CELEX: 62018CJ0348
Преюдициално запитване
Допълнителна такса в сектора на млякото и млечните продукти
Регламент (ЕИО) № 3950/92
Член 2, параграф 1, втора алинея
Определяне на вноската на производителите в размера на дължимата допълнителна такса
Преразпределяне на неизползваните референтни количества
Национална мярка за преразпределяне на неизползваните количества по обективни критерии за приоритет

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 3950/92 на Съвета от 28 декември 1992 година за въвеждане на допълнителна такса в сектора на млякото и млечните продукти (
ОВ L 405, 1992 г., стр. 1
), изменен с Регламент (ЕО) № 1256/1999 на Съвета от 17 май 1999 г. (
ОВ L 160, 1999 г., стр. 73
) (наричан по-нататък „Регламент № 3950/92“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele — Società semplice, и Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (Агенция за подпомагане на селското стопанство, Италия) по повод на националното изравняване на млечните квоти за пазарния период за млякото и млечните продукти от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 3950/92
Първо, трето, шесто и седмо съображение от Регламент № 3950/92 гласят:
„като има предвид, че считано от 2 април 1984 г., с Регламент (ЕИО) № 856/84 на Съвета от 31 март 1984 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 804/68 за общата организация на пазарите в сектора на млякото и млечните продукти [
ОВ L 90, 1984 г., стр. 10
] беше установен режим на допълнителна такса в този сектор; като има предвид, че установеният деветгодишен режим, чийто срок изтича на 31 март 1993 г., има за цел да намали дисбаланса между търсенето и предлагането на пазара на млякото и млечните продукти и получените като резултат структурни излишъци; като има предвид, че този режим остава необходим в бъдеще, за да се постигне по-добро равновесие на пазара; като има предвид, че затова следва да се предвиди продължаването му за още седем последователни дванадесетмесечни периода, считано от 1 април 1993 г.;
[…]
като има предвид, че трябва да се запази приетият през 1984 г. метод, състоящ се във въвеждането на такса върху събираните или продаваните за директна консумация количества мляко над определен гаранционен праг; като има предвид, че за всяка държава членка този гаранционен праг се изразява в определянето на гарантирано общо количество, което сборът на разпределените индивидуални количества не бива да превишава, както що се отнася до доставките, така и що се отнася до директните продажби; […]
[…]
като има предвид, че превишаването на някое от гарантираните общи количества за държавата членка е основание за заплащането на таксата от страна на производителите, които са допринесли за превишаването; […]
като има предвид, че с оглед на запазването на известна гъвкавост в управлението на режима следва да се предвиди изравняване на превишенията на всички индивидуални референтни количества от едно и също естество на територията на държавата членка; като има предвид, че по отношение на доставките, които представляват почти цялото предлагано на пазара количество, необходимостта да се гарантира пълната ефективност на таксата в цялата Общност обосновава по принцип запазването на възможността държавите членки да избират между два метода за изравняване на превишенията на индивидуалните референтни количества, като се отчита разнообразието на съоръженията за производство и събиране на мляко; като има предвид, че в това отношение на държавите членки следва да се позволи да не преразпределят на национално равнище или между изкупвачите неизползваните референтни количества в края на периода и да предоставят събраната сума, надвишаваща дължимата такса, за финансиране на национални програми за преструктуриране и/или да я върнат на производителите, принадлежащи към някои категории или които се намират в изключителна ситуация“ [неофициален превод].
Член 1 от Регламент № 3950/92 предвижда:
„За осем бъдещи последователни дванадесетмесечни периода, считано от 1 април 2000 г., се въвежда допълнителна такса, която се заплаща от производителите на краве мляко за количествата мляко или млечен еквивалент, които са доставени на изкупвач или продадени директно за консумация през съответния дванадесетмесечен период и превишават определено количество.
Таксата е 115 % от индикативната цена на млякото“ [неофициален превод].
Член 2 от този регламент гласи:
„1.   Таксата се дължи върху всички количества мляко или млечен еквивалент, които се предлагат на пазара през съответния дванадесетмесечен период и превишават някое от посочените в член 3 количества. Тя се разпределя между производителите, които са допринесли за превишаването.
Вноската на всеки производител в размера на дължимата такса се определя въз основа на решение на държавата членка, след като неизползваните референтни количества се преразпределят или не се преразпределят, или на равнище изкупвач на базата на превишението, което остава, след като неоползотворените референтни количества са разпределени пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители, или на национално равнище на базата на размера, с който съответният производител е превишил индивидуалното си референтно количество.
[…]
4.   Когато таксата е дължима и събраната сума надхвърля размера на таксата, държавата членка може да използва излишъка, за да финансира мерките, посочени в член 8, първо тире, и/или да го възстанови на производителите, които попадат в приоритетните категории, определени от държавата членка въз основа на обективни критерии, които трябва да бъдат установени, или на производители, намиращи се в извънредна ситуация в резултат на национална разпоредба без връзка с този режим“ [неофициален превод].
Член 10 от този регламент предвижда, че таксата е част от интервенционните мерки за регулиране на селскостопанските пазари и се прилага с цел финансиране на разходите в сектора на млякото.
Регламент (ЕИО) № 536/93
Шесто съображение от Регламент (ЕИО) № 536/93 на Комисията от 9 март 1993 година за определяне на подробните правила за прилагане на допълнителната такса в сектора на млякото и млечните продукти (
ОВ L 57, 1993 г., стр. 12
) гласи:
„като има предвид, че по силата на член 2, параграф 4 от Регламент [№ 3950/92] Комисията трябва да вземе решение въз основа на кои критерии приоритетните категории производители ще могат да ползват възстановяване на таксата, когато държавата членка намери за целесъобразно да не извършва на своя територия цялостно преразпределение на неизползваните количества; като има предвид, че единствено ако тези критерии не могат да бъдат приложени изцяло в дадена държава членка, може да ѝ се разреши да определи други критерии със съгласието на Комисията“ [неофициален превод].
Член 3 от Регламент № 536/93 гласи:
„1.   В края на всеки от периодите по член 1 от Регламент [№ 3950/92] изкупвачът изготвя разчет за всеки производител, като предвид референтното количество и представителната масленост, с които разполага последният, посочва обема и маслеността на млякото и/или млечния еквивалент, които е доставил през този период.
[…]
3.   Държавата членка може да изиска от компетентния орган да уведоми изкупвача за размера на дължимата от него такса, след като изцяло или отчасти преразпредели или не преразпредели — в зависимост от решението на държавата членка — неизползваните референтни количества или директно на заинтересованите производители, или на изкупвачите, за да се разпределят между съответните производители.
[…]“ [неофициален превод].
Член 5, параграф 1 от Регламент № 536/93 гласи:
„1.   Когато е приложимо, държавите членки определят приоритетните категории производители, посочени в член 2, параграф 4 от Регламент [№ 3950/92], съгласно един или няколко от следните обективни критерии, подредени по приоритет:
а)
изричното признаване от компетентния орган на държавата членка, че цялата или част от таксата е събрана недължимо;
б)
географското положение на стопанството и главно планинските зони по смисъла на член 3, параграф 3 от Директива 75/268/ЕИО на Съвета [от 28 април 1975 година относно планинското селско стопанство и селското стопанство в някои необлагодетелствани райони (
ОВ L 128, 1975 г., стр. 1
)];
в)
максималната гъстота на добитъка в стопанството за целите на екстензивното животновъдство;
г)
превишението на индивидуалното референтно количество;
д)
референтното количество, с което разполага производителят.
Когато наличните финансови средства за определен период не са изразходвани след прилагането на тези критерии, държавата членка със съгласието на Комисията приема други обективни критерии“ [неофициален превод].
Регламент (ЕО) № 1788/2003
Считано от 1 април 2004 г., Регламент № 3950/92 е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 1788/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година за въвеждането на такса в сектора на млякото и млечните продукти (
ОВ L 270, 2003 г., стр. 123
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 50, стр. 22), който също е отменен и заменен, считано от 1 април 2008 г., с Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 година за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (Общ регламент за ООП) (
ОВ L 299, 2007 г., стр. 1
).
Съображения 2 и 14 от Регламент № 1788/2003 гласят:
„(2)
За да се оползотвори напълно натрупаният опит и да се опрости и изясни режимът, Регламент [№ 3950/92] трябва да се отмени и правилата, които се отнасят до разширения режим, следва да се реорганизират и изяснят.
[…]
(14)
За да се запази гъвкавостта на администрирането на режима[,] държавата членка трябва да има правото да преразпределя всички неоползотворени референтни количества в края на един период, независимо дали на национално равнище, или между изкупвачите“.
Член 10, параграф 3 от този регламент гласи:
„След като всички неизползвани части от националното референтно количество за доставки се преразпределят или не се преразпределят, вноската на всеки производител в размера на дължимата такса се определя на базата на решение от страна на държава членка, пропорционално на индивидуалното референтно количество на всеки производител или в съответствие с обективни критерии, които следва да се определят от държавите членки:
а)
или на национално равнище, на базата на размера, с който съответният производител е надвишил индивидуалното си референтно количество[;]
б)
или първо на ниво изкупвач и евентуално впоследствие на национално равнище“.
Италианското право
Член 1, параграф 8 от Decreto-legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (Наредба-закон № 43 за спешни мерки в сектора на млякото) от 1 март 1999 г. (GURI № 50 от 2 март 1999 г.), преобразувана в закон, с някои изменения, с Legge ordinaria n. 118 (Редовен закон № 118) от 27 април 1999 г. (GURI № 100 от 30 април 1999 г.) (наричана по-нататък „Наредба-закон № 43/1999“), гласи:
„Националното прихващане се извършва за периодите 1995—1996 г., 1996—1997 г., 1997—1998 г. и 1998—1999 г. по следните критерии и по следния ред:
a)
в полза на производителите с квота в планинските зони в съответствие с Директива [75/268];
b)
в полза на производителите с квота A и с квота B, за които е разпоредено намаляване на квотата B, в границите на намалението;
c)
в полза на производителите с квота в необлагодетелстваните райони в съответствие с Директива [75/268] и в районите по цел 1 в съответствие с Регламент (ЕИО) № 2081/93 на Съвета от 20 юли 1993 година[, изменен с Регламент (ЕИО) № 2052/88 относно задачите на структурните фондове и тяхната ефективност и относно координиране на техните дейности между тях самите и с операциите на Европейската инвестиционна банка и другите съществуващи финансови инструменти (
ОВ L 193, 1993 г., стр. 5
)];
d)
в полза на производителите, притежаващи само квота A, които са превишили квотата си, в границите на 5 % от тази квота;
e)
в полза на всички останали производители, притежаващи квота;
e-bis)
в полза на всички останали производители“.
Член 1, параграф 5 от Decreto-legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario (Наредба-закон № 8 за спешни мерки за разпределяне на общностното увеличение на общото количество мляко и временно регулиране на сектора на млякото) от 4 февруари 2000 г. (GURI № 30 от 7 февруари 2000 г.), преобразуван в закон, с някои изменения, с Legge n. 79 (Закон № 79) от 7 април 2000 г. (GURI № 82 от 7 април 2000 г.) (наричана по-нататък „Наредба-закон № 8/2000“), предвижда, че критериите по член 1, параграф 8 от Наредба-закон № 43/1999 се прилагат и за следващите пазарни периоди за млякото и млечните продукти, в това число за периода от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Жалбоподателят в главното производство управлява млекопроизводително стопанство. През периода от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г. той превишава индивидуалното референтно количество, с което разполага.
С решение от 26 юли 2001 г., озаглавено „Режим на млечните квоти — Национално изравняване, период 2000/2001“, AGEA уведомява производителите за свръхколичествата им и за резултата от изравнителните мерки. Съгласно това решение неизползваните индивидуални референтни количества се преразпределят по предвиден в приложимото законодателство критерий за приоритет по категории. Жалбоподателят в главното производство не е сред лицата с право на преразпределение.
Той оспорва законосъобразността на това решение пред Tribunale amministrativo regionale del Lazio — sede di Roma (Регионален административен съд Лацио, седалище Рим, Италия), както и решението на AGEA, прието на основание член 1, параграф 5 от Наредба-закон № 8/2000 и отнасящо се до националното изравняване за пазарния период за млякото и млечните продукти от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г.
Тъй като жалбата му е отхвърлена, жалбоподателят в главното производство обжалва по въззивен ред пред Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия).
Жалбоподателят в главното производство смята, че законовите разпоредби, които съдържат приложените спрямо него правила за преразпределяне, и в частност член 1, параграф 8 от Наредба-закон № 43/1999 и член 1, параграф 5 от Наредба-закон № 8/2000, са в противоречие с регламенти № 3950/92 и № 536/93. Всъщност, като предвидил, че размерът на допълнителната такса се определя след преразпределяне на неизползваните референтни количества по приоритетни категории, италианският законодател действал в нарушение на член 2, параграф 1 от Регламент № 3950/92, който задължавал държавите членки, когато решат да преразпределят неизползваните референтни количества, да прилагат паритетен и пропорционален критерий без никакво изключение.
Consiglio di Stato (Държавен съвет) най-напред отбелязва, че видно от текста на член 1, параграф 8 от Наредба-закон № 43/1999 и от констатираната практика на италианската държава, измежду двете форми на изравняване, поначало разрешени съгласно член 2 от Регламент № 3950/92, тази държава избира изравняването чрез преразпределяне на неизползваните референтни количества, предвидено в член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92. При прилагането на предвидената в тази разпоредба възможност прихващането на свръхпроизведените с неизцяло оползотворените квоти и преразпределянето на неизползваните индивидуални референтни количества в полза на производителите със свръхпроизводство се извършват по категории в указания ред, а не пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители.
По-нататък тази юрисдикция посочва, че ако тезата на жалбоподателя в главното производство е основателна, ще трябва да се приеме, че без да се засяга констатацията за първоначалното свръхпроизводство, правилата за определяне на лицата с право да им се преразпределят неизползваните индивидуални референтни количества, вследствие от които това право е изключено за жалбоподателя в главното производство, са недопустими.
Накрая, запитващата юрисдикция посочва, че съгласно преобладаващата национална съдебна практика Регламент № 3950/92 не предвижда задължение за пропорционалност при преразпределянето на неизползваните квоти, а критериите за приоритет са в съответствие с разпоредбите на Регламент № 1788/2003. Запитващата юрисдикция обаче се съмнява дали подобно съображение е съвместимо с приложимите ratione temporis правила на регламенти № 3950/92 и № 536/93. Тя иска в частност да установи дали тези регламенти трябва да се тълкуват в смисъл, че преразпределението на неизползваните индивидуални квоти задължително се извършва на паритетен и пропорционален принцип, или пък държавите членки могат да определят категории производители с приоритетно право на преразпределение.
При тези условия Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 2, параграф 1 от Регламент [№ 3950/92], включително с оглед на мотивите на [Съда] в решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др. [
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
], във връзка с член 10, параграф 3 от Регламент [№ 1788/2003], да се тълкува в смисъл, че преразпределянето на неизползваната част от националното референтно количество, предназначено за доставки, може да се извършва по обективни критерии за приоритет, определени от държавите членки, или трябва да се тълкува в смисъл, че тази фаза на изравняване трябва да се основава на изключителен критерий за пропорционалност?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
Италианското правителство оспорва допустимостта на преюдициалното запитване. То пояснява, че поставеният от запитващата юрисдикция въпрос е хипотетичен, и във връзка с това подчертава, че първоинстанционният съд е отхвърлил жалбата на жалбоподателя в главното производство по съображението, че предвид общия характер на оплакванията му жалбата е насочена срещу режима като цяло, а не са представени никакви доказателства за различно производство на мляко за пазарния период от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г. или за право на различно разпределение на квотата. Ако въззивната инстанция потвърди това, не би имало основание да се прилага Регламент № 3950/92, нито съответно да се иска тълкуване на този регламент от Съда.
Италианското правителство добавя, че запитващата юрисдикция не е посочила никакви данни от фактическа страна, от които да следва, че искането на жалбоподателя в главното производство да получи друго индивидуално референтно количество е вероятно основателно в някои отношения или най-малкото не е явно неоснователно. Тази юрисдикция всъщност подхождала към делото като към дело, което поставя единствено правен въпрос, докато всъщност делото засягало преди всичко фактически въпрос, както личало от акта на първоинстанционния съд. Запитващата юрисдикция трябвало да изложи пред Съда определен минимум от факти, необходими за доказването на наличието на поне потенциална полза от поисканото тълкуване.
В това отношение следва да се отбележи, че само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. решение от 4 декември 2018 г., Minister for Justice and Equality и Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, т.
и
, както и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, от една страна, актът за преюдициално запитване съдържа необходимите данни от фактическа и правна страна, за да може Съдът да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция.
От друга страна, в преписката няма данни, които да позволяват да се приеме, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или че е от хипотетично естество.
Всъщност от преюдициалното запитване личи, че запитващата юрисдикция е сезирана със спор, при който жалбоподателят в главното производство поддържа, че националното законодателство, което определя правилата за преразпределяне на неизползваните индивидуални количества, е несъвместимо с правото на Съюза, и оспорва законосъобразността на определената му допълнителна такса. Освен това в точка 9 от акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция изрично посочва, че преюдициалното запитване е от значение за решаването на спора в главното производство, тъй като, ако тезата на жалбоподателя в главното производство е основателна, ще трябва да се приеме, че без да се засяга констатацията за първоначалното свръхпроизводство, правилата за определяне на лицата с право да им се преразпределят неизползваните индивидуални референтни количества, вследствие от които това право е изключено за жалбоподателя в главното производство, са недопустими.
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
По преюдициалния въпрос
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 трябва да се тълкува в смисъл, че когато държавата членка реши да преразпредели неизползваните референтни количества, същите трябва да се преразпределят между превишилите референтните си количества производители пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители, или трябва да се тълкува в смисъл, че преразпределението може да се извърши по обективни критерии за приоритет, определени от държавата членка.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 26 септември 2018 г., Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, т.
и цитираната съдебна практика).
Член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 предвижда, че вноската на всеки производител в размера на дължимата такса се определя въз основа на решение на държавата членка, след като неизползваните референтни количества се преразпределят или не се преразпределят, или на равнище изкупвач на базата на превишението, което остава, след като неоползотворените референтни количества са разпределени пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители, или на национално равнище на базата на размера, с който съответният производител е превишил индивидуалното си референтно количество.
Ето защо, както потвърждава и седмо съображение от този регламент, посочената разпоредба оставя възможност на държавите членки по свой избор да преразпределят неизползваната част от общото референтно количество в полза на извършилите свръхдоставки производители, преди да определят вноската на всеки производител в размера на дължимата такса. Всъщност решението да се извърши преразпределение е предварително незадължително условие за определянето на вноската на производителите и се отразява на резултата от последно посочената дейност (вж. по аналогия решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др.,
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, т.
).
Освен това от член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 и от член 3, параграф 3 от Регламент № 536/93 следва, че държавата членка има възможност да преразпредели неизползваните референтни количества в края на периода или на национално равнище, директно на съответните производители, или на равнището на изкупвачите, за да се разпределят между съответните производители.
Противно на поддържаното от италианското правителство обаче, член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 наистина предоставя на държавите членки възможността да преразпределят неизползваните референтни количества в края на периода, но не им позволява да решават по какви критерии да ги преразпределят.
Всъщност от самия текст на тази разпоредба личи, че когато държавата членка реши да преразпредели неизползваните референтни количества, същите се разпределят „пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители“.
Доводът на италианското правителство, че тази разпоредба не се отнася до самите критерии за преразпределяне, а упоменава пропорционалния критерий само за целите на изчислението, което изкупвачът трябва да извърши, когато трябва да удържи дължимата от производителите такса, намира изрично опровержение в практиката на Съда.
Всъщност Съдът вече е постановил, че от текста на член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 на всички езици очевидно следва, че именно разпределението на неизползваните референтни количества, т.е. преразпределянето им, трябва да се извърши „пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители“, и че вноската на производителите в общия размер на дължимата такса от своя страна се определя в зависимост от надвишаването на референтното количество от всеки от тези производители (решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др.,
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, т.
).
Следователно член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 установява критерий, по който трябва да се извършва преразпределението на неизползваните референтни количества. В този смисъл, щом разпоредбата не упоменава друг критерий, нито препраща към компетентността на държавите членки да определят критерии, които да са специфични за тях, трябва да се приеме, че този пропорционален критерий за разпределение е единственият критерий, по който трябва да се извършва преразпределението на неизползваните референтни количества.
Това тълкуване намира потвърждение в контекста на член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92. Всъщност възможността при прилагането на тази разпоредба неизползваните референтни количества да се преразпределят по други критерии не може да бъде изведена от член 2, параграф 4 от Регламента.
От член 2, параграф 4 от Регламент № 3950/92, а впрочем и от шесто съображение от Регламент № 536/93 следва, че щом намери за целесъобразно да не извършва на своя територия цялостно преразпределение на неизползваните референтни количества, държавата членка може, когато таксата е дължима и събраната сума надхвърля размера ѝ, да използва излишъка, за да финансира мерките, посочени в член 8, първо тире от Регламент № 3950/92, и/или да го възстанови на производителите, които попадат в приоритетните категории, определени от държавата членка въз основа на обективни критерии, които трябва да бъдат установени, или на производители, намиращи се в извънредна ситуация в резултат на национална разпоредба без връзка с този режим. Държавите членки определят приоритетните категории въз основа на един или няколко обективни критерии, предвидени в член 5 от Регламент № 536/93 и подредени по приоритет.
Предвидената в член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 възможност за цялостно или частично преразпределяне на неизползваните референтни количества се опира на различна логика от възможността на държавата членка по свое решение да възстанови или да не възстанови на производителите излишъка от таксата съгласно член 2, параграф 4 от Регламент № 3950/92, възможност, която тя може да използва, ако не извърши цялостно преразпределение на неизползваните количества.
Всъщност, от една страна, член 2, параграф 1 от Регламент № 3950/92 цели да намали пропорционално превишението на референтните количества на производителите, за да намали и вноската им в размера на дължимата такса. От друга страна, член 2, параграф 4 от Регламента пък има за цел да определи как да се използва излишъкът от събраната такса, като предвижда, че ако държавата членка реши да го възстановява, трябва да го възстанови на производителите, които попадат в приоритетни категории, определени по предвидени от Комисията обективни критерии.
Поради разликата в логиката, на която се опират механизмите, предвидени съответно в член 2, параграф 1, втора алинея и в член 2, параграф 4 от Регламент № 3950/92, релевантността на установените във втората разпоредба критерии при прилагането на първата не бива да се презюмира, а би могла да се изведе само от съдържащо се в Регламента изрично указание в този смисъл. Нито Регламент № 3950/92, нито Регламент № 536/93 обаче предвиждат приложимост на тези критерии в контекста на прилагането на член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92.
Що се отнася до доводите на италианското правителство относно член 10, параграф 3 от Регламент № 1788/2003, следва да се констатира, че тази разпоредба предвижда, че преразпределянето на неизползваната част от националното референтно количество за доставки трябва да се извършва пропорционално на индивидуалното референтно количество на всеки производител, доставил свръхколичества, или в съответствие с обективни критерии, които следва да се определят от държавите членки (вж. в този смисъл решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др.,
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, т.
).
Безспорно е обаче, че Регламент № 1788/2003, влязъл в сила на 28 октомври 2003 г. и приложим от 1 април 2004 г., не се прилага ratione temporis за спора в главното производство, който се отнася до пазарния период за млякото и млечните продукти от 1 април 2000 г. до 31 март 2001 г.
Наистина, видно от съображение 2 от него, Регламент № 1788/2003 следва да реорганизира и изясни правилата по Регламент № 3950/92 и следователно може да се взема предвид при тълкуването на последно посочения регламент. Освен това по този въпрос Съдът е констатирал, че член 10, параграф 3 от Регламент № 1788/2003 следва същата логика като член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 и явно с предвидената в член 10, параграф 3 от Регламент № 1788/2003 възможност за държавите членки да преразпределят неизползваните референтни количества в края на периода законодателят не въвежда нищо ново в съществуващия по-рано режим, нито го изменя съществено в това отношение (вж. в този смисъл решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др.,
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
, т.
—
).
Въпреки това, макар действително в точки 63 и 64 от решение от 5 май 2011 г., Kurt und Thomas Etling и др. (
C‑230/09 и C‑231/09
,
EU:C:2011:271
), да се позовава на член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92, за да определи значението на съдържащия се в член 10, параграф 3 от Регламент № 1788/2003 израз „пропорционално на (индивидуалното) референтно количество на всеки производител или в съответствие с обективни критерии, които следва да се определят от държавите членки“, Съдът не взема становище по въпроса дали член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 разрешава на държавите членки, както впоследствие е направено с член 10, параграф 3 от Регламент № 1788/2003, да преразпределят неизползваните референтни количества в съответствие с определяни от самите тях обективни критерии.
Следва също така да се добави, че Съдът вече по същество е постановил, че когато един текст заменя друг, до доказване на противното следва да се презюмира, че всяка разлика в редакцията отразява разлика в значението, ако новата редакция налага различно тълкуване (решение от 1 юни 1961 г., Simon/Съд,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Ето защо от факта на включването в Регламент № 1788/2003 на разрешение за преразпределяне на неизползваните референтни количества в съответствие с обективни критерии, които следва да се определят от държавите членки, не може да се заключи, че такава възможност е съществувала още в контекста на член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92.
Що се отнася до целта на таксата, следва да се припомни, че режимът на допълнителната такса цели да възстанови равновесието между предлагането и търсенето на характеризиращия се със структурни излишъци пазар на млякото чрез ограничаване на производството на мляко. Следователно тази мярка обслужва целите за рационално развитие на производството на мляко, а доколкото допринася за стабилизиране на доходите на хората, занимаващи се със селско стопанство — и целта да се осигури приемлив жизнен стандарт за тези хора (решения от 17 май 1988 г., Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, т.
и от 25 март 2004 г., Azienda Agricola Ettore Ribaldi и др.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00—C‑491/00 и C‑497/00—C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, т.
). Съгласно член 2, параграф 1 от Регламент № 3950/92 допълнителната такса, въведена с член 1 от този регламент, се разпределя между производителите, които са допринесли за превишаването на референтните количества (решение от 24 януари 2018 г., Комисия/Италия,
C‑433/15
,
EU:C:2018:31
, т.
).
Освен това, както ясно личи от член 10 от Регламент № 3950/92, допълнителната такса е част от интервенционните мерки за регулиране на селскостопанските пазари и се прилага с цел финансиране на разходите в сектора на млякото. Оттук следва, че освен очевидната цел да задължи производителите на мляко да спазват разпределените им референтни количества, допълнителната такса има също икономическа насоченост, доколкото цели да предостави на Общността средствата, които са необходими за пласирането на продукцията, реализирана от производителите, надхвърлили своите квоти (решение от 25 март 2004 г., Azienda Agricola Ettore Ribaldi и др.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00—C‑491/00 и C‑497/00—C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, т.
).
Доколкото упражняването на признатата на държавата членка възможност да преразпредели неизползваните референтни количества води до намаляване на превишението на референтните количества на производителите, а оттам и до намаляване на средствата, набирани чрез дължимата такса, държавите членки не могат свободно да решават как да се извърши преразпределението, при положение че законодателят на Съюза е уредил упражняването на тази възможност, като е предвидил условията за това.
Следователно целта на допълнителната такса потвърждава тълкуването, че пропорционалният критерий за разпределение — само той предвиден в член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 — трябва да се смята за единствения критерий, по който трябва да се извършва преразпределението на неизползваните референтни количества. Обратно, при всички положения не може чрез телеологично тълкуване да се стигне до извод, че извън това, дори при липсата на изрично разрешение в този смисъл, държавата членка би била овластена да извършва преразпределението по други критерии.
По изложените съображения не могат да се приемат доводите на италианското правителство, че използването на други критерии не било изрично забранено от Регламент № 3950/92 или Регламент № 536/93, позволявало да се постигнат следваните цели в сектора на млякото и не нарушавало нито един общ принцип на правото на Съюза като принципите на пропорционалност, правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания.
Всъщност, когато правото на Съюза, включително общите принципи на това право, не съдържа общи правила, при изпълнението на правните актове на Съюза националните органи действат съгласно материалните и процесуалните норми на националното си право, но същевременно са длъжни при приемането на мерките за прилагане на правните актове на Съюза да упражняват дискреционното си правомощие при спазване на общите принципи на правото на Съюза, сред които са принципите на пропорционалност, правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания (вж. в този смисъл решение от 25 март 2004 г., Azienda Agricola Ettore Ribaldi и др.,
C‑480/00, C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00—C‑491/00 и C‑497/00—C‑499/00
,
EU:C:2004:179
, т.
и
, както и цитираната съдебна практика).
Както обаче беше отбелязано в точка 40 от настоящото решение, член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 установява критерий, по който трябва да се извършва преразпределението на неизползваните референтни количества, и така ограничава дискреционното правомощие на държавите членки.
По изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент № 3950/92 трябва да се тълкува в смисъл, че когато държавата членка реши да преразпредели неизползваните референтни количества, същите трябва да се преразпределят между превишилите референтните си количества производители пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 2, параграф 1, втора алинея от Регламент (ЕИО) № 3950/92 на Съвета от 28 декември 1992 година за въвеждане на допълнителна такса в сектора на млякото и млечните продукти, изменен с Регламент (ЕО) № 1256/1999 на Съвета от 17 май 1999 г., трябва да се тълкува в смисъл, че когато държавата членка реши да преразпредели неизползваните референтни количества, същите трябва да се преразпределят между превишилите референтните си количества производители пропорционално на референтните количества, с които разполага всеки от тези производители.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.