CELEX: 62021CJ0556
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (ES) Nr. 604/2013
Par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšana
27. pants
Tāda pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzība, kas pieņemts attiecībā uz patvēruma meklētāju
29. pants
Pārsūtīšanas termiņš
Šī termiņa apturēšana apelācijas instancē
Iestādes lūgts pagaidu pasākums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (
OV 2013, L 180, 31. lpp.
; turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”), 27. panta 3. punkta un 29. panta 1. un 2. punktu.
Šis lūgums iesniegts tiesvedībās starp
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) un trešo valstu valstspiederīgajiem E. N., S. S. un J. Y. par valsts sekretāra lēmumiem bez izskatīšanas noraidīt viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumus un uzdot pārsūtīt tos uz citām dalībvalstīm.
Atbilstošās tiesību normas
Dublinas III regulas 4. un 5. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“(4)
[Eiropadomes] Tamperes [īpašās 1999. gada 15. un 16. oktobra] sanāksmes secinājumos [..] ir noteikts, ka [kopējā Eiropas patvēruma sistēmā (KEPS)] īsā laikā būtu jāiekļauj skaidra un praktiski realizējama metode, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
(5)
Šādai metodei vajadzētu balstīties uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām. Tai jo īpaši būtu jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu starptautiskās aizsardzības noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.”
Šīs regulas VI nodaļas “Uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūras” IV iedaļā “Procesuālās garantijas” ir ietverts 27. pants “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi”, kura 1., 3. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Pieteikuma iesniedzējam [..] ir tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, proti, pārsūtīšanas lēmuma faktisku un juridisku apelāciju vai pārskatīšanu tiesā.
[..]
3.   Pārsūtīšanas lēmumu apelācijas vai pārskatīšanas nolūkos dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka:
a)
apelācija vai pārskatīšana attiecīgajai personai dod tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī līdz brīdim, kad kļūst zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts; vai
b)
pārsūtīšanu automātiski aptur un šāda apturēšana beidzas pēc konkrēta saprātīga termiņa, kura laikā tiesa pēc rūpīgas un padziļinātas izskatīšanas pieņem lēmumu par to, vai apelācijai vai pārskatīšanai būs apturošs spēks; vai
c)
attiecīgajai personai ir iespēja saprātīgā termiņā pieprasīt, lai tiesa aptur pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts. Dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejams efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis, apturot pārsūtīšanu līdz brīdim, kad tiks pieņemts lēmums par pirmo apturēšanas pieprasījumu. Lēmumu par to, vai apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, pieņem saprātīgā laikposmā, tomēr dodot iespēju rūpīgai un padziļinātai apturēšanas pieprasījuma izskatīšanai. Ja tiek pieņemts lēmums neapturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, tajā norāda apsvērumus, kas ir tā pamatā.
4.   Dalībvalstis var paredzēt, ka kompetentās iestādes var nolemt rīkoties
ex officio
, lai apturētu pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts.”
Minētās regulas VI nodaļas VI iedaļas “Pārsūtīšanas” 29. panta “Kārtība un termiņi” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Pieteikuma iesniedzēja [..] pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
[..]
2.   Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
2019. gada 12. jūlijā, 2019. gada 7. oktobrī un 2020. gada 22. novembrī atbildētāji pamatlietā attiecīgi iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumus Nīderlandē. Valsts sekretārs iesniedza citu dalībvalstu iestādēm pieprasījumus uzņemt minētos atbildētājus vai uzņemt tos atpakaļ. 2019. gada 27. oktobrī, 2019. gada 20. novembrī un 2021. gada 19. janvārī šīs iestādes tieši vai netieši šos pieprasījumus akceptēja.
2020. gada 9. janvārī, 2020. gada 8. februārī un 2021. gada 16. februārī valsts sekretārs nolēma bez izskatīšanas noraidīt atbildētāju pamatlietā iesniegtos starptautiskās aizsardzības pieteikumus un pārsūtīt viņus uz dalībvalstīm, kuras bija akceptējušas minētos pieprasījumus.
Atbildētāji pamatlietā pirmās instances tiesās par šiem lēmumiem cēla atcelšanas prasības.
2020. gada 25. februārī, 2020. gada 16. septembrī un 2021. gada 1. aprīlī šīs tiesas minētos lēmumus atcēla. Minētās tiesas arī uzdeva valsts sekretāram pieņemt jaunus lēmumus par atbildētāju pamatlietā iesniegtajiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem.
Valsts sekretārs par šo tiesu spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības
Raad van State
(Valsts padome, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa. Apelācijas sūdzībām viņš pievienoja pieteikumus par pagaidu pasākumu noteikšanu, lai panāktu, pirmkārt, ka viņam nav jāpieņem jauns lēmums, kamēr nav pieņemts nolēmums par apelācijas sūdzībām, otrkārt, lai pārsūtīšanas termiņš tiktu apturēts. Iesniedzējtiesas pagaidu noregulējuma tiesnesis 2020. gada 3. martā, 2020. gada 18. septembrī un 2021. gada 8. aprīlī šos pieteikumus apmierināja.
Tomēr iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai Dublinas III regulas 27. un 29. pants liedz apmierināt pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, kuru iestāde iesniegusi papildus apelācijas sūdzībai par tiesas nolēmumu, ar ko ir atcelts pārsūtīšanas lēmums, un kurā lūgts apturēt pārsūtīšanas termiņu. Ja tas tā būtu, šai tiesai būtu jākonstatē, ka šis termiņš ir beidzies un ka Nīderlandes Karaliste tādējādi ir kļuvusi atbildīga par atbildētāju pamatlietā iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu.
Tā uzskata – apstāklis, ka šīs regulas 27. panta 3. punktā ir minēti tikai pagaidu pasākumi, kas noteikti pēc attiecīgās personas pieprasījuma, un mērķis ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, varētu pamatot šādu risinājumu.
Tomēr tā norāda, ka minētā regula šķietami neliedz attiecīgajai personai lūgt apelācijas instances tiesai apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi. Pretējā gadījumā pastāvot risks, ka šī persona tiek pārsūtīta uz citu dalībvalsti un ka tā būtu jānosūta atpakaļ uz Nīderlandi gadījumā, ja tās apelācijas sūdzība tiktu apmierināta.
Tāpēc esot iedomājams, ka valsts sekretāram arī ir iespēja apelācijas tiesvedības laikā lūgt apturēt pārsūtīšanas termiņu. Pretējs risinājums radot risku, ka valsts sekretāram tiek liegta jebkāda konkrēta iespēja iesniegt apelācijas sūdzību, jo pārsūtīšanas termiņš ne vienmēr esot pietiekams, lai ļautu iesniedzējtiesai pieņemt nolēmumu par apelācijas sūdzību.
Šādos apstākļos
Raad van State
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punkts un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj, ka situācijā, ja dalībvalsts tiesību sistēma tādās lietās kā izskatāmā lieta paredz otrās pakāpes pārsūdzības procesu, šīs pārsūdzības tiesa, izskatot lietu pēc dalībvalsts atbildīgās iestādes pieprasījuma, nosaka pagaidu noregulējuma pasākumu, kā rezultātā tiek apturēts pārsūtīšanas termiņš?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas pieļauj, ka tiesa – kurā iesniegta pārsūdzība otrajā instancē par spriedumu, ar ko ir atcelts pārsūtīšanas lēmums, – uz kompetento iestāžu pieteikuma pamata nosaka pagaidu pasākumu, kurš tām ļauj nepieņemt jaunu lēmumu līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts, un kura mērķis vai sekas ir pārsūtīšanas termiņa apturēšana līdz iestājas šis rezultāts.
Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecīgās personas pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums [nolēmums] par pārsūdzību, ja tas aptur pārsūtīšanu atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. punktam.
Saskaņā ar minētās regulas 29. panta 2. punktu, ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, dalībvalsts, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij.
Šajā ziņā, lai gan no Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkta izriet, ka Eiropas Savienības likumdevēja nodoms ir bijis veicināt pārsūtīšanas lēmumu ātru izpildi, tomēr tā nodoms nav bijis upurēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju tiesisko aizsardzību par labu to pieteikumu ātras izskatīšanas prasībai, un, lai garantētu šo aizsardzību, tas ir paredzējis, ka šo lēmumu izpilde noteiktos gadījumos var tikt apturēta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 14. janvāris, The International Protection Appeals Tribunal u.c.,
C‑322/19 un C‑385/19
,
EU:C:2021:11
,
88.
punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
40.
un
60.
punkts).
Tādējādi šīs regulas 27. panta 3. punktā ir prasīts, lai dalībvalstis attiecīgajām personām nodrošinātu tiesību aizsardzības līdzekli, kas var izraisīt attiecībā uz viņiem pieņemtā pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
41.
punkts).
Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir jāparedz vai nu, pirmkārt, ka pārsūtīšanas lēmuma apelācija [pārsūdzība] attiecīgajai personai dod tiesības palikt dalībvalstī, kas pieņēmusi šo lēmumu, līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts, vai, otrkārt, ka pēc pārsūdzības iesniegšanas par pārsūtīšanas lēmumu pārsūtīšanu automātiski aptur uz saprātīgu termiņu, kura laikā tiesa nosaka, vai šai pārsūdzībai būs apturošs spēks, vai arī, treškārt, ka attiecīgajai personai ir iespēja iesniegt pārsūdzību, lūdzot apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms par šo lēmumu iesniegtās pārsūdzības rezultāts (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
42.
punkts).
Turklāt Dublinas III regulas 27. panta 4. punkts papildina minēto tiesību normu, ļaujot dalībvalstīm paredzēt, ka kompetentās iestādes var nolemt rīkoties
ex officio
, lai apturētu pārsūtīšanas lēmuma izpildi, gadījumos, kad tā apturēšana pēc pārsūdzības iesniegšanas nebūtu sekas, kas izriet no likuma vai tiesas nolēmuma, ja apstākļu konteksts, kurā iekļaujas šī izpilde, netieši norāda uz to, ka attiecīgajai personai, lai nodrošinātu tās efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāatļauj palikt pārsūtīšanas lēmumu pieņēmušās dalībvalsts teritorijā līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais nolēmums attiecībā uz pārsūdzību, kas iesniegta par šo lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
54.
un
61.
punkts).
Ja pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšana ir šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punkta piemērošanas sekas, no 29. panta 1. punkta izriet, ka pārsūtīšanas termiņa tecējums sākas nevis no dienas, kad akceptēts uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījums, bet izņēmuma kārtā – no dienas, kad pieņemts galīgais nolēmums attiecībā uz pārsūdzību, kas iesniegta par pārsūtīšanas lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
44.
un
49.
punkts).
Tādējādi no Dublinas III regulas 29. panta 1. punkta un it īpaši no vārdkopas “galīgais lēmums [nolēmums]” izmantošanas izriet – Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka pārsūtīšanas termiņš sākas tikai no brīža, kad nolēmums par pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību ir kļuvis galīgs, pēc tam, kad ir izsmelti attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi, ar nosacījumu, ka pārsūtīšanas lēmuma izpilde ir tikusi apturēta atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punktam.
Tomēr ir jākonstatē, ka šis likumdevējs nav precizējis, saskaņā ar kādu procesuālo kārtību šis noteikums ir jāpiemēro, ja tiek iesniegta pārsūdzība otrajā instancē, un, konkrēti, vai minētā noteikuma piemērošana var ietvert to, ka tiesa, kura izskata šo pārsūdzību, nosaka pagaidu pasākumus.
No Dublinas III regulas 27. panta 3. punkta formulējuma vispirms izriet, ka tas attiecas uz tiesvedībām “pārsūtīšanas lēmumu apelācijas [pārsūdzības] vai pārskatīšanas nolūkos”. Tāpēc minētajā tiesību normā ietvertās atsauces uz “apelāciju [pārsūdzību]” un “pārskatīšanu” ir jāsaprot tādējādi, ka tās norāda vienīgi uz pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību un pārskatīšanu, kas paredzētas šīs regulas 27. panta 1. punktā. Saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu šīs pārsūdzības un pārskatīšanas tiesības ir jānodrošina pārsūtīšanas lēmuma adresātam, turklāt kompetentajām iestādēm nav nekādas intereses apstrīdēt pašām savus lēmumus.
Līdz ar to Dublinas III regulas 27. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tā mērķis ir regulēt vienīgi tos pagaidu pasākumus, kurus
ipso jure
vai pēc attiecīgās personas pieprasījuma var izraisīt par šādu lēmumu iesniegta pārsūdzība vai pārskatīšana pirmajā instancē. Savukārt šīs tiesību normas uzdevums nav reglamentēt pagaidu pasākumus, kuri, iespējams, var tikt noteikti kompetento iestāžu iesniegtā pārsūdzībā otrajā instancē.
Turpinājumā – lai gan no Dublinas III regulas 27. panta 4. punkta izriet, ka pārsūtīšanas termiņa pārtraukšana vai apturēšana noteiktos gadījumos var būt kompetento iestāžu iniciatīvas sekas, šī tiesību norma, kā atgādināts šī sprieduma 22. punktā, ir papildinājums šīs regulas 27. panta 3. punktam, kura mērķis ir pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšana.
No tā izriet, ka Dublinas III regulas 27. panta 4. punkts nevar tikt piemērots tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kad pārsūtīšanas lēmums pirmajā instancē ir ticis atcelts. Šādā situācijā kompetento iestāžu iesniegtā pārsūdzībā otrajā instancē vairs nav pārsūtīšanas lēmuma, kura izpilde varētu tikt apturēta.
Visbeidzot – tā kā Dublinas III regulā, vispārīgāk, nav ietverts neviens noteikums attiecībā uz iespēju iesniegt apelācijas sūdzību par nolēmumu, kurā ir lemts par pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību vai tieši regulēta iespējamās apelācijas sūdzības kārtība, ir jāuzskata, ka aizsardzība, kas piešķirta ar minētās regulas 27. panta 1. punktu kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pantu un 47. pantu, ietver tikai viena tiesību aizsardzības līdzekļa tiesā esamību, bet ne prasību par vairāku tiesvedības instanču ieviešanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Apelācijas sūdzības apturošā iedarbība),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
,
33.
punkts).
Ievērojot iepriekš minēto un tā kā šajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, saskaņā ar procesuālās autonomijas principu katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jāpieņem lēmums par iespējamu pārsūdzības otrajā instancē ieviešanu attiecībā uz spriedumu, kurā ir lemts par pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību, un vajadzības gadījumā ir jāregulē šīs pārsūdzības otrajā instancē procesuālā kārtība, tostarp iespējamā pagaidu pasākumu noteikšana, tomēr ar nosacījumu, ka šī kārtība situācijās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nav nelabvēlīgāka nekā līdzīgās situācijās, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesībās piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Apelācijas sūdzības apturošā iedarbība),
C‑180/17
,
EU:C:2018:775
,
34.
un
35.
punkts, kā arī 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
,
42.
punkts).
Šajā kontekstā, it īpaši tā kā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētais valsts tiesiskais regulējums Nīderlandes tiesību sistēmā ir piemērojams visām pārsūdzības procedūrām administratīvo tiesību jomā, šādā tiesiskajā regulējumā var paredzēt, ka tiesa, kas izskata šādu pārsūdzību otrajā instancē, uz kompetento iestāžu pieteikuma pamata var noteikt pagaidu pasākumus. Savukārt ar šo tiesisko regulējumu nevar atkāpties no Dublinas III regulas 29. panta 1. punkta, paredzot, ka šādi pasākumi, izņemot šajā tiesību normā minētos gadījumus, izraisa pārsūtīšanas termiņa skaitījuma atlikšanu un tādējādi tā beigšanās aizkavēšanu.
Kā secināms no šī sprieduma 23. un 24. punkta, no Dublinas III regulas 29. panta 1. punkta izriet, ka pārsūtīšanas termiņa tecējums var sākties no dienas, kad pieņemts galīgais nolēmums attiecībā uz pārsūdzību, kas iesniegta par pārsūtīšanas lēmumu, tikai ar nosacījumu, ka minētā lēmuma izpilde ir tikusi apturēta, kad pārsūdzība izskatīta pirmajā instancē, atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punktam.
No tā izriet, ka pagaidu pasākums, kas izraisa pārsūtīšanas termiņa apturēšanu līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības otrajā instancē rezultāts, var tikt noteikts tikai tad, ja pārsūtīšanas lēmuma izpilde ir tikusi apturēta līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības pirmajā instancē rezultāts, atbilstoši pēdējām minētajām tiesību normām.
Šādā situācijā, pirmkārt, pārsūtīšanas termiņa skaitījuma atlikšanas pagarināšana līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības otrajā instancē rezultāts, ļauj nodrošināt pušu procesuālo tiesību vienlīdzību un pārsūdzības procedūru efektivitāti, garantējot, ka šis termiņš nebeidzas, lai gan pārsūtīšanas lēmuma izpilde ir padarīta neiespējama, iesniedzot pārsūdzību par šo lēmumu.
Otrkārt, izvēle pagaidu pasākuma noteikšanu izvirzīt par priekšnoteikumu tam, lai pārsūdzībā otrajā instancē tiktu pagarināta pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzības pirmajā instancē apturošā iedarbība attiecībā uz pārsūtīšanas termiņa skaitījumu, ļauj novērst to, ka pārsūdzības otrajā instancē iesniegšana par spriedumu, ar kuru atcelts pārsūtīšanas lēmums, pat tad, ja, saprātīgi vērtējot, nešķiet, ka šī pārsūdzība varētu tikt apmierināta, automātiski izraisa pārsūtīšanas termiņa skaitījuma atlikšanu, kas var aizkavēt attiecīgās starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu.
Šāds noteikums tādējādi var veicināt to, ka tiek īstenoti minētās regulas mērķi, kuri, kā izriet no Dublinas III regulas 4. un 5. apsvēruma, ir radīt skaidru un praktiski realizējamu un – gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām – uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem balstītu metodi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, nolūkā garantēt šādas aizsardzības piešķiršanas procedūru faktisku pieejamību un nekavēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķa sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
,
58.
punkts, un 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
56.
punkts).
Tādējādi šis noteikums sekmē to obligāto termiņu piemērošanu, ar kuriem Savienības likumdevējs ir ierobežojis uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūras. Šie termiņi būtiski sekmē starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķa īstenošanu, garantējot, ka minētās procedūras tiks īstenotas bez nepamatotas kavēšanās, un liecina par īpašo nozīmīgumu, kādu Savienības likumdevējs ir piešķīris par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts ātrai noteikšanai, kā arī par to, ka, ievērojot mērķi garantēt starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūru faktisku pieejamību un nekavēt šī ātras izskatīšanas mērķa sasniegšanu, šādi pieteikumi vajadzības gadījumā ir jāizskata citai dalībvalstij, nevis tai, kas saskaņā ar šīs regulas III nodaļā minētajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. novembris, X un X,
C‑47/17 un C‑48/17
,
EU:C:2018:900
,
69.
un
70.
punkts).
Savukārt, ja – kā tas šķietami ir pamatlietās un neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, – pārsūtīšanas lēmuma izpilde nav tikusi apturēta līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības pirmajā instancē rezultāts, iespēja pārsūdzībā otrajā instancē lūgt noteikt tādu pagaidu pasākumu kā pamatlietā aplūkotais, faktiski ļautu kompetentajām iestādēm – kuras nav ne uzskatījušas par lietderīgu izmantot tām Dublinas III regulas 27. panta 4. punktā sniegto iespēju, lai nodrošinātu attiecīgo personu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ne arī šīs pārsūdzības laikā izpildījušas pārsūtīšanas lēmumu – atlikt šīs regulas 29. panta 1. punktā paredzētā pārsūtīšanas termiņa skaitījumu un tādējādi novērst to, ka atbildība par šo personu pieteikumu izskatīšanu tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij atbilstoši minētās regulas 29. panta 2. punktam, un šādi nepamatoti aizkavēt starptautiskās aizsardzības procedūras norisi, apdraudot šīs regulas mērķus, kas atgādināti šī sprieduma 37. un 38. punktā.
Ievērojot iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas pieļauj, ka tiesa – kurā iesniegta pārsūdzība otrajā instancē par spriedumu, ar ko ir atcelts pārsūtīšanas lēmums, – uz kompetento iestāžu pieteikuma pamata nosaka pagaidu pasākumu, kurš ļauj tām nepieņemt jaunu lēmumu līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts, un kura mērķis vai sekas ir pārsūtīšanas termiņa apturēšana līdz iestājas šis rezultāts, ar nosacījumu, ka šāds pasākums var tikt noteikts tikai tad, ja pārsūtīšanas lēmuma izpilde ir tikusi apturēta, kad pārsūdzība izskatīta pirmajā instancē, atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punktam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas pieļauj, ka tiesa – kurā iesniegta pārsūdzība otrajā instancē par spriedumu, ar ko ir atcelts pārsūtīšanas lēmums, – uz kompetento iestāžu pieteikuma pamata nosaka pagaidu pasākumu, kurš tām ļauj nepieņemt jaunu lēmumu līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts, un kura mērķis vai sekas ir pārsūtīšanas termiņa apturēšana līdz iestājas šis rezultāts, ar nosacījumu, ka šāds pasākums var tikt noteikts tikai tad, ja pārsūtīšanas lēmuma izpilde ir tikusi apturēta, kad pārsūdzība izskatīta pirmajā instancē, atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punktam.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.