da su čimbenici koji su u njoj nabrojani samo ilustrativni primjeri izdvojeni iz niza elemenata koji mogu biti uzeti u obzir pri odlučivanju o eventualnom postojanju zle vjere podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga (vidjeti presudu od 26. veljače 2015., COLOURBLIND,
T‑257/11
, neobjavljenu,
EU:T:2015:115
, t.
67.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga treba zaključiti da se u okviru sveobuhvatne analize u skladu s člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 mogu uzeti u obzir i porijeklo osporavanog znaka i njegova upotreba od izrade, poslovna logika na kojoj se temeljila prijava tog znaka kao žiga Europske unije te kronologija događaja tijekom prijave (vidjeti presudu od 26. veljače 2015. COLOURBLIND,
T‑257/11
, neobjavljenu,
EU:T:2015:115
, t.
68.
i navedenu sudsku praksu; vidjeti također, u tom smislu, presudu od 11. srpnja 2013., GRUPPO SALINI,
T‑321/10
,
EU:T:2013:372
, t.
23.
).
Nadzor nad zakonitošću pobijane odluke s obzirom na činjenicu da je žalbeno vijeće zaključilo da postoji tužiteljeva zla vjeru u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga valja provesti osobito s obzirom na prethodna razmatranja.
Najprije treba istaknuti da nije sporno da postojanje navodne zle vjere treba dokazati prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, odnosno 1. travnja 1996. (u daljnjem tekstu: relevantan datum).
Ovaj tužbeni razlog se u biti sastoji od dva dijela, od kojih se prvi temelji na kratkoći obrazloženja pobijane odluke u vezi s analizom zahtjeva za proglašavanje ništavosti koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009 dok se dugi temelji na pogrešnoj ocijeni žalbenog vijeća u vezi sa zlom vjerom pravnog prednika intervenijenta.
Prvi dio, koji se temelji na kratkoći obrazloženja pobijane odluke u vezi s analizom zahtjeva za utvrđivanje ništavosti koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009
Budući da se tužitelj poziva na kratkoću obrazloženja pobijane odluke u vezi s analizom zahtjeva za proglašavanje ništavosti koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009, treba istaknuti da, čak i ako se prizna da je obrazloženje kratko, ta okolnost ne podrazumijeva to da je pobijana odluka nedostatno obrazložena.
Naime, treba podsjetiti da u skladu s člankom 75. Uredbe 207/2009 odluke EUIPO‑a trebaju biti obrazložene. Ta obveza obrazlaganja, koja proizlazi i iz članka 296. UFEU‑a, bila je predmet ustaljene sudske prakse prema kojoj obrazloženje mora jasno i nedvosmisleno izražavati rasuđivanje autora akta, tako da omogućuje, s jedne strane, zainteresiranim osobama učinkovito ostvarivanje njihova prava da traže sudski nadzor pobijane odluke i, s druge strane, sudu Unije da provodi svoj nadzor zakonitosti odluke [vidjeti presudu od 12. veljače 2015., Vita Phone/OHIM (LIFEDATA),
T‑318/13
, neobjavljenu,
EU:T:2015:96
, t.
46.
i navedenu sudsku praksu; vidjeti također, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2011., Meica/OHIM – Bösinger Fleischwaren (Schinken King),
T‑61/09
, neobjavljenu,
EU:T:2011:733
, t.
17.
i navedenu sudsku praksu].
Međutim, treba istaknuti da je u pobijanoj odluci žalbeno vijeće izvršilo analizu okolnosti slučaja i odgovorilo na argumente koje je iznio tužitelj.
Stoga je uzimajući u obzir poslovnu logiku pravnog prednika intervenijenta, koji je već bio nositelj istovjetnog nacionalnog verbalnog žiga, žalbeno vijeće odbacilo argumente tužitelja prema kojima mu je navedeni pravni prednik pokušao naštetiti i iskoristiti poznatost imena Cipriani.
Štoviše, pozivajući se izrijekom na presudu iz 2008., žalbeno vijeće je odbacilo argument tužitelja u vezi s navodnom željom pravnog prednika intervenijenta da iskoristi njegovu poznatost kao i argument u vezi s pregovorima sa Sjedinjenim Američkim Državama jer je na slične argumente odgovoreno u toj presudi, bez da je trebalo ponavljati obrazloženje iz te presude.
U tom pogledu, suprotno onomu što naglašava tužitelj, pobijana odluka ne sadrži nikakvo proturječje u svojem obrazloženju u vezi s uzimanjem u obzir presude iz 2008. od strane žalbenog vijeća. Naime, bez utjecaja na pitanje može li postojanje zadnje navedene presude podrazumijevati nedopuštenost zahtjeva za proglašavanje ništavosti jer se taj zahtjev temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009 s obzirom na to da je donesena pravomoćna odluka o navodnoj zloj vjeri pravnog prednika intervenijenta, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, iako EUIPO nije vezan odlukama nacionalnih tijela, on ih može uzeti u obzir kao indicije kod ocjene činjenica slučaja, a da nisu obvezujuće ili odlučujuće [vidjeti presudu od 18. ožujka 2016., Karl‑May‑Verlag/OHIM – Constantin Film Produktion (WINNETOU),
T‑501/13
,
EU:T:2016:161
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu]. Stoga se ne može prigovoriti žalbenom vijeću što se u osporavanoj presudi pozvalo na presudu iz 2008.
Iz prethodno navedenoga proizlazi da je, u vezi s analizom zahtjeva za proglašavanje ništavosti utemeljenoga na članku 52. stavku 1. točki (b) uredbe 207/2009, osporavana odluka dovoljno pravno obrazložena. Stoga treba odbiti prvi dio ovog tužbenog razloga.
Drugi dio, koji se temelji na pogrešnoj ocijeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem zle vjere pravnog prednika intervenijenta
Tužitelj smatra da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da na relevantni datum nije postojala zla vjera pravnog prednika intervenijenta.
–
Uzimanje u obzir postojanja ranijeg talijanskog verbalnog žiga CIPRIANI i navodna namjera pravnog prednika intervenijenta da iskoristi poznatost imena Cipriani kao i poznatost tužiteljevog imena
Za potrebe zaključivanja o nepostojanju zle vjere u smislu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009 na relevantni datum, žalbeno vijeće je navelo, u točki 32. osporavane odluke, da je taj pravni prednik, a poslije i sam intervenijent, „upravljao društvom [Hotel Cipriani]“ od šezdesetih godina i da je intervenijent i sam bio nositelj talijanskog verbalnog žiga CIPRIANI registriranog 9. prosinca 1971.„u razredima 29, 30, 32, 33 i 42“, s time da taj žig nije bio osporavan. Žalbeno vijeće je stoga zaključilo da traženje registracije za žig Europske unije za djelatnosti koje se niz godina obavljaju u potpunosti zakonito ni u kojem slučaju nije predstavljalo postupanje u zloj vjeri.
Tužitelj osporava ocjenu žalbenog vijeća tvrdeći da postojanje zle vjere treba dokazati u vezi s činjenicama predmetnog slučaja na temelju kojih se može zaključiti o postojanju zle vjere podnositelja zahtjeva za registraciju žiga čak i ako je ta registracija povezana s djelatnošću koja se obavlja zakonito. U ovom slučaju, pravni prednik intervenijenta je namjeravao omesti djelatnosti tužitelja u sektoru nezavisnih restoranskih usluga i izvršiti registraciju na koju se može pozvati, po potrebi, radi započinjanja sudskih i administrativnih postupaka protiv tužitelja i njegove obitelji u vezi s djelatnostima u tom sektoru. Nadalje je imao namjeru iskoristiti poznatost imena Cirpriani u tom sektoru na relevantan datum.
Ne može se prihvatiti tu argumentaciju tužitelja.
Naime, na prvom mjestu treba utvrditi da, kako je u biti navelo žalbeno vijeće u točki 32. osporavane odluke, tužitelj ne dovodi u pitanje činjenicu da je na relevantni datum pravni prednik intevenijenta već bio nositelj drugog žiga CIPRIANI, odnosno talijanskog verbalnog žiga CIPRIANI, za kojeg je zatražena registracija 12. prosinca 1969. i koji je registriran 9. prosinca 1971. pod brojem 254410 za, osobito, „hotele“, „restorane“, „barove“, „kafeterije“, „zalogajnice“ i „mjesta za konzumaciju hrane“ (vidjeti t. 4. ove presude).
Međutim, treba napomenuti da, u skladu sa sudskom praksom, proširivanje zaštite nacionalnog žiga na način da ga se registrira kao žig Europske unije pripada u uobičajenu poslovnu strategiju poduzeća [vidjeti u tom smislu presude od 1. veljače 2012., Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL,
T‑291/09
,
EU:T:2012:39
, t.
58.
, i od 14. veljače 2012., Peeters Landbouwmachines/OHIM – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, t.
23.
]. Stoga se može smatrati da je zahtjev za registraciju osporavanog žiga dio poslovne strategije pravnog prednika tužitelja.
Istina je da tužitelj ističe da je pravni prednik intervenijenta postupao u zloj vjeri jer je zatražio registraciju žiga bez namjere da ga upotrebljava za usluge različite od hotelijerskih usluga, osobito za nezavisne restoranske usluge. Taj argument tužitelja međutim treba odbiti. Naime, treba napomenuti da, unatoč navodima intevenijenta, nije sporno da je na relevantni datum navedeni pravni prednik nudio restoranske usluge gostima svojeg hotela, ali i drugim klijentima. Iz okolnosti ovog predmeta ne proizlazi da na taj datum pravni prednik nije imao namjeru upotrebljavati osporavani žig za restoranske usluge za koje je zatražio registraciju. Među ostalim, tužitelj nije predočio niti jedan dokaz u potporu svojem navodu prema kojem je jedina namjera tog istog pravnog prednika bila ometati njegovu djelatnost u sektoru nezavisnih restoranskih usluga.
Na posljetku, iz okolnosti da je pravni prednik intervenijenta zatražio registraciju ne samo za usluge iz razreda 42, već također i za proizvode i usluge iz razreda 16 i 35 ne proizlazi to da je namjeravao postići neki drugi cilj osim poslovnog i predvidljivog razvoja svojih djelatnosti.
Kao drugo, tužitelj navodi da je pravni prednik intervenijenta namjeravao iskoristiti njegovu poznatost, na način da oponaša njegove inicijative i iskoristiti poznatost imena Cipriani u sektoru restoranskih usluga na relevantni datum. To bi osobito potvrđivala činjenica da, je, počevši od 1979., taj pravni prednik otvorio bar u Londonu (Ujedinjena Kraljevina), pod nazivom „Harry’s bar“, koji je bio kopija, ne samo u vezi s imenom, već i po stilu, „Harry’s Bar“-a iz Venecije (Italija), čiji je vlasnik bio tužitelj. U tom pogledu treba napomenuti da je, u slučaju da se dokaže da je do njega došlo, to otvaranje iz 1979., prema mišljenju tužitelja, prethodilo relevantnom datumu. Međutim, tužitelj ne iznosi razloge zbog kojih bi postojanje tog navodnog bara u Londonu omogućilo zaključak o postojanju zle vjere tog pravnog prednika na taj datum, ili kojih šesnaest godina kasnije. Pod pretpostavkom da tužitelj želi pokazati da je taj isti pravni prednik opetovano namjeravao iskoristiti njegovu poznatost i poznatost imena Cipriani stvarajući zabludu među njima i da je zahtjev za registraciju predstavljao, nakon otvaranja navodnog bara u Londonu, novi primjer želje pravnog prednika da iskoristi njegovu poznatost, i također čin zle vjere, taj argument ne može utjecati na analizu zle vjere pravnog prednika o kojem je riječ prilikom podnošenja zahtjeva za registraciju osporavanog žiga, koji je verbalni žig CIPRIANI. Naime, kako je navedeno u točki 44. ove presude, nije sporno da je registracija tog žiga zatražena iako je pravni prednik o kojem je riječ bio nositelj identičnoga nacionalnog žiga, registriranog osobito za barove i da njega tužitelj nije nikada osporio.
Međutim, da se tužitelj usprotivio registraciji ili uporabi nacionalnog žiga CIPRIANI i da je, unatoč tom protivljenju, pravni prednik intervenijenta ipak odlučio zatražiti registraciju istovjetnog znaka kao žiga Europske unije, te su činjenice eventualno mogle dovesti do toga da se postavi pitanje postojanja zle vjere tog pravnog prednika na relevantan datum. Nasuprot tomu, bez da je osporen raniji talijanski verbalni žig CIPRIANI, i s obzirom na to da se osporavani žig sastoji od istog verbalnog elementa, koji se, štoviše, nalazio u nazivu tog pravnog prednika, ne može se prihvatiti to da bi otvaranje navodnog bara u Londonu pod nazivom „Harry’s Bar“ od strane pravnog prednika omogućavalo zaključak da je on podnošenjem zahtjeva za registraciju osporavanog žiga postupao s ciljem da iskoristi navodnu poznatost imena Cipriani i navodnu poznatost tužitelja.
Stoga argumentacija tužitelj ne omogućava dovođenje u pitanje ocijene žalbenog vijeća prema kojoj je, u biti, pravni prednik intervenijenta želio proširiti zaštitu svog nacionalnog žiga na razinu Unije, što se ne može povezati s činom zle vjere na relevantni datum.
–
Pozivanje na presudu iz 2008.
Žalbeno vijeće je radi zaključivanja o nepostojanju zle vjere pravnog prednika intervenijenta na relevantni datum istaknulo, u točki 33. pobijane odluke da je presuda iz 2008. detaljno, jasno i uvjerljivo obrazložena i da se unatoč tomu što ta nacionalna presuda nema obvezujući karakter ono na nju poziva.
Tužitelj osporava tumačenje High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove], u presudi iz 2008., odredbe 3.1. ugovora iz 1967. u vezi s uporabom imena Cipriani od strane pravnog prednika intervenijenta nakon prijenosa njegovih dijelova (vidjeti točku 3. ove presude). U tom pogledu tužitelj tvrdi da bi svako tumačenje te odredbe koje bi se sastojalo u tome da se, samo na temelju samog pojma „isključivo“ koji se navodi u njoj navodi, zaključi o postojanju trajnog prijenosa prava na ime Cipriani za sve sektore proizvoda i usluga bilo očito protivno posebnoj i izričitoj odredbi kojom se tom pravnom predniku daje isključivo pravo na to ime koje je istodobno ograničeno i na razdoblje od pet godina i na hotelski sektor. Tužitelj ocjenjuje da postupanje stranaka u godinama koje su slijedile nakon potpisivanja tog ugovora potvrđuje njegovo tumačenje te odredbe. Prema njegovom mišljenju taj pravni prednik je stoga postupao u zloj vjeri kada je zatražio registraciju osporavanog žiga jer je bio u potpunosti svjestan točno određenih granica primjenjivih na njegovo pravo uporabe imena Cipriani na temelju tog ugovora.
Najprije je potrebno naglasiti da je, u skladu sa sudskom praksom iz točke 38. ove presude, presudu iz 2008. bilo moguće uzeti u obzir kao indiciju u okviru ocjene činjenica u ovom predmetu.
Kao prvo, iako se žalbeno vijeće nije pobrinulo da strankama pošalje detalje iz obrazloženja za presudu iz 2008., treba istaknuti da je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove] u toj presudi ocijenio da je, suprotno navodima intervenijenta, ugovor iz 1967. bio relevantan čimbenik kojeg se trebalo uzeti u obzir pri ocjenjivanju je li pravni prednik intervenijenta postupao u zloj vjeri kada je zatražio registraciju osporavanog žiga.
Kao drugo, treba istaknuti da su uvjeti iz odredbe 3. ugovora iz 1967., naslovljene „Ostale odredbe“, glasili kako slijedi:
„3.1. - Vi [Giuseppe Cipriani] pristajete na to da [pravni prednik intervenijenta] i […] hotel Villa Cipriani u Asolu [Italija] mo[gu] zadržati [njihovo] sadašnje ime i da, načelno [oni] mogu raspolagati isključivim pravom uporabe imena Cipriani, čak i nakon što vi i vaša obitelj više ne budete imali financijske interese u [tom pravnom predniku] i čak i ako vi […] ili vaš sin prestan[ete] sudjelovati u upravnom odboru [pravnog prednika]. Također se obvezujete da nećete osnivati, i obvezujete se pobrinuti za to da nijedan član vaše obitelji ne pokuša osnovati, u razdoblju od pet godina od današnjeg dana, nova poduzeća uz uporabu imena Cipriani ili poduzeća koja na bilo koji način mogu odvratiti klijente [tog pravnog prednika] ili hotela Villa Cipriani, osim ako mi [Stondon, Ondale and Patmore Company] na to ne pristanemo. Osim toga se podrazumijeva da vaši nositelji prava i vi osobno, kao i svaka osoba koja s tim u vezi ima valjane razloge, možete nastaviti upotrebljavati ime Cipriani za Locandu Cipriani, u Torcellu [Italija].
3.2. - Mi [, odnosno Stondon, Ondale and Patmore Company] se s naše strane obvezujemo da u razdoblju od pet godina od dana sklapanja [ovog ugovora] nećemo osnivati nova poduzeća uz uporabu imena Cipriani, osim uz vaš pristanak.
3.3. - Obvezujemo se da ćemo poduzeti sve što možemo da u budućnosti zajamčimo izvrsnost i visoku razinu kvalitete usluga koje svojim klijentima pruža [predmetni pravni prednik] i hotel Villa Cipriani.“
Valja utvrditi da, suprotno navodima tužitelja, ništa ne dozvoljava zaključak da High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove] pri tumačenju odredbe 3.1. ugovora iz 1967. nije poštovao opće priznata pravila za tumačenje ugovora, osobito uzimanje u obzir namjere ugovornih stranaka [članak 1362 Codice civile (talijanski Građanski zakonik)], sveobuhvatno tumačenje odredbi (članak 1363 talijanskog Građanskog zakonika) i održavanje ugovora (članak 1367 talijanskog Građanskog zakonika).
Kako je u biti ocijenio i High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove] u presudi iz 2008., treba zaključiti da je dio ugovorne odredbe 3.1. ugovora iz 1967., u skladu s kojim su „načelno, [pravni prednik intervenijenta] i hotel Villa Cipriani ima[li] isključivo pravo uporabe imena Cipriani“ tumačen u vezi s odredbom 3.2. tog ugovora značio da su ta dva subjekta temeljem tog ugovora u odnosu na treće osobe imala isključivo pravo upotrebljavati to ime kao i njegove dijelove u vezi sa svim hotelijerskim djelatnostima, kao i, po isteku razdoblja od pet godina koje započinje teći od trenutka sklapanja tog ugovora (u daljnjem tekstu: razdoblje od pet godina), za druge djelatnosti, osobito restorane.
Naime, treba istaknuti da su dvije slične odredbe, koje se odnose na ograničenja u vezi s djelatnostima dviju ugovornih stranaka ugovora iz 1967. i uporabom imena Cipriani tijekom razdoblja od pet godina, uvrštene u odredbe 3.1. i 3.2. tog sporazuma. Na temelju prve odredbe, u odredbi 3.1. tog ugovora, Giuseppe Cipriani i njegova obitelj imali su obvezu da tijekom navedenoga razdoblja ne osnivaju nova poduzeća uz uporabu imena Cipriani ili poduzeća koja mogu na bilo koji način odvraćati klijente pravnog prednika intervnijenta ili hotela Villa Cipriani. Ta zabrana stoga nije bila ograničena samo na otvaranje novih hotela već je također obuhvaćala i restorane jer su oni mogli konkurirati restoranu u hotelu stjecatelja dijelova tog pravnog prednika koje je držao Giuseppe Cipriani. Na temelju druge odredbe, u odredbi 3.2. tog ugovora, taj stjecatelj je imao obvezu da tijekom razdoblja od pet godina ne osniva nova poduzeća uz uporabu imena Cipriani, kao na primjer, hotele ili restorane.
Nasuprot tomu, nakon isteka razdoblja od pet godina, iz odredbi 3.1. i 3.2. ugovora iz 1967. proizlazi da su i stjecatelj dijelova pravnog prednika intervenijenta koje je držao Giuseppe Cipriani i Giuseppe Cipriani i njegova obitelj mogli u skladu s pravilima primjenjivima u tom području osnovati nova poduzeća pod imenom Cipriani. Naime, u skladu s pravilima tumačenja ugovora navedenima u točki 56. ove presude, ne postoji nijedan razlog za tumačenje odrede 3.1. tog ugovora, u vezi s Giuseppeom Ciprianijem i njegovom obitelji na način da im je omogućavala otvaranje svake vrste poduzeća uz uporabu imena Cipriani nakon pet godina, jer su naprijed navedeni stjecatelj i navedeni pravni prednik imali pravo otvoriti, uz uporabu imena Cipriani, samo hotele ili restorane u hotelima a ne, na primjer, barove ili restorane izvan hotela.
Među ostalim, kada je riječ o tvrdnji tužitelja prema kojem su isključivi cilj i učinak odredbe 3.1. ugovora iz 1967. u vezi s uporabom imenâ koja sadrže ime Cipriani bili omogućavanje pravnom predniku intervenijenta nastavka uporabe imenâ Hotel Cipriani i Hotel Villa Cipriani u svojoj hotelijerskoj djelatnosti, treba utvrditi, kako je u svojoj presudi iz 2008. ocijenio High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove], da bi takvo tumačenje bilo neusklađeno s činjenicom da su pravni prednik i hotel Villa Cipriani imali pravo isključive uporave imena Cipriani, a ne njihovog cijelog imena. Nadalje, ako bi trebalo prihvatiti tumačenje odredbe koje predlaže tužitelj, treći dio te odredbe, prema kojem se „[Giuseppe Cipriani] obvezuje [obvezao] također da neće osnivati te da će se pobrinuti za to da niti jedan član [njegove] obitelji ne poku[ša] osnovati, tijekom [razdoblja] od pet godina […], nova poduzeća uz uporabu imena Cipriani ili poduzeća koja na bilo koji način mogu odvratiti klijente [tog pravnog prednika] ili hotela Villa Cipriani […], osim ako [stjecatelj dijelova koji pripadaju Giuseppeu Ciprianiju] na to ne pristan[e]“, bi bio suvišan.
Štoviše, iako tužitelj tvrdi da postupanje stranaka u godinama koje su slijedile nakon potpisivanja tog ugovora potvrđuje njegovo tumačenje te odredbe, jer pravni prednik intervenijenta nije otvorio restoran pod imenom Cipriani tijekom više od trideset godina nakon potpisivanja ugovora [High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove] istaknuo je da su više od trideset godina Giuseppe Cipriani i tužitelj postupali u vezi s njegovim tumačenjem odredbe 3.1. ugovora iz 1967. jer nisu osnovali u Italiji ili drugdje u Europi, prije 2000. kada je otvoren restoran Cipriani u Porto Cervou (Italija), hotele ili restorane pod imenom Cipriani ili pod imenom koje bi uključivalo ime Cirpriani, što tužitelj ne osporava. Stoga se u tim uvjetima postupanje stranaka nakon sklapanja tog ugovora ne može smatrati odlučujućim elementom u svrhu tumačenja dijelova odredbe 3. tog ugovora.
Na posljetku, treba napomenuti da je presudu iz 2008. potvrdio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Žalbeni sud (Engleska i Wales) (građanski odjel)], u svojoj presudi od 24. veljače 2010.
Iz naprijed navedenih razmatranja proizlazi da treba odbiti argumentaciju tužitelja u vezi s pozivanjem na presudu iz 2008.
–
Neuzimanje u obzir presude Tribunale civile di Venezia (građanskog suda iz Venecije, Italija)
Tužitelj prigovara žalbenom vijeću da nije uzelo u obzir presudu Tribunale civile di Venezia (građanski sud iz Venecije, Italija) u kojoj je taj sud došao do zaključka koji je suprotan zaključcima iz presude iz 2008., tvrdeći da „na temelju ugovora iz 1967. […], nije postoja[la] nikakva zabrana počevši od datuma isteka roka od [pet] godina propisanog [u odredbi] 3.1. [tog ugovora] u vezi s uporabom imena ‚Cipriani’ od strane [tužitelja] i [pravnog prednika intervenijenta]“. Tužitelj tvrdi da su ti zaključci bili izrijekom protivni argumentu, koji je iznio intervenijent i prihvatio [High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne sporove] i prema kojem je pravo uporabe imena Cipriani trajno preneseno navedenom pravnom predniku za sve kategorije proizvoda i usluga, što je podrazumijevalo zakonitost njegove registracije imena Cipriani kao žiga Europske unije.
U tom pogled treba napomenuti da iako tužitelj upućuje na broj dokaza koji ne odgovara nijednom prilogu njegovih podnesaka pred Općim sudom, presuda Tribunale civile di Venezia (građanski sud iz Venecije) od 15. srpnja 2011. (u daljnjem tekstu: presuda iz Venecije) nalazi se u administrativnom spisu postupka pred EUIPO‑om.
Kada je riječ o dijelu presude Tribunale civile di Venezia (građanski sud iz Venecije) od 15. srpnja 2011. na koji se poziva tužitelj, iz njega ni na koji način ne proizlazi postojanje suprotnosti s tumačenjem ugovora iz 1967. u presudi iz 2008. Naime, u presudi Tribunale civile di Venezia (građanski sud iz Venecije) je samo ocijenjeno da je ograničenje uporabe imena Cipriani osobito od strane tužitelja prestalo postojati nakon razdoblja od pet godina. Međutim, u presudi iz 2008. nije navedeno da je to ograničenje trajalo i nakon navedenog razdoblja, a iz obrazloženja presude High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za imovinskopravne poslove] proizlazi da su nakon isteka tog razdoblja i pravni prednik intervenijenta, a poslije i intevenijent, kao i Giuseppe Cipriani i njegova obitelj, a stoga i tužitelj imali pravo upotrebljavati ime Cipriani, u skladu primjenjivim pravilima u tom području (vidjeti točke 57. do 60. ove presude). Stoga taj argument tužitelja treba odbiti.
–
Postojanje pregovora sa Sjedinjenim Američkim Državama 1996.
Tužitelj se poziva na to da su postojali pregovori sa Sjedinjenim Američkim Državama između pravnog prednika intervenijenta i samog intervenijenta, koji su bili u tijeku na relevantni datum i koji su nekoliko mjeseci nakon toga, 1997., doveli do sklapanja pravnog posla. S tim u vezi, nijedan argument kojeg iznosi tužitelj ne određuje pobliže u kojoj mjeri su ti pregovori sa Sjedinjenim Američkim Državama mogli utjecati na postupanje tog pravnog prednika i pridonijeli dokazivanju postojanja njegove zle vjere na relevantni datum.
Istina je da tužitelj u biti ističe da je na početku pregovora o kojima je riječ bilo potvrđeno ograničenje prava pravnog prednika intervenijenta na uporabu imena Cipriani u Sjedinjenim Američkim Državama na hotelski sektor, što je potaknulo želju ovog posljednjeg da u Europskoj uniji zatraži registraciju osporavanog žiga za usluge različite od hotelijerskih. Međutim, treba utvrditi da je argumentacija tužitelja u tom pogledu kontradiktorna, jer tvrdi da je to ograničenje već postojalo za djelatnost tog pravnog prednika u Europskoj uniji (vidjeti točku 52. ove presude). Stoga, čak i pod pretpostavkom da je pravni prednik o kojem je riječ na relevantan datum znao za takvo ograničenje za Sjedinjene Američke Države, s obzirom na to da su pregovori završeni 4. travnja 1997., dakle otprilike godinu dana nakon navedenog datuma, to ograničenje nije moglo utjecati na odluku o registriranju osporenog žiga u Uniji. Iako, nasuprot tomu, to ograničenje nije postojalo u pravu Unije za djelatnosti tog pravnog prednika, jer nije bilo propisano ugovorom iz 1967., suprotno navodima tužitelja, ti pregovori sa Sjedinjenim Američkim Državama nisu unaprijed mogli utjecati na odluku pravnog prednika o kojem je riječ da registrira osporavani žig. Stoga taj argument tužitelja treba odbiti.
–
Zaključak
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da je žalbeno vijeće bez da je počinilo pogrešku odlučilo, u biti, u točki 32 pobijane odluke o nepostojanju zle vjere pravnog prednika intervenijenta na relevantni datum. Drugi dio prvog tužbenog razloga stoga treba odbiti.
Slijedom toga, ovaj tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a
Tužitelj u biti ocjenjuje da je pobijana odluka pogrešna u dijelu u kojem je žalbeno vijeće odlučilo da intervenijentu ne treba zabraniti uporabu prezimena Cipriani na temelju članka 53. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a.
EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljeve argumente.
U skladu s člankom 53. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 žig Europske unije proglašava se ništavim na zahtjev podnsen EUIPO‑u kad njegova uporaba može biti zabranjena na temelju nekog drugog ranijeg prava na ime prema nacionalnom zakonodavstvu koje uređuje njegovu zaštitu.
Člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a propisano je kako slijedi:
„u slučaju da su poznati, kao žigove se može registrirati, samo od strane nositelja ili uz njegov pristanak, […]: osobna imena, znakove koji se koriste u umjetničkim, književnim, znanstvenim, političkim ili sportskim područjima, nazive i kratice organizacija i neprofitnih tijela i udruga, kao i njihove karakteristične ambleme.“
U ovom predmetu, u točki 24. pobijane odluke, žalbeno vijeće otklonilo je primjenu članak 8. stavka 3. ZIV‑a s obrazloženjem, u biti, da osoba tužitelja nije bila u dovoljnoj mjeri određena i da stoga osporavani žig nije povrjeđivao njezino ime. U tom pogledu, u točki 26. te odluke, žalbeno vijeće je istaknulo da se tužitelj nije pozvao na ime Arrigo Cipriani, već samo na patronim Cipriani, jer se osporavani žig sastojao od tog patronima i nije sadržavao niti jedan drugi element koji bi omogućio zaključak da označava osobu tužitelja. Prema mišljenju žalbenog vijeća, tužitelj se mogao, u najboljem slučaju, pozvati na poznatost svojeg imena sastavljenoga od svojeg imena i patronima, odnosno imena Arrigo Cipriani, za kojeg je uistinu imao pravo zabraniti registraciju.
Štoviše, u točki 28. pobijane presude žalbeno vijeće je zaključilo da se članak 8. stavak 3. ZIV‑a nužno trebao tumačiti na način da mu se protivi svaka neovlaštena uporaba imena druge osobe, jer je izrijekom podvrgavao registraciju talijanskog žiga dopuštenju. Prema njegovom mišljenju, cilj te odredbe bio je sprječavanje zlouporabe imena poznate osobe i nije se mogla primijeniti u slučaju kada je registraciju žiga zatražila osoba koja je imala ime o kojem je riječ. Budući da je pravni prednik intervenijenta bio imatelj prava Giuseppea Cipriania, oca tužitelja, žalbeno vijeće je na temelju toga zaključilo da u ovom predmetu nije postojala situacija iz članka 8. stavka 3. ZIV‑a.
Naposljetku, u točki 29. pobijane odluke žalbeno vijeće je naglasilo da tužitelj nije dokazao je li, i u skladu s kojim uvjetima, talijansko pravo uređivalo slučaj u kojemu dvije osobe imaju isti patronim, a da pritom obje osobe mogu biti poznate u svojem sektoru djelatnosti, ekonomskih ili društvenih, istovjetnih ili različitih. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, podnositelju zahtjeva za utvrđivanje ništavosti ima obvezu navođenja nacionalne odredbe ili djela iz pravne teorije primjenjivih u tom predmetu. U ovom predmetu nije bilo sporno da je pravni prednik intervenijenta započeo upotrebljavati znak Cipriani kao žig koji je označavao hotel prije dana od kojega je tužitelj mogao tvrditi da je stekao poznatost na temelju svojih djelatnosti. Stoga je tužitelj također morao dokazati na koji je način talijansko pravo uređivalo slučaj kada je ime steklo poznatost nakon što se osporeni znak počeo upotrebljavati u prometu. Žalbeno vijeće je u tom pogledu preciziralo u točki 30. te presude da je intervenijent upotrebljavao i mogao nastaviti upotrebljavati taj znak na temelju ugovora iz 1967. na koji se stranke učestalo pozivale i na temelju kojeg su smjele upotrebljavati „imenicu ‚Cipriani’“ za označavanje tih usluga.
Najprije je potrebo utvrditi da, kako je i preciziralo žalbeno vijeće u točki 22. pobijane odluke, nije sporno da se, u ovom predmetu, na temelju članka 53. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009 žig proglašava ništavim kada njegova uporaba može biti zabranjena na temelju talijanskog prava na ime zaštićenoga člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a. Među ostalim nije sporno da postojanje tog prava na ime treba ispitati na relevantan datum.
Na prvom mjestu tužitelj ističe da je, suprotno ocijeni žalbenog vijeća (točke 23. do 27. pobijane presude), pogrešno i suprotno talijanskom pravu smatrati da članak 8. stavak 3. ZIV‑a štiti ime samo u njegovoj funkciji identificiranja osobe, jer bi to značilo da je ta odredba povrijeđena samo u slučaju kada je čin treće osobe „takve prirode da baca sumnju na identitet“ osobe. Prema mišljenju tužitelja cilj te odredbe je isključivo zaštita tržišne vrijednosti imena i pridržavanje njegove uporabe isključivo za njegovog nositelja.
Tu tvrdnju tužitelja treba odbiti jer se temelji na pogrešnom tumačenju pobijane odluke.
Naime, zaključak žalbenog vijeća iz točke 27. pobijane odluke, prema kojem se „s obzirom na to da je isključivi cilj prava na ime identificiranje osobe koju označava to ime, to pravo može povrijediti samo ako je povreda takve prirode da baca sumnju na identitet osobe (fizičke ili pravne)“, koji je nažalost nejasno oblikovan, treba čitati u njegovom kontekstu.
Prije svega, žalbeno vijeće je u točki 23. pobijane odluke istaknulo da se tužitelj, s obzirom na to da se zahtjev za proglašavanje ništavosti temelji isključivo na osobnom imenu, trebao ograničiti na traženje zaštite od povrede koja bi se mogla nanijeti imenu Cipriani u svojstvu osobnog imena, što tužitelj ne osporava. Žalbeno vijeće je u točki 24. te odluke zaključilo da registracija osporavanog žiga ne povrjeđuje ime tužitelja.
Nadalje, uz zaključke iz točaka 26. do 28. pobijane odluke, koji se navode u točkama 75. i 76 ove presude, žalbeno vijeće je navelo u točki 29. te odluke da je tužitelj morao dokazati način na koji je talijansko pravo uređivalo slučaj u kojem je ime steklo poznatost nakon što je započela uporaba osporenog znaka na tržištu.
Na posljetku, u točki 30. pobijane odluke, žalbeno vijeće je navelo da je cilj „članka 8. stavka 3. ZIV‑a [bio] zaštita imena poznatih osoba od svake arbitrarne registracije jer se tim imenima bez ikakve dvojbe identificiraju [su identificirale] osobe o kojima je riječ.“
Iz svih tih razmatranja žalbenog vijeća proizlazi da je ono ispitalo, u skladu s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a, pitanje registracije žiga u mjeri u kojoj bi ona mogla povrijediti poznato ime. Nadalje, iz njegovog obrazloženja dovoljno jasno proizlazi to da se žalbeno vijeće pozvalo na zaštitu protiv zlouporabe imena osobe na tržištu, a ne na zaštitu protiv zlouporabe građanskog identiteta osobe.
Na drugome mjestu, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće pogrešno zaključilo, s jedne strane, na temelju članka 8. stavka 3. ZIV‑a, da se on nije mogao pozvati na poznatost patronima Cipriani već se mogao pozvati samo na poznatost svojeg imena s pripojenim patronimom i, s druge strane, da se navedeni patronim nije odnosio na njegovu osobu.
Kao prvo, tužitelj smatra da je žalbeno vijeće, zbog njegovog pogrešnog tumačenja članka 8. stavka 3. ZIV‑a, zaključilo da se tužitelj identificira kombinacijom imena i patronima, s obzirom na to da je ta kombinacija služila kao njegovo ime, jer patronim Cipriani nije bio dovoljan da ga se identificira (t. 24. do 27. pobijane odluke). Međutim, prema mišljenju tužitelja, opravdano je, i čak i potrebno, zaštititi navedeni patronim, jer je jedna poznatost nerazdvojivo povezana s tim patronimom.
U ovom predmetu nije sporno da prema članku 8. stavku 3. ZIV‑a treba odbiti registraciju znaka kao talijanskog nacionalnog žiga kada je ime za koje je zatražena registracija ime osobe poznate u Italiji i kada nositelj tog imena nije pristao na registraciju tog znaka.
Također nije sporno da se, u ovom slučaju, s obzirom na to da je osporavani žig verbalni žig CIPRIANI, taj žig može proglasiti ništavim na temelju odredbi iz točke 78. ove presude ako povrjeđuje ime Cipriani. Na posljetku, nije osporeno to da to ime može biti osobno ime i da može biti poznato u Italiji.
Štoviše, treba podsjetiti da, suprotno navodima tužitelja, žalbeno vijeće nije na pogrešan način protumačilo članak 8. stavak 3. ZIV‑a (vidjeti točke 79. do 85. ove presude).
Na posljetku, treba napomenuti da je žalbeno vijeće pokušalo utvrditi je li se osporavani žig sastojao od registracije poznatoga imena na koje se mogao pozvati tužitelj. Na temelju toga žalbeno vijeće je zaključilo da je tužitelj trebao dokazati da je poznatost imena Cipriani, kada se upotrebljava sâmo, u vezi s osporavanim žigom, koji se sastoji samo od tog imena, bila povezana s osobom tužitelja. Treba naglasiti da je tužitelj nadalje istaknuo, u svom obrazloženju razloga u vezi sa svojim zahtjevom za proglašenje ništavosti, da je poznatost tog imena bila povezana isključivo sa osobom tužitelja. Naveo je, između ostaloga, i u svojim podnescima pred Općim sudom i u bitnome na raspravi, da je „cilj članka 8. stavka 3. ZIV‑a bio osobito da se ‚zajamči nositelju ekskluzivna prava da na tržištu iskoristi poznatost određenih imena i njihovu sposobnost da prizivaju pomisao na određeni subjekt, koja postaje svojstvo koje se može prodati na tržištu.’“. Stoga, da bi se mogao pozvati na zaštitu prava na ime iz članka 8. stavka 3. ZIV‑a i usprotiviti se iskorištavanju poznatosti tog imena i uz njega vezane ekonomske vrijednosti, kako je ispravno zaključilo žalbeno vijeće, u biti u točkama 24., 26. i 31. pobijane odluke, tužitelj se mogao pozvati na poznatost tog imena samo pod uvjetom da ono, kada se upotrebljava samo, upućuje nužno na osobu tužitelja.
Tužitelj je, istina, tijekom rasprave, u odgovoru na pitanje Općeg suda, iznio to da s obzirom na to da je ime Cipriani bilo poznato kao obiteljsko ime, članak 8. stavak 3. ZIV‑a treba tumačiti na način da se svi članovi obitelji koji imaju taj patronim mogu usprotiviti registraciji i uporabi žiga koji sadrži ime Cipriani, pozivajući se na poznatost imena Cipriani. Međutim, nastavno na to tužitelj je naveo da samo njegov otac i on mogu djelovati na tom temelju pozivajući se na poznatost patronima o kojem je riječ, jer su ga oni stvorili. Uz činjenicu da je ta argumentacija u maloj mjeri jasna, treba istaknuti i da tužitelj nije ponudio dokaze u prilog takvom tumačenju članka 8. stavka 3. ZIV‑a. Stoga se u nedostatku takvih dokaza od strane tužitelja, a s obzirom na to da je na njemu bio teret podnošenja dokaza EUIPO‑u o sadržaju nacionalnog zakonodavstva čiju primjenu traži da bi mogao ishoditi zabranu uporabe osporavanog žiga (vidjeti u tom smislu presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, t.
50.
), ne može prihvatiti takvo tumačenje.
Kao drugo, tužitelj smatra da je predočio više dokaza da se, kada se upotrebljava sam, patronim Cipriani „općenito povezuje sam po sebi“ s osobom tužitelja. U potporu toj argumentaciji osobito se poziva na 60 dokaza, koji su se na njega odnosili i u čijim se nazivima upotrebljavao samo taj patronim Cipriani.
Nakon ispitivanja tih 60 dokaza, koji su se sastojali, svi osim jednoga, od članaka iz novina, treba svakako utvrditi da se patronim Cipriani javljao sam u njihovim naslovima. Međutim, kako ističu EUIPO i intervenijent, tužitelj se u tekstu tih članaka navodi imenom i patronimom, osobito na njihovom početku, odnosno u potpisu članka, kao i, u 38 od tih članaka, pored ili ispod fotografije tužitelja.
Ne može se smatrati da navođenje patronima Cipriani samog u naslovu članka upućuje na to da se, kada se upotrebljava sam, taj patronim „općenito povezuje sam po sebi“ s tužiteljem, kako to on tvrdi. Naime, kako navodi i EUIPO, treba napomenuti da do takvog navođenja može dolaziti zbog tekuće prakse koja postoji u medijima, a se može osobito opravdati formatiranjem za smještanje na stranicu predmetnoga članka. K tomu, uvrštavanje fotografije tužitelja u članak ili, kao u ovom slučaju, navođenje u tekstu tog članka, tužiteljevog imena s pripojenim patronimom umanjuje učinak navođenja samog patronim cipriani u naslovu tog članka.
Štoviše, treba utvrditi da, s obzirom na to da se 9 od tih 60 dokaza sastoje od članaka koje je potpisalo sam tužitelj, oni ne dopuštaju da se smatra dokazanim da se, u tim okolnostima, samo zbog toga što je u naslovu tih članaka naveden patronim Cipriani, kada se upotrebljava sam taj patronim odnosi isključivo na tužitelja.
Uz to, jedini od 60 dokaza, kojeg osobito navodi tužitelj, u kojem njegovo ime nije navedeno je pozivnica na primanje. Međutim, ni pod pretpostavkom da se dokaže da je patronim Cipriani na toj pozivnici onaj tužitelja, taj nedatirani dokument ne dozvoljava zaključak, a pogotovo ne sam po sebi, da je poznatost tog patronima nužno povezana s osobom tužitelja.
Stoga, kako je u biti ispravno ocijenilo i žalbeno vijeće u točki 24. pobijane odluke, dokazi koje je tužitelj naveo kao one koji u najvećoj mjeri dokazuju da se, kada se upotrebljava sam, patronim Cipriani odnosi isključivo na njega, ne omogućavaju takav zaključak. Međutim, taj zaključak je tim više važan jer u ovom slučaju prezime Cipriani, osobito kada se upotrebljava uz ime ili drugi element, može upućivati na osobe ili subjekte različite od tužitelja.
Stoga je, kako je istaknuo tužitelj, ime Cipriani patronim različitih članova njegove obitelji. Kako je u biti ispravno istaknulo žalbeno vijeće u točki 26. pobijane odluke, to ime također može upućivati eventualno na Giuseppea Cipriania, oca tužitelja, suosnivača pravnog prednika intervenijenta. Štoviše, treba napomenuti da su, među dokazima koje je pribavio i naveo tužitelj, kod kojih se u naslovima članka nalazi samo to ime (vidjeti točku 93. ove presude) u dva od tih dokaza navedeni različiti članovi obitelji tužitelja, dok dva druga dokaza, u kojima se spominju „C[ipriani]“ upućuju također na različite članove obitelji tužitelja. U tim dokazima javljaju se također, u tekstu članka, imena osoba o kojima je riječ.
Nadalje, u vezi s okolnostima ovog predmeta navedenima u točkama 1., 3. i 4. ove presude, prezime Cipriani može također upućivati na pravnog prednika intervenijenta koji je podnio zahtjev za registraciju osporavanog žiga, kao i od sada na intervenijenta, odnosno na talijanski verbalni žig CIPRIANI. Uporaba tog prezimena od strane pravnog prednika intervenijenta, a potom od strane samog intervenijenta, bilo je uostalom dugo poznata tužitelju, jer je taj pravni prednik ishodio dozvolu uporabe tog imena na temelju ugovora iz 1967., sklopljenog s ocem tužitelja, pri prodaji dijelova tog pravnog prednika koje je on držao (vidjeti točku 3. ove presude), s tim da su djelatnosti obuhvaćene tom dozvolom u tom pogledu bile od male važnosti.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je na relevantni datum prezime Cipriani eventualno moglo upućivati na, osobito, članove jedne obitelji, i među njima i tužitelja, u slučaju da se uz njega nalazilo i ime, kao i da je moglo upućivati na pravnog prednika intervenijenta i, sada, intervenijenta u slučaju da se uz prezime nalazila, osobito, riječ „hotel“ ili hotel Cipriani. Među ostalim, to prezime je moglo upućivati i na talijanski verbalni žig CIPRIANI (vidjeti točku 4. ove presude).
U tom smislu valja precizirati da u okviru ove tužbe nije na Općem sudu ni da utvrđuje postojanje navodne poznatosti svake od stranaka ili subjekata iz točke 101. ove presude, koji se mogu označiti prezimenom Cipriani, ni, u slučaju kada bi to bilo potrebno, da utvrđuje dan na koji je poznatost stečena.
U tim okolnostima činjenica da se na relevantan datum tužitelj nije mogao na temelju članka 8. stavka 3. ZIV‑a pozvati na poznatost prezimena Cipriani bez da uz to ime stoji njegovo ime upućuje na to da se na tu odredbi nije bilo moguće pozvati da bi se osporila valjanost osporavanog žiga.
Na posljetku valja primijetiti da, kako je žalbeno vijeće ispravno istaknulo u točki 25. pobijane odluke, ovaj predmet treba razlikovati od predmeta u kojem je donesena presuda od 14. svibnja 2009, Fiorucci/OHIM – Edwin (ELIO FIORUCCI) (
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
), koja je povodom žalbe potvrđena presudom od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM (
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
). U tom predmetu nije bilo sporno da ime Elio Fiorucci upućuje nužno na talijanskog stilista Elia Fioruccia, čije je ime poznato u Italiji, a osporavani žig koji je registriran bio je upravo žig Europske unije Elio Fiorucci, s tim da se taj žig očito odnosio na stilista o kojem je riječ, tužitelja u tom predmetu.
Kao treće, treba odbiti navode tužitelja kojima osporava zaključke žalbenog vijeća u točkama 28. i 29. pobijane odluke. Naime, kao prvo, argumentacija tužitelja temelji se na njegovoj vlastitoj interpretaciji ugovora iz 1967. koja je već odbačena (vidjeti točke 52. do 62. i 64. do 66.). U tom kontekstu, s obzirom na to da tužitelj u biti također tvrdi da pravni prednik intervenijenta i intervenijent nikada nisu upotrebljavali ime Cipriani za usluge različite od hotelijerskih usluga, treba podsjetiti da je taj pravni prednik intervenijenta ishodio registraciju talijanskog verbalnog žiga CIPRIANI, kojom su obuhvaćene usluge različite od hotelijerskih usluga i za koje tužitelj nikad nije osporio niti registraciju niti uporabu (vidjeti točke 4. i 44. ove presude). Kao drugo, tužitelj ne osporava da nije predočio dokaze o načinu primjene članka 8. stavka 3. ZIV‑a u situaciji kada podnositelj zahtjeva za registraciju predmetnoga žiga i stranka koja traži da se ta odredba primjeni imaju isti patronim.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da u okolnostima ovog slučaja, kako je ocijenilo i žalbeno vijeće, u biti, u točki 24. pobijane odluke, osporavani žig ne može povrijediti, u smislu članka 8. stavka 3. ZIV‑a, pravo na ime Cipriani, kako to navodi tužitelj.
Iz toga slijedi da treba odbiti ovaj tužbeni razlog kao neosnovan, a stoga i tužbu u cijelosti, a da nije nužno očitovati se o dopuštenosti drugog dijela zahtjeva tužitelja kao i uvodnim prigovorima intervenijenta u vezi s djelomičnom nedopuštenosti zahtjeva za proglašenje ništavosti, kako ju je utvrdio odjel za poništaje.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (šesto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Arrigo Cipriani snosit će vlastite troškove kao i one Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i društva Hotel Cipriani Srl.

Berardis
Papasavvas
Spineanu‑Matei
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 29. lipnja 2017.
Potpisi
Sadržaj

Okolnosti spora

Zahtjevi stranaka

Pravo

Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009

Prvi dio, koji se temelji na kratkoći obrazloženja pobijane odluke u vezi s analizom zahtjeva za utvrđivanje ništavosti koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe 207/2009

Drugi dio, koji se temelji na pogrešnoj ocijeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem zle vjere pravnog prednika intervenijenta

– Uzimanje u obzir postojanja ranijeg talijanskog verbalnog žiga CIPRIANI i navodna namjera pravnog prednika intervenijenta da iskoristi poznatost imena Cipriani kao i poznatost tužiteljevog imena

– Pozivanje na presudu iz 2008.

– Neuzimanje u obzir presude Tribunale civile di Venezia (građanskog suda iz Venecije, Italija)

– Postojanje pregovora sa Sjedinjenim Američkim Državama 1996.

– Zaključak

Prvi tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 53. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 207/2009 u vezi s člankom 8. stavkom 3. ZIV‑a

Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski