CELEX: 62015CJ0245
Zahtjev za prethodnu odluku
Cestovni prijevoz
Socijalne odredbe
Izuzeća
Uredba (EZ) br. 561/2006
Članak 3. točka (a)
Uredba (EZ) br. 1073/2009
Članak 2. točka 3.
Usluge kojima se osigurava linijski prijevoz putnika
Pojam
Besplatni prijevoz koji gospodarski subjekt organizira za svoje zaposlenike do radnog mjesta i obratno, u vozilima u njegovu vlasništvu kojima upravlja jedan od njegovih zaposlenika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke (a) Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (
SL 2006., L 102, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.), i članka 2. točke 3. Uredbe (EZ) br. 1073/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup međunarodnom tržištu usluga prijevoza običnim i turističkim autobusima i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006 (
SL 2009., L 300, str. 88.
, ispravak u
SL 2015., L 272, str. 15.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 12., str. 152., ispravak u
SL 2015., L 82, str. 115.
).
Zahtjev je upućen u okviru spora koji se vodi između SC Casa Noastră SA i Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR) (Ministarstvo prometa – Državni inspektorat za nadzor cestovnog prijevoza (ISCTR), Rumunjska) vezano uz novčanu kaznu koju je ISCTR odredio jednom od zaposlenika društva Casa Noastră zbog nepridržavanja propisa o trajanju odmora i vožnje.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 561/2006
U članku 2. točki 1. podtočki (b) Uredbe br. 561/2006 određuje se:
„Ova se Uredba primjenjuje na cestovni prijevoz:
[…]
(b)
putnika vozilima koja su konstruirana ili trajno prilagođena za prijevoz više od devet osoba uključujući vozača te su namijenjena za tu svrhu.”
U članku 3. točki (a) te uredbe predviđa se:
„Ova se Uredba ne primjenjuje na cestovni prijevoz koji obavljaju:
(a)
vozila koja se koriste za prijevoz putnika na linijskim vožnjama na udaljenosti do 50 kilometara”.
U članku 4. točki (n) navedene uredbe navodi se:
„Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(n)
‚linijski prijevoz putnika’ znači unutarnji i međunarodni prijevoz kako je definiran u članku 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 684/92 od 16. ožujka 1992. o zajedničkim pravilima međunarodnog prijevoza putnika običnim i putničkim autobusima [(
SL 1992., L 74, str. 1.
)]”.
Uredba br. 684/92
U članku 2. točki 1. Uredbe br. 684/92, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (
SL 2006., L 363, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 684/92), navodi se:
„1. Usluge linijskog prijevoza
1.1
Usluge linijskog prijevoza jesu usluge kojima se osigurava prijevoz putnika u vremenskim razmacima na određenim pravcima, pri čemu se putnici ukrcavaju i iskrcavaju na unaprijed određenim postajama. Usluge linijskog prijevoza moraju biti dostupne svima, iako se prema potrebi može zahtijevati obavezna rezervacija.
Na linijsku narav usluge prijevoza ne utječu nikakve prilagodbe uvjeta obavljanja prijevoza.
1.2.
Uslugama linijskog prijevoza smatra se i redovit prijevoz određenih kategorija putnika, uz izuzetak drugih putnika, bez obzira na to tko organizira takav prijevoz, ako se obavlja pod uvjetima navedenima u točki 1.1. Takve se usluge nazivaju ‚usluge posebnoga linijskog prijevoza’.
Usluge posebnoga linijskog prijevoza osobito uključuju:
(a)
prijevoz radnika od kuće do posla i obratno;
(b)
prijevoz učenika i studenata od kuće do obrazovne ustanove i obratno;
(c)
prijevoz vojnih osoba i njihovih obitelji od države porijekla do mjesta vojarne i obratno.
Činjenica da je prijevoz prilagođen promjenjivim potrebama korisnika ne utječe na njegovu klasifikaciju kao uslugu posebnoga linijskog prijevoza.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 1073/2009
Uredba br. 684/92 stavljena je izvan snage člankom 30. Uredbe br. 1073/2009. U skladu s tim člankom, upućivanja na uredbu koja je stavljena izvan snage smatraju se upućivanjima na Uredbu br. 1073/2009 te se moraju tumačiti u skladu s korelacijskom tablicom iz Priloga III. toj uredbi. Nakon toga stavljanja izvan snage, članku 2. točki 1.1. Uredbe br. 684/92 odgovaraju članak 2. točka 2. i članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1073/2009, a članku 2. točki 1.2. Uredbe br. 684/92 odgovaraju članak 2. točka 3. i članak 5. stavak 2. Uredbe br. 1073/2009.
Članak 2. Uredbe br. 1073/2009 sadrži sljedeće definicije:
„[…]
2.
‚linijski prijevoz’ znači usluge kojima se obavlja prijevoz putnika u određenim vremenskim razmacima duž određenih dionica, pri čemu se putnici ukrcavaju i iskrcavaju na unaprijed određenim postajama;
3.
‚poseban linijski prijevoz’ znači usluge linijskog prijevoza kojima se obavlja prijevoz određenih kategorija putnika, uz izuzetak drugih putnika, bez obzira na to tko ih organizira;
[…]
5.
‚prijevozi za vlastite potrebe’ znači prijevozi koje za nekomercijalne i neprofitne svrhe obavljaju fizičke ili pravne osobe, pri čemu:
—
je prijevozna djelatnost samo pomoćna djelatnost te fizičke ili pravne osobe, i
—
su korištena vozila vlasništvo te fizičke ili pravne osobe ili ih je ta osoba kupila s obročnim otplatama cijene, ili su ona bila predmetom dugoročnog ugovora o zakupu, a vozi ih član osoblja te fizičke ili pravn[e] osobe ili sama fizička osoba ili, pak, osoblje koje je zaposleno u poduzeću ili koje mu je stavljeno na raspolaganje na temelju ugovorne obveze;
[…]”
U članku 3. te uredbe, naslovljenom „Sloboda pružanja usluga”, određuje se:
„1.   Svaki prijevoznik iz članka 1. koji obavlja prijevoz uz naknadu ima, u skladu s ovom Uredbom, pravo pružati usluge linijskog prijevoza, uključujući usluge posebnog linijskog prijevoza i usluge povremenog prijevoza običnim i turističkim autobusima, bez diskriminacije na temelju državljanstva ili mjesta poslovnog nastana ako:
(a)
je u državi članici poslovnog nastana ovlašten pružati usluge linijskog prijevoza, uključujući usluge posebnog linijskog prijevoza ili povremenog prijevoza običnim i turističkim autobusima, u skladu s uvjetima pristupa tržištu propisanima nacionalnim zakonodavstvom;
[…]
2.   Svaki prijevoznik iz članka 1., koji obavlja prijevoz za vlastite potrebe, smije pružati usluge prijevoza na temelju članka 5. stavka 5. bez diskriminacije na temelju državljanstva ili mjesta poslovnog nastana ako:
(a)
je u državi članici poslovnog nastana ovlašten pružati usluge prijevoza običnim i turističkim autobusima u skladu s uvjetima pristupa tržištu propisanim nacionalnim zakonodavstvom […]
[…]”
Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Pristup tržištu”, previđa:
„1.   Linijski prijevoz dostupan je svima, iako se prema potrebi može zahtijevati obvezna rezervacija.
Za takve se usluge prijevoza traži dozvola u skladu s odredbama poglavlja III.
Za pružanje usluga linijskog prijevoza iz države članice u treću zemlju i obratno potrebna je dozvola u skladu s bilateralnim sporazumom između države članice i treće zemlje i, kada je to primjereno, tranzitne države članice, sve dok se ne sklopi potrebni sporazum između Zajednice i dotične treće zemlje.
Nikakve prilagodbe uvjeta obavljanja prijevoza ne utječu na redovitu narav usluge prijevoza.
Organizacija usporednih ili privremenih usluga prijevoza koje opslužuju isto tržište kao i usluge linijskog prijevoza, neopsluživanje određenih postaja i opsluživanje dodatnih postaja postojećim uslugama linijskog prijevoza podliježu istim onim pravilima koja se primjenjuju na postojeće usluge linijskog prijevoza.
2.   Posebne usluge linijskog prijevoza uključuju:
(a)
prijevoz radnika od kuće do posla i obratno;
(b)
prijevoz učenika i studenata do obrazovne ustanove i natrag.
Činjenica da se posebne usluge prijevoza mogu razlikovati ovisno o promjenjivim potrebama korisnika ne utječe na klasifikaciju usluge prijevoza kao linijskog prijevoza.
Za pružanje usluga posebnog linijskog prijevoza nije potrebna dozvola u skladu s poglavljem III. ako je pružanje navedenih usluga uređeno ugovorom sklopljenim između organizatora i prijevoznika.
[…]
5.   Prijevoz za vlastite potrebe izuzet je iz svakog sustava dozvola, ali podlijež[e] sustavu potvrda.
Potvrde izdaju nadležna tijela države članice u kojoj je vozilo registrirano i vrijede za cijelu vožnju, uključujući tranzit.
[…]”
Rumunjsko pravo
Člankom 3. Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (Uredba Vlade br. 27/2011 o cestovnom prijevozu), u tekstu koji je bio na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, bilo je predviđeno da „cestovni prijevoz osoba za vlastite potrebe znači cestovni prijevoz koji u nekomercijalne i neprofitne svrhe obavljaju fizičke ili pravne osobe, u skladu s uvjetima predviđenim člankom 2. točkom 5. Uredbe br. 1073/2009”.
U članku 4. dijelu I. stavku 2. te uredbe, vezano uz klasifikaciju cestovnog prijevoza, određuje se:
„(2)   klasifikacija prema komercijalnom značaju djelatnosti:
a)
cestovni prijevoz uz naknadu;
b)
cestovni prijevoz za vlastite potrebe”.
U članku 52. Priloga Ordinul Ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea şi efectuarea transporturilor rutiere şi a activităţilor conexe acestora stabilite prin Ordonanţa Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere (Odluka Ministarstva prometa br. 980/2011 o donošenju metodoloških pravila glede primjene propisa o organizaciji i obavljanju cestovnog prijevoza i s njime povezanih djelatnosti određenih Uredbom Vlade br. 27/2011 o cestovnom prijevozu), u tekstu koji je bio na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, određuje se da se usluge linijskog prijevoza, posebnoga linijskog prijevoza i povremenog prijevoza obavljaju uz naknadu.
U članku 54. stavcima 1. i 2. Priloga toj uredbi određuje se:
„(1)   Cestovni prijevoznici mogu obavljati međuokružni cestovni linijski prijevoz osoba uz naknadu, samo ako imaju valjanu licenciju za upravljanje linijom na predmetnoj relaciji, kako je predviđena programom prijevoza.
(2)   Licencija za upravljanje relacijom vrijedi samo ako je uz nju vozni red za cijelo vrijeme trajanja prijevoza te samo ako je polazak s prve stanice bio na dan i sat predviđen voznim redom.”
U članku 80. tog priloga navodi se:
„(1)   Cestovni prijevoz osoba za vlastite potrebe obavljaju poduzeća za cestovni prijevoz za vlastite potrebe, isključivo autobusima u kojima se tijekom cijelog vremena trajanja prijevoza nalazi ovjerena preslika potvrde o prijevozu za vlastite potvrde te prijevozna isprava.
(2)   Prijevoznom ispravom u smislu stavka 1. smatra se tablica s imenima osoba koje se prevoze, žigom i potpisom zakonskog zastupnika poduzeća.”
Člankom 81. točkom a) navedenog priloga predviđa se:
„Pored prijevozne isprave, u slučaju cestovnoga prijevoza osoba za vlastite potrebe u autobusu se moraju nalaziti i sljedeće isprave:
a)
valjana službena iskaznica vozača iz koje je vidljivo da je on zaposlenik poduzeća za cestovni prijevoz za vlastite potrebe”.
U članku 8. stavku 1. Ordonanţa Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele şi perioadele de odihnă ale conducătorilor auto şi utilizarea aparatelor de înregistrare a activităţii acestora (Uredba Vlade br. 37/2007 o definiranju provedbenog okvira pravila o trajanju vožnje, prekidima i odmorima vozača motornih vozila te korištenju uređaja za bilježenje njihovih aktivnosti), u tekstu koji je bio na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Uredba Vlade br. 37/2007), određuje se:
„1)   Sljedeća djela čine vrlo ozbiljne povrede odredaba Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća te Uredbe (EEZ) br. 3821/85, kao i eventualno [Europskog] sporazuma [o radu posada vozila u međunarodnom cestovnom prijevozu (AETR)], te predstavljaju prekršaje ako se ne smatraju kaznenim djelima u skladu s kaznenim zakonodavstvom:
1.
prekoračenje dnevnog vremena vožnje ili maksimalnog dnevnog vremena vožnje za dva sata ili više;
[…]
6.
nepridržavanje minimalnog dnevnog razdoblja odmora, ako je skraćeno za dva sata ili više”.
U članku 9. Uredbe Vlade br. 37/2007 određuje se:
„1.   Za prekršaje iz članka 8. primjenjuju se sljedeće sankcije:
[…]
c)
novčanom kaznom u iznosu od 4000 do 8000 [rumunjskih leja (RON)] kaznit će se vozač automobila za djela iz stavka 1. točaka 15., 16., 18. do 20., 22. do 26., 28. do 30., 36. i 38., te poduzeće/cestovni prijevoznik za djela iz stavka 1. točaka 1. do 11., 31. i 32.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Casa Noastră je poduzeće koje proizvodi i distribuira PVC‑stolariju čiji su proizvodni pogoni smješteni u Pieleștiju, otprilike 13 km od Craiove (Rumunjska).
To poduzeće svojim zaposlenicima osigurava prijevoz do radnog mjesta i obratno korištenjem tri autobusa s 44 mjesta i dva minibusa s 20 mjesta, vozila koja su u njegovu vlasništvu. Ono je za te potrebe stalno zaposlilo pet vozača.
Zaposlenici društva Casa Noastră rade u smjenama od tri tima, tako da se prijevoz obavlja svakoga radnog dana u tri povratne relacije. Jedna od relacija u sklopu tog prijevoza jest i povratna vožnja između Pieleștija (Rumunjska) i Braneța (Rumunjska), lokacija koje su međusobno udaljene 21 km.
Dana 26. studenoga 2014. inspektor ISCTR‑a izvršio je nadzor nad jednim od vozila društva Casa Noastră kojim je na spomenutoj relaciji upravljao jedan od vozača toga poduzeća. Vozač je prilikom nadzora morao predočiti ispis iz tahografa koji je pokazao da nisu bili poštovani propisi o trajanju odmora i vožnje. Društvu Casa Noastră stoga je izrečena prekršajna novčana kazna na temelju članka 8. stavka 1. točaka 1. i 6. Uredbe Vlade br. 37/2007 zbog prekoračenja dnevnog vremena vožnje odnosno konkretno maksimalnog dnevnog vremena vožnje, te zbog nepridržavanja minimalnog dnevnog razdoblja odmora.
Društvo Casa Noastră tu je sankciju osporilo tvrdeći, među ostalim, da je prilikom navedenog nadzora ono obavljalo cestovni prijevoz osoba koji spada u kategoriju „usluga posebnoga linijskog prijevoza” radnika između njihova mjesta stanovanja i radnoga mjesta na relaciji kraćoj od 50 km te da je stoga trebalo primijeniti izuzeće iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006.
ISCTR je tvrdio da Casa Noastră nije obavljala cestovni prijevoz osoba za vlastite potrebe jer je taj prijevoz vršen u nekomercijalne i neprofitne svrhe, dok je cestovni prijevoz osoba u okviru usluga posebnoga linijskog prijevoza naplatan i podrazumijeva pridržavanje drugih uvjeta predviđenih nacionalnim zakonodavstvom. Stoga, taj prijevoz prema njegovu mišljenju nije bio obuhvaćen izuzećem iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno ispitati pravnu mogućnost da gospodarski subjekti organiziraju prijevozne usluge za svoje radnike do radnog mjesta i obratno, kao i pitanje u kojoj je mjeri radnik tijekom prijevoza putnik koji se koristi uslugom posebnoga linijskog prijevoza, uzevši u obzir činjenicu da Casa Noastră za dotičnu prijevoznu uslugu ne naplaćuje nikakvu naknadu.
U tim je okolnostima Judecătoria Balş – Judeţul Olt (Prvostupanjski sud u Balşu – Okrug Olt, Rumunjska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
U kojoj se mjeri izraz „bez obzira na to tko organizira [usluge linijskog prijevoza]” iz članka 2. točke 3. Uredbe br. 1073/2009 može tumačiti u smislu da uslugu linijskog prijevoza može organizirati gospodarski subjekt za prijevoz svojih zaposlenika do radnog mjesta i obratno?
2.
U kojoj se mjeri izraz „prijevoz putnika na linijskim vožnjama na udaljenosti do 50 kilometara” iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006 može tumačiti u smislu da se primjenjuje na radnike koji se prevoze na radno mjesto i obratno?”
O prethodnim pitanjima
Dvama prethodnim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita ulazi li usluga prijevoza radnika od kuće do posla i obratno, koju organizira njihov poslodavac na udaljenosti do 50 kilometara, u područje primjene izuzeća predviđenog člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 561/2006 prema kojem se ta uredba ne primjenjuje na takvu uslugu prijevoza.
U tom pogledu, valja podsjetiti da je u skladu s njezinom uvodnom izjavom 17. te člankom 1., cilj Uredbe br. 561/2006 usklađivanje uvjeta tržišnog natjecanja između različitih oblika kopnenog prometa, posebno u pogledu cestovnog sektora, kao i poboljšanje radnih uvjeta zaposlenih u tom sektoru i sigurnosti cestovnog prometa, a ti se ciljevi očituju među ostalim kroz obvezu da vozila koja obavljaju cestovni prijevoz u pravilu moraju posjedovati ovlašteni tahograf koji omogućuje nadziranje pridržavanja razdoblja odmora i vremena vožnje vozača (vidjeti među ostalim presude od 3. listopada 2013., Lundberg,
C‑317/12
,
EU:C:2013:631
, t.
31.
i navedenu sudsku praksu, te od 19. listopada 2016., EL‑EM-2001,
C‑501/14
,
EU:C:2016:777
, t.
21.
).
Prema njezinu članku 3. točki (a), Uredba br. 561/2006 ne primjenjuje se na cestovni prijevoz koji obavljaju vozila koja se koriste za prijevoz putnika na linijskim vožnjama na udaljenosti do 50 kilometara.
Prema članku 4. točki (n) iste uredbe, „linijski prijevoz putnika” znači unutarnji i međunarodni prijevoz kako je definiran u članku 2. točki 1. Uredbe br. 684/92.
Sud je u tom smislu precizirao da navedeni članak 2. točka 1. predviđa dvije kategorije takvih usluga, praveći razliku između usluga linijskog prijevoza i usluga posebnoga linijskog prijevoza. Prve su dostupne svima i njima se osigurava prijevoz putnika u određenim vremenskim razmacima duž određenih dionica, pri čemu se putnici ukrcavaju i iskrcavaju na unaprijed određenim postajama. Druge se obavljaju pod istim uvjetima, ali samo za određene kategorije putnika (presuda od 30. travnja 1998., Clarke & Sons i Ferne,
C‑47/97
,
EU:C:1998:185
, t.
16.
), to jest za prijevoz radnika od kuće do posla i obratno, prijevoz učenika i studenata do obrazovne ustanove i natrag, te prijevoz vojnih osoba i njihovih obitelji od države porijekla do mjesta vojarne i obratno.
Iz toga slijedi da usluge posebnoga linijskog prijevoza čine posebnu kategoriju usluga linijskog prijevoza, pri čemu je jedina razlika između te dvije kategorije u tome što se usluge posebnoga linijskog prijevoza odnose na točno određene skupine osoba, isključujući sve druge putnike, a usluge linijskog prijevoza su dostupne neograničeno svim putnicima. Međutim, uzevši u obzir ciljeve Uredbe br. 561/2006 spomenute u točki 28. ove presude, status osoba koje se prevoze ne može biti ključni kriterij kod pitanja primjenjuje li se ta direktiva.
Imajući u vidu strukturu Uredbe br. 684/92 te definiciju pojma „usluge posebnoga linijskog prijevoza”, izgleda da je namjera zakonodavca Europske unije bila da se iz područja primjene Uredbe br. 561/2006 isključe kako usluge linijskog prijevoza tako i usluge posebnoga linijskog prijevoza, pod uvjetom da dotična udaljenost ne prelazi 50 km.
Činjenica da je Uredbu br. 684/92 zamijenila Uredba br. 1073/2009 koja pravi razliku između „linijskog prijevoza” i „posebnog linijskog prijevoza”, ne opovrgava ovaj zaključak. Naime, definicije tih pojmova u bitnome su ostale nepromijenjene, tako da se posebni linijski prijevoz i dalje definira kao specifična kategorija linijskog prijevoza.
Nadalje, prijevoz radnika od kuće do posla i obratno izričito je uređen člankom 5. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1073/2009 te čini jedan od oblika posebnoga linijskog prijevoza. Argumentacija na kojoj počiva tumačenje Uredbe br. 684/92 stoga se
mutatis mutandis
primjenjuje i na Uredbu br. 1073/2009.
Iz toga slijedi da područje primjene izuzeća iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006 nije promijenjeno Uredbom br. 1073/2009, pa se ono primjenjuje kako na usluge linijskog prijevoza tako i usluge posebnoga linijskog prijevoza, pod uvjetom da dotična udaljenost ne prelazi 50 km.
Kao drugo, treba reći da Uredba br. 1073/2009 u članku 2. točki 5., slično kao članak 2. točka 4. Uredbe br. 684/1992, sadržava definiciju „prijevoza za vlastite potrebe” sukladno kojoj se radi o prijevozima koji se obavljaju u nekomercijalne i neprofitne svrhe, pod uvjetom, s jedne strane, da je prijevozna djelatnost samo pomoćna djelatnost fizičke ili pravne osobe koja je obavlja. S druge strane, ta definicija predviđa da vozila moraju biti u vlasništvu, kupljena na obročnu otplatu ili predmet dugoročnog ugovora o zakupu, a njima mora upravljati zaposlenik te fizičke ili pravne osobe odnosno sama ta osoba, ili pak osoblje koje je to poduzeće zaposlilo ili koje mu je stavljeno na raspolaganje na temelju ugovorne obveze.
U konkretnom slučaju treba s jedne strane reći da se čini da prijevoz o kojem je riječ u glavnom postupku ispunjava uvjete koji se traže da bi se on mogao smatrati „posebnim linijskim prijevozom”.
Taj prijevoz se obavlja svakoga radnog dana s po tri povratne vožnje, što dnevno odgovara trima radnim mjestima društva Casa Noastră. Budući da se prema podacima kojima Sud raspolaže prijevoz između mjesta stanovanja i radnog mjesta zaposlenika toga poduzeća obavlja između lokacija Pielești i Braneț, dotična relacija je „određena” u smislu članka 2. točke 2. Uredbe br. 1073/2009 jer se radnici ukrcavaju i iskrcavaju na unaprijed određenim mjestima. Nadalje, usluga iz glavnog postupka obraća se točno određenoj kategoriji putnika odnosno konkretno zaposlenicima tog poduzeća, isključujući druge putnike.
S druge strane, prijevoz iz glavnog postupka ispunjava i uvjete postavljene u članku 2. točki 5. Uredbe br. 1073/2009, vezano uz „prijevoz za vlastite potrebe”.
Naime, prema tim istim podacima, dotične se prijevozne usluge zaposlenicima društva Casa Noastră ne pružaju ni u komercijalne ni u profitne svrhe. Uostalom i sud koji je uputio zahtjev navodi da se za pruženu uslugu ne naplaćuje nikakva naknada. Nadalje, glavna djelatnost tog društva nije prijevoz osoba nego proizvodnja i distribucija PVC‑stolarije, a prijevoz radnika za nju predstavlja samo pomoćnu djelatnost. Konačno, Casa Noastră vlasnik je korištenih vozila kojima štoviše upravljaju vlastiti zaposlenici tog poduzeća.
Kao što je utvrđeno u točki 36. ove presude, izuzeće iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006 primjenjuje se na usluge linijskog prijevoza, uključujući usluge posebnoga linijskog prijevoza. To se izuzeće dakle ne odnosi
a priori
na prijevoz za vlastite potrebe.
No, treba reći da se kategorija usluga linijskog prijevoza, koja uključuje usluge posebnoga linijskog prijevoza, i kategorija prijevoza za vlastite potrebe međusobno ne isključuju. Prijevozi za vlastite potrebe mogu biti u obliku usluga posebnoga linijskog prijevoza ili usluga povremenog prijevoza, pri čemu se potonje u članku 2. točki 4. Uredbe br. 1073/2009 definiraju kao usluge koje nisu obuhvaćene definicijom usluga linijskog prijevoza, uključujući poseban linijski prijevoz, a glavno im je obilježje da se njima prevoze skupine putnika sastavljene na inicijativu klijenta ili samoga prijevoznika.
U tom smislu treba reći da se u tekstu uredbi br. 561/2006 i 1073/2009 ništa ne protivi takvom tumačenju. Načelno, kao što je Europska komisija navela u svojem pisanom očitovanju, prijevozne se usluge mogu svrstati u dvije kategorije: s jedne strane, usluge koje se pružaju trećim osobama i, s druge strane, usluge za vlastite potrebe.
Prva od te dvije kategorije može imati više oblika, to jest oblik usluga linijskog prijevoza, usluga posebnoga linijskog prijevoza i usluga povremenog prijevoza.
Usluge za vlastite potrebe također mogu imati oblik usluga posebnoga linijskog prijevoza i usluga povremenog prijevoza ako ispunjavaju uvjete predviđene Uredbom br. 1073/2009. Naprotiv, iz njih su isključene usluge linijskog prijevoza koje su po definiciji dostupne svim putnicima.
U prilog takvom tumačenju ide i činjenica da naime i Uredba br. 684/92 i Uredba br. 1073/2009 u područje primjene usluga posebnoga linijskog prijevoza uključuju, kao što je to već utvrđeno u točki 35. ove presude, prijevoz radnika od kuće do posla i obratno. Nadalje, definicija iz članka 2. točke 1.2. Uredbe br. 684/92 precizira da se tim uslugama osigurava prijevoz određenih kategorija putnika „bez obzira na to tko [ga] organizira”.
Osim toga, takvo tumačenje potvrđuje i činjenica da se na prijevoz za vlastite potrebe u Uredbi br. 1073/2009 kojom se uspostavljaju zajednička pravila za pristup međunarodnom tržištu usluga prijevoza običnim i turističkim autobusima, propisuju pravila koja su općenito govoreći manje stroga od pravila koja se primjenjuju na usluge linijskog prijevoza, uključujući i usluge posebnoga linijskog prijevoza. Potonje se naime mogu obavljati samo uz dozvolu, dok se na prijevoz za vlastite potrebe primjenjuje jedino sustav potvrda te je izuzet od dozvola. Prema tome, ishođenje potvrde ovisno o načinu obavljanja usluge prijevoza nije potrebno, zato što potvrda o prijevozu za vlastite potrebe pokriva sve načine obavljanja usluge i nije potrebno provođenje konkretne identifikacije prema kategoriji dotične prijevozne usluge.
Dakle, jedina razlika koja postoji između usluge posebnoga linijskog prijevoza namijenjenog trećim osobama i iste usluge koja se obavlja u okviru prijevoza za vlastite potrebe, proizlazi iz svojstva organizatora usluge. No, ta razlika ne može biti razlog da usluge posebnoga linijskog prijevoza koje se obavljaju u okviru prijevoza za vlastite potrebe budu isključene iz područja primjene izuzeća iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006.
Navedeno tumačenje ne ugrožava ni ciljeve Uredbe br. 561/2006. Cilj je te uredbe, kako je spomenuto u točki 28. ove presude, usklađivanje uvjeta tržišnog natjecanja između različitih oblika kopnenog prometa, posebno u pogledu cestovnog sektora, te poboljšanje radnih uvjeta zaposlenih u tom sektoru i sigurnosti cestovnog prometa. Međutim, usluge posebnoga linijskog prijevoza koje se obavljaju za vlastite potrebe ne predstavljaju nelojalnu konkurenciju na štetu drugih vrsta prijevoza koje se nude trećim osobama jer se njima mogu koristiti jedino zaposlenici poduzeća koje nudi te usluge. Nadalje, kada je riječ o poboljšanju radnih uvjeta i sigurnosti cestovnog prometa, nema nikakva opravdanja da se pravi razlika između vozača koji osigurava usluge posebnoga linijskog prijevoza za treće osobe na udaljenostima manjima od 50 km i vozača koji osigurava usluge posebnoga linijskog prijevoza u okviru prijevoza za vlastite potrebe na istim udaljenostima.
Slijedom svih navedenih razmatranja, članak 3. točku (a) Uredbe br. 561/2006 i članak 2. točku 3. Uredbe br. 1073/2009 treba tumačiti na način da usluga prijevoza radnika od kuće do posla i obratno koju organizira njihov poslodavac na udaljenosti do 50 kilometara ulazi u područje primjene izuzeća predviđenog člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 561/2006 prema kojem se ta uredba ne primjenjuje na takvu uslugu prijevoza.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

Članak 3. točku (a) Uredbe (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (
SL 2006., L 102, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.), i članak 2. točku 3. Uredbe (EZ) br. 1073/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o zajedničkim pravilima za pristup međunarodnom tržištu usluga prijevoza običnim i turističkim autobusima i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 561/2006, treba tumačiti na način da usluga prijevoza radnika od kuće do posla i obratno koju organizira njihov poslodavac na udaljenosti do 50 kilometara, ulazi u područje primjene izuzeća predviđenog člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 561/2006 prema kojem se ta uredba ne primjenjuje na takvu uslugu prijevoza.

Potpisi
(
)	* Jezik postupka: rumunjski