CELEX: 62018CJ0529
Apellatsioonkaebus
Liidu õiguse põhimõtted
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikkel 19
Poolte esindamine liidu kohtutes toimuvates hagimenetlustes
Advokaat, kes on hageja suhtes kolmas osapool
Sõltumatuse nõue
Advokaat, kes on advokaadibüroo kaastöötaja
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47

PJ ja PC paluvad oma apellatsioonkaebustes tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 30. mai 2018. aasta määrus PJ
vs
. EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“,
EU:T:2018:517
), millega viimane jättis esiteks vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) neljanda apellatsioonikoja 18. juuli 2016. aasta otsuse peale (asi R 1670/2015-4), mis puudutab Erdmann & Rossi ja PJ-i vahelist kehtetuks tunnistamise menetlust, ning leidis teiseks, et vajadus otsustada PC esitatud asendamistaotluse üle on ära langenud.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 esimeses kuni neljandas lõigus, mida põhikirja artikli 53 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse Üldkohtu suhtes, on sätestatud:
„Liidu liikmesriike ja institutsioone esindab Euroopa Kohtus igaks üksikuks kohtuasjaks määratud esindaja; esindajat võib abistada nõustaja või advokaat.
[2. mai 1992. aasta] Euroopa Majanduspiirkonna lepingu [(
ELT 1994, L 1, lk 3
)] osalisriike, kes pole liikmesriigid, samuti nimetatud lepingus osutatud EFTA järelevalveasutust esindatakse samal viisil.
Teisi pooli peab esindama advokaat.
Menetluse poolt võib kohtus esindada või abistada üksnes advokaat, kellel on õigus esineda liikmesriigi või muu Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigi kohtus.“
Üldkohtu kodukorra artikli 51 lõikes 1 on ette nähtud:
„Pooli peab esindama nende esindaja või advokaat vastavalt põhikirja artiklis 19 ette nähtud tingimustele.“
Vaidluse taust
Vaidluse taust on võimalik kokku võtta järgmiselt.
PJ esitas 19. septembril 2011 EUIPO-le taotluse sõnalise tähise „Erdmann & Rossi“ registreerimiseks Euroopa Liidu kaubamärgina.
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (läbivaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 12, 37 ja 42.
Kaubamärk registreeriti 3. veebruaril 2012 numbriga 010310481.
Erdmann & Rossi esitas 26. märtsil 2014 nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) artikli 52 lõike 1 punkti b (nüüd Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määruse (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
) artikli 59 lõike 1 punkt b) alusel vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise taotluse.
EUIPO tühistamisosakond lükkas 29. juuni 2015. aasta otsusega kehtetuks tunnistamise taotluse tervikuna tagasi.
18. augustil 2015 esitas Erdmann & Rossi EUIPO-le kaebuse.
EUIPO neljas apellatsioonikoda rahuldas 18. juuli 2016. aasta otsusega kaebuse ning tühistas tühistamisosakonna otsuse.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
PJ esitas Üldkohtu kantseleisse 14. septembril 2016 saabunud avaldusega 18. juuli 2016. aasta otsuse peale tühistamishagi. Hagiavalduse oli tema advokaadina allkirjastanud S.
EUIPO esitas 31. märtsil 2017 Üldkohtu kantseleisse saabunud dokumendiga Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse väite.
Kirjaga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. aprillil 2017, andis EUIPO Üldkohtule teada, et vaidlusalune kaubamärk registreeriti registris 28. veebruaril 2017 uue omaniku nimele, kelleks on „[X] [GmbH & Co. KG]“, ja et pärast EUIPO tehtud korrektsiooni on see kaubamärk 1. märtsist 2017 registreeritud PC nimele.
Kirjaga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 8. mail 2017, taotles PJ esiteks menetlust korraldava meetme võtmist, et selgitada kahtlusi seoses haldustoimiku materjali moonutamisega, ja teiseks menetluse peatamist kuni EUIPO töötajatega seotud kriminaaluurimise lõppemiseni.
S. esitas dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 23. mail 2017, Üldkohtu kodukorra artikli 174 alusel taotluse menetluspoole asendamiseks PC-ga.
PJ esitas Üldkohtu kantseleisse 24. mail 2017 saabunud dokumendis oma seisukohad EUIPO esitatud vastuvõetamatuse väite kohta.
Üldkohus jättis vaidlustatud kohtumäärusega hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et hagiavaldusele ei olnud alla kirjutanud sõltumatu advokaat.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 51 tuletas Üldkohus meelde, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda ja neljanda lõigu ning artikli 21 esimese lõigu kohaselt, mis sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu kohaselt on kohaldatavad Üldkohtu menetlusele, ning Üldkohtu kodukorra artikli 73 lõike 1 kohaselt peab pooli, kes ei ole liikmesriigid ega liidu institutsioonid, EFTA järelevalveasutus või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigid, esindama advokaat, kellel on õigus esineda liikmesriigi kohtus.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 53 rõhutas Üldkohus, et liidu õiguskorras on advokaadi rolli käsitus, mis tuleneb liikmesriikide ühistest õiguslikest tavadest ja millel rajaneb Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 19, selline, et advokaati peetakse õigusemõistmise kaastöötajaks, kes peab täiesti sõltumatult ja õigusemõistmise kõrgematest huvidest lähtudes osutama õigusabi, mida klient vajab.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 54 tuletas Üldkohus 6. septembri 2012. aasta kohtuotsusele Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej vs. komisjon (
C‑422/11 P ja C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) tuginedes meelde, et advokaadi „sõltumatuse“ mõiste ei ole määratletud mitte ainult positiivselt, st kutse-eetika nõuetele viidates, vaid ka negatiivselt, st töösuhte puudumise kaudu advokaadi ja tema kliendi vahel. Selle kohtumääruse punktis 55 leidis Üldkohus, et see arutluskäik on samavõrra kohaldatav niisuguses olukorras, kus advokaat on töösuhtes üksusega, mis on tema esindatava menetluspoolega seotud, või kui advokaat on hagejaga seotud tsiviilõigusliku lepingu kaudu.
Olles vaidlustatud kohtumääruse punktis 56 meelde tuletanud, et mitteprivilegeeritud poole advokaadil ei tohi olla sellist laadi isiklikku seost asjaomase kohtuasjaga või sõltuvussuhet kliendiga, mille tõttu esineb oht, et ta ei ole võimeline kõige sobivamalt täitma temal lasuvat õigusemõistmise kaastöötaja äärmiselt olulist rolli, tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 57 eelnenust, et sõltumatuse nõue ei ole mõeldud ainult välistamaks seda, et esindajateks on esindatavate töötajad või isikud, kes on esindatavatest majanduslikult sõltuvad, vaid see on üldine nõue, mille täitmist tuleb kontrollida iga juhtumi puhul eraldi.
Käesoleval juhul märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 62, et PJ on advokaadibüroo Z kaasasutaja ja üks kahest partnerist ning ta andis sellele advokaadibüroole volituse, et S. saaks esindada teda büroo nimel Üldkohtule esitatud hagi menetlemisel; samuti märkis Üldkohus, et see advokaadibüroo on vabade elukutsete valdkonnas registreeritud äriühing, kes on PJ-ist juriidiliselt eraldiseisev üksus.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 63 leidis Üldkohus, et kuna advokaadibüroo Z otsused võetakse vastu ühehäälselt, on PJ-il partnerina tegelik kontroll advokaadibüroo kõigi otsuste üle, kaasa arvatud need, mis puudutavad büroo kaastöötajaid, kelle hulka kuulub S. Eelkõige rõhutas Üldkohus, et S. ei ole PJ-i suhtes sama sõltumatu kui advokaat, kes töötab muus advokaadibüroos kui sellises, mille üks partner on tema klient ja tal on keerulisem lahendada võimalikke pingeid talle laienevate kutsealaste kohustuste ja kliendi taotletavate eesmärkide vahel.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtumääruse punktis 64, et S-i ja advokaadibüroo Z seos võib mõjutada advokaadi sõltumatust, kuna advokaadibüroo huvid kattuvad olulisel määral PJ-i omadega ja esineb oht, et S-i professionaalset arvamust võib – vähemalt osaliselt – mõjutada tema ametialane keskkond.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 65 leidis Üldkohus, et ametialane seos, mis S-il hagiavalduse esitamise ajal PJ-iga oli, on seega sellist laadi, mille tõttu esineb oht, et ta ei ole võimeline kõige sobivamalt täitma temal lasuvat õigusemõistmise kaastöötaja äärmiselt olulist rolli.
Mis puudutab menetluspoole asendamise taotlust, siis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 78, et juhul, kui asendamise taotleja on hagejaga tihedalt seotud, muutub asendamistaotlus asjakohatuks, kui hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks põhjendusel, et hageja esindamisel on eiratud eeskirju.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 80 lisas Üldkohus, et igal juhul kuuluvad Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 19 esindamisele ette nähtud tingimused kohaldamisele ka seoses asendamistaotlusega ning S., kes on allkirjastanud asendamistaotluse, ei ole PC-st sõltumatu advokaat, sest PJ oli PC juhataja.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtumääruse punktis 81, et puudub vajadus asendamistaotluse üle otsustamiseks.
Menetlus Euroopa Kohtus ja apellatsioonkaebuse poolte nõuded
PJ ja PC esitasid vastavalt 9. ja 10. augustil 2018 vaidlustatud kohtumääruse peale igaüks eraldi apellatsioonkaebuse.
Euroopa Kohtu president otsustas 29. novembri 2018. aasta määrusega peatada mõlemad kohtuasjad kuni kohtuotsuse kuulutamiseni liidetud kohtuasjades Uniwersytet Wrocławski ja Poola
vs
. REA (C‑515/17 P ja C‑561/17 P).
4. veebruaril 2020 kuulutas Euroopa Kohus kohtuotsuse Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA (
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
).
Menetlust jätkati 6. veebruari 2020. aasta määruse alusel.
18. mai 2021. aasta määrusega liideti mõlemad apellatsioonkaebused suuliseks menetluseks ja kohtuotsuse tegemiseks.
PJ palub kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
saata kohtuasi tagasi Üldkohtule, ja
–
mõista kohtukulud välja EUIPO-lt ja Erdmann & Rossilt.
PC palub kohtuasjas C‑531/18 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
saata kohtuasi tagasi Üldkohtule, ja
–
mõista kohtukulud välja EUIPO-lt ja Erdmann & Rossilt.
Mõlemas kohtuasjas paluvad EUIPO ja Erdmann & Rossi Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebused rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja PJ-ilt ja PC‑lt.
Apellatsioonkaebused
PJ tugineb kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuses kolmele väitele, mis puudutavad vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu rikkumist, faktiliste asjaolude moonutamist ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 esimese ja teise lõigu rikkumist.
PC tugineb kohtuasjas C‑531/18 P esitatud apellatsioonkaebuses samuti kolmele väitele, milles leitakse vastavalt, et asendamistaotluse üle otsustamise vajaduse puudumise järeldus on ekslik, rikutud on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandat lõiku ning harta artikli 47 esimest ja teist lõiku.
Arvestades tuvastatud seost esiteks kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuse esimese ja teise väite ning teiseks kohtuasjas C‑531/18 P esitatud apellatsioonkaebuse teise väite vahel, tuleb neid väiteid analüüsida koos.
Apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide kohtuasjas C‑529/18 P ning apellatsioonkaebuse teine väide kohtuasjas C‑531/18 P
Poolte argumendid
Kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuse esimeses väites, mis puudutab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu rikkumist, heidab PJ Üldkohtule ette, et viimane kohaldas vääralt mitteprivilegeeritud pooltele pandud kohustust, et neid peab esindama advokaat.
Nimelt tõlgendas Üldkohus liiga laialt advokaadi sõltumatusele seatud nõudeid, sellist tõlgendust ei saa põhjendada artikli 19 sõnastuse ega mõttega, samuti ei leia sellele tuge Euroopa Kohtu praktikast. Selline tõlgendus oli täiesti ettenägematu ja vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
Esiteks väidab PJ, et kui hageja on füüsiline isik, siis piisab ainuüksi asjaolust, et tema volitatud advokaat on teine füüsiline isik, selleks et oleks täidetud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu eesmärk.
PJ tuletab meelde, et nõude, et liidu kohtus peab olema esindajaks sõltumatu kolmas osapool, eesmärk on ühelt poolt takistada seda, et eraõiguslikud pooled esindaksid end kohtus ise ilma vahendajata ja teiselt poolt tagada see, et juriidilist isikut esindaks esindaja, kes on enda esindatavast juriidilisest isikust piisavalt sõltumatu.
Teiseks leiab PJ, et isegi kui kohaldada käesolevas kohtuasjas juriidiliste isikutega seoses kasutatud advokaadi sõltumatuse hindamise kriteeriumi, ei ole mingit alust nii laiale tõlgendusele, nagu andis Üldkohus. Nimelt kohaldas Üldkohus vääralt ettevõtetes töötavaid juriste käsitlevat kohtupraktikat ja läks oma hinnangus kaugemale sellest, millises olukorras võib pidada advokaadi sõltumatust mõjutatuks, kuna pelgast majanduslikust seosest advokaadi ja tema kliendi vahel ei piisa sõltumatuse puudumise järeldamiseks.
Olukord käesolevas kohtuasjas ei ole võrreldav olukorraga, mida käsitleti kohtuasjas, milles tehti 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej vs. komisjon (
C‑422/11 P ja C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
), millele Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses tugines. Nimelt ei ole PJ-i kui ettevõtja ja asjaomase kaubamärgi omaniku huvid sugugi identsed ega lange kokku advokaadibüroo Z huvidega, kus tegutseb advokaadina S. Lisaks ei ole mingit ohtu, et advokaat S. ei saaks lahendada võimalikke vastuolusid tema kui õigusemõistmise kaastöötaja positsiooni ja PJ-i huvide vahel, sest kutsetegevusele kehtestatud eeskirjade eesmärk on just nimelt ära hoida selliseid konflikte. Lisaks ei ole PJ-il mingit võimalust anda advokaat S‑ile juhiseid, kuna advokaadibürood Z juhib igapäevases tegevuses teine partner ja kõik olulised otsused võetakse vastu ühehäälselt.
Teises väites heidab PJ Üldkohtule ette, et viimane moonutas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu kohaldamisel faktilisi asjaolusid, kuna järeldused selle kohta, et advokaat S. ei olnud sõltumatu, põhinevad oletustel, mida asjaolud ei kinnita. Nimelt ei ole kuidagi põhjendatud Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtumääruse punktis 63 seoses raskustega, mis võiksid advokaat S-il tekkida talle laienevate kutsealaste kohustuste ja kliendi taotletavate eesmärkide vaheliste pingete lahendamisel.
Erdmann & Rossi vaidleb vastu PJ-i esile toodud asjaoludele, mis puudutavad viimase volitusi advokaadibüroos Z ja advokaat S-i sõltumatust. Ta leiab, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandas lõigus sätestatud sõltumatuse tingimus ei ole täidetud pelgalt sellele kutsetegevusele Saksamaal kehtestatud eeskirjade järgimisega, kuna mõistet „advokaat“ selle sätte tähenduses tuleb tõlgendada liidu õigusest lähtudes. Ta leiab, et käesolevas asjas ei ole sõltumatuse kriteerium täidetud, sest PJ ei volitanud mitte advokaat S-i, vaid advokaadibürood Z vabade elukutsete valdkonna äriühinguna. Kohtumenetluses tegutseb selline advokaadibüroo aga oma partnerite ja esindajate kaudu, mistõttu esindatav ja esindaja on identsed.
EUIPO täpsustab kõigepealt, et Erdmann & Rossi esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse raames leidis EUIPO apellatsioonikoda, et PJ tegutses selgelt pahauskselt, kuna ta taotles oma endise kliendi kahjuks sellise tähise registreerimist enda nimel, mille viimane oli talle usaldanud. Apellatsioonikoja sõnul ei ole selline käitumine kooskõlas lepinguliste ja lepingujärgsete kohustustega, mis tulenevad PJ-i ja tema kliendi suhtest.
EUIPO leiab, et Üldkohus tõlgendas õigesti kahte Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandas lõigus määratletud kriteeriumi, nimelt seda, et esindaja peab olema kolmas osapool ja see kolmas osapool peab olema advokaat.
Kuigi EUIPO möönab, et advokaadi kutsealal tegutsemine töötajana võib olla kooskõlas kutse-eetika normidega, leiab ta siiski, et töötajast advokaadi nõutav sõltumatus puudub juhul, kui klient on selle advokaadi tööandja, sest selline advokaat saab halvemini lahendada võimalikke konflikte tema kutsealaste kohustuste ja oma tööandja taotletavate eesmärkide vahel. Nii on see ka juhul, kui tööandja on füüsilisest isikust kliendist eraldiseisev juriidiline isik, kuid klient on selle juriidilise isiku omanik, kuna faktiliselt teevad otsuseid füüsilised isikud, ja seda eriti juhul, kui viimased tegutsevad vastuolus kutse-eetika normidega.
Peale selle leiab EUIPO, et advokaadibüroo partneri ja seal tegutseva advokaadi suhe on võrreldav ettevõtte juristi suhtega. Kuigi advokaadibüroos kaastöötajana tegutsev advokaat võib olla kutse-eetika norme järgides sõltumatu, kui ta esindab selle büroo suhtes kolmandaid isikuid, ei ole sellist sõltumatust aga enam juhul, kui esindatakse sellise büroo partnerit, kus advokaat ka ise töötab, seda eelkõige juhul, kui partner on ametialases hierarhias sellest advokaadist kõrgemal.
EUIPO jõuab järeldusele, et kohtuasjades, kus on tegemist töösuhte või muu sõltuvussuhtega, mis võivad takistada esindamist Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 esimese lõigu tähenduses, tuleb hinnata iga üksikjuhtumit eraldi. Seejuures on tegemist asjaolude hindamisega, mida Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses ei kontrolli.
Mis puudutab teist väidet, et asjaolusid on moonutatud, siis leiab EUIPO, et tegelikult palub PJ Euroopa Kohtul neid asjaolusid uuesti hinnata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis kõigepealt puutub EUIPO argumentidesse, et kohtuasja C‑529/18 P esimene ja teine väide on vastuvõetamatud põhjusel, et need puudutavad asjaolude hindamist, siis tuleb märkida, et ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult Üldkohtu pädevusse kuulub esiteks faktiliste asjaolude tuvastamine, v.a juhul, kui sisulised vead tema tuvastustes tulenevad talle esitatud toimiku materjalidest, ja teiseks nende asjaolude hindamine. Järelikult ei kujuta see hindamine endast – välja arvatud juhul, kui Üldkohtule esitatud tõendeid on moonutatud – Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust. Kui Üldkohus on faktilised asjaolud tuvastanud või neile hinnangu andnud, siis on Euroopa Kohus ELTL artikli 256 alusel pädev tegema kontrolli nende faktiliste asjaolude õigusliku kvalifitseerimise ja õiguslike tagajärgede üle, mille Üldkohus neist asjaoludest tuletas (4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
).
Käesoleval juhul tugines Üldkohus PJ-i ja tema esindaja vahelise suhte laadi hindamisel faktilistele asjaoludele ning eelkõige nende kvalifitseerimise üle võib Euroopa Kohus kontrolli teostada Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 19 lähtudes.
Järelikult tuleb EUIPO esitatud vastuvõetamatuse väited tagasi lükata.
Sisuliste küsimuste kohta tuleb meelde tuletada seoses sellise poole esindamisega liidu kohtutes, keda ei ole Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kahes esimeses lõigus nimetatud, et põhikirja artikli 19 kolmandas ja neljandas lõigus, mida kohaldatakse põhikirja artikli 56 järgi Üldkohtu menetluses, on ette nähtud kaks erinevat ja kumulatiivset tingimust, millest esimene on see, et pooli, keda ei ole nimetatud artikli 19 esimeses ja teises lõigus, peab esindama advokaat, ja teine see, et poolt võib liidu kohtus esindada või abistada üksnes advokaat, kellel on õigus esineda liikmesriigi või muu Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigi kohtus (4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
ja viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab teisena nimetatud tingimust, siis nähtub Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 neljanda lõigu sõnastusest, et selle tingimuse sisu ja ulatust tuleb tõlgendada asjasse puutuvat riigisisest õigust arvestades. Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et PJ-i esindava advokaadi puhul oli see tingimus hagi arutamisel esimeses kohtuastmes täidetud.
Mis puudutab mõistet „advokaat“ käsitlevat tingimust, siis on Euroopa Kohus otsustanud, et kuna Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandas lõigus ei ole viidatud liikmesriikide riigisisesele õigusele, siis tuleb seda mõistet tõlgendada kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt, võttes arvesse nii selle sätte sõnastust kui ka konteksti ja eesmärki (4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 52 märkis, tuleneb sellega seoses Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu sõnastusest, eelkõige sõna „esindama“ kasutamisest, et ükskõik millise seisundiga „poolel“ selle sätte tähenduses ei ole õigust ise liidu kohtus esineda, vaid ta peab kasutama kolmanda osapoole teenuseid. Seega ei piisa hagi esitamiseks hageja enda allkirjastatud hagiavaldusest, ja seda isegi juhul, kui hageja on advokaat, kellel on õigus liikmesriigi kohtus esindajana tegutseda (4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Seda järeldust kinnitab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmanda lõigu kontekst, millest nähtub sõnaselgelt, et niisugust menetluspoolt, kelle olukorda ei reguleeri selle artikli kaks esimest lõiku, võib kohtus esindada üksnes advokaat, samas kui kahes esimeses lõigus silmas peetud menetluspooli võib esindada esindaja, keda võib vajaduse korral abistada nõustaja või advokaat (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
).
Niisugust seisukohta kinnitab eesmärk, mida taotletakse nõudega, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kahes esimeses lõigus nimetamata pooli peab esindama advokaat; see eesmärk on ühelt poolt takistada seda, et eraõiguslikud pooled esindaksid end kohtus ise ilma vahendajata ja teiselt poolt tagada, et juriidilist isikut esindaks esindaja, kes on enda esindatavast juriidilisest isikust piisavalt sõltumatu (4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
ja viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on Euroopa Kohus rõhutanud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 kolmandas ja neljandas lõigus sätestatud ning korrakohase õigusemõistmise huvides täidetava advokaadi esindamise ülesande eesmärk on parimal võimalikul viisil kaitsta volitaja huve, olles sealjuures sõltumatu ja järgides seadusi ning ametialaseid ja kutse-eetika norme (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
).
On tõsi, et advokaadi „sõltumatusest“ räägiti esialgu konkurentsivaldkonna dokumentide konfidentsiaalsuse kontekstis, vaidlustatud kohtumääruse punktides 53 ja 63 viidatud kohtupraktikas on aga täpsustatud, et advokaati peetakse õigusemõistmise kaastöötajaks, kes peab õigusemõistmise kõrgematest huvidest lähtudes osutama õigusabi, mida klient vajab (vt selle kohta 18. mai 1982. aasta kohtuotsus AM & S Europe vs. komisjon,
155/79
,
EU:C:1982:157
, punkt
, ning 14. septembri 2010. aasta kohtuotsus Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals vs. komisjon jt,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, punkt
). Siiski tuleb tõdeda, et selle mõiste tähendus on liidu kohtutes esindamise valdkonnas muutunud ja nüüd on selles osas peamine kriteerium kliendi huvide kaitse, järgides seejuures seadusi ning ametialaseid ja kutse-eetika norme (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
).
Kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga ei ole advokaadi sõltumatuse nõue määratletud mitte üksnes negatiivselt, hõlmates töösuhte puudumist, vaid ka positiivselt, hõlmates kutsenõuete täitmist (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 54 täpsustas, eeldab advokaadi sõltumatuse nõue Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 spetsiifilises kontekstis igasuguse töösuhte puudumist advokaadi ja tema kliendi vahel.
Lisaks, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 55, on see arutluskäik samavõrra kohaldatav niisuguses olukorras, kus advokaat on töösuhtes üksusega, mis on tema esindatava menetluspoolega seotud (6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej vs. komisjon,
C‑422/11 P ja C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, punkt
).
Mis puudutab advokaadi „sõltumatuse“ mõiste positiivset määratlust, siis on Euroopa Kohus sõnaselgelt rõhutanud, et seda sõltumatust tuleb mõista nii, et advokaadil ei puudu kliendiga mitte mis tahes side, vaid puuduvad sidemed, mis ilmselgelt riivavad tema võimet täita oma kliendi kaitsmise ülesannet nii, et ta teenib oma kliendi huve parimal võimalikul viisil, järgides seejuures seadusi ning ametialaseid ja kutse-eetika norme (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punktid
–
).
Kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuse esimese ja teise väite ning kohtuasjas C‑531/18 P esitatud apellatsioonkaebuse teise väite põhjendatust tuleb hinnata eeltoodud kaalutlusi arvestades.
Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 54 ja 55 sisuliselt, et mis puudutab advokaadi sõltumatuse hindamist, siis olukord, kus advokaat on hagejaga seotud tsiviilõigusliku lepingu kaudu, tuleb võrdsustada töösuhte olukorraga, milles eeldatakse advokaadi sõltumatuse puudumist.
Siiski, nagu Euroopa Kohus märkis, ei ole ainuüksi mingisuguse tsiviilõigusliku lepingu olemasolu advokaadi ja tema kliendi vahel piisav selleks, et asuda seisukohale, et advokaat on olukorras, mis ilmselgelt mõjutab tema võimet kaitsta oma kliendi huve, järgides samal ajal sõltumatuse kriteeriumi (vt selle kohta 4. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Uniwersytet Wrocławski ja Poola vs. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, punktid
ja
).
Lisaks tõlgendas Üldkohus valesti sõltumatuse kriteeriumi Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 tähenduses, kui ta otsustas vaidlustatud kohtumääruse punktis 57, et sõltumatu kolmanda osapoole esindamise nõuet ei saa mõista kui nõuet, mille eesmärk on ainult välistada, et esindajateks on esindatavate töötajad või isikud, kes on esindatavatest majanduslikult sõltuvad, vaid see on üldine nõue, mille täitmist tuleb kontrollida iga juhtumi puhul eraldi.
Nimelt tuleb selleks, et võtta arvesse advokaadi esinduse ülesande eesmärki, tõlgendada mitteprivilegeeritud poolte esindajatele liidu õigusega kehtestatud sõltumatuse nõuet nii, et vastuvõetamatuks tunnistada ainult need juhud esindamisel esinevate puuduste korral, kus on ilmne, et advokaat ei suuda oma klienti kaitsta tema huve võimalikult hästi teenides, mistõttu tuleb viimase huvides selline esindamine keelata.
Siiski tuleb meeles pidada, et kui Üldkohtu otsuse põhjendused sisaldavad liidu õiguse rikkumist, kuid otsuse resolutsioon on muudel õiguslikel alustel põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta (22. septembri 2020. aasta kohtuotsus Austria vs. komisjon,
C‑594/18 P
,
EU:C:2020:742
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on selge, et PJ, kes on advokaat ja tegutseb samal ajal kaubamärkidele litsentsi väljastamise valdkonnas, volitas advokaadibürood Z, vabade elukutsete valdkonna äriühingut, mille ta asutas koos teise kaasasutajaga, ennast esindama kohtumenetluses seoses ühe talle kuuluva kaubamärgiga ja advokaat S., kes on üks büroo kaastöötajatest, sai ülesandeks tema esindamise.
Pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtumääruse punktides 62 ja 63 analüüsinud advokaadibüroo Z ülesehitust ja otsustamisprotsessi, järeldas ta selle kohtumääruse punktis 63, et PJ-il oli tegelik kontroll büroo otsuste üle, sealhulgas S-i puudutavate otsuste üle, ja see tähendab, et vaatamata asjaolule, et S-ile laienevad advokaatide kutsealased eeskirjad, ei ole ta PJ-i suhtes sama sõltumatu kui advokaat, kes töötab muus advokaadibüroos kui sellises, mille üks partner on tema klient.
Sellega seoses tuleb märkida, et suhet, mis S-il on advokaadibürooga Z või isegi PJ-iga selle büroo partnerina, ei saa pidada automaatselt töösuhteks, mis tähendaks, et sõltumatus puudub, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 66–68.
Nimelt on üldteada, et advokaadi kutsealal võib tegutseda erinevates vormides, alates üksinda tegutsevatest advokaatidest kuni suurte rahvusvaheliste büroodeni. Ühiselt tegutsevad advokaadid võivad ise kindlaks määrata oma koostöö alused ja nende lepingulised suhted võivad olla ka tööõiguslikku laadi, kui seda võimaldavad seadus, riigisisesed kutsealased eeskirjad ja kohaldatavad kutse-eetika normid. Tuleb aga eeldada, et advokaadibüroo advokaadist kaastöötaja puhul, isegi kui ta töötab töölepingu alusel, on täidetud samad sõltumatuse nõuded kui advokaadi puhul, kes tegutseb üksinda või advokaadibüroo partnerina.
Kui aga eeldada, et advokaadibüroo advokaadist kaastöötaja puhul on põhimõtteliselt täidetud sõltumatuse nõuded Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 19 tähenduses, ja seda nii juhul, kui ta töötab töölepingu alusel või muus alluvussuhtes, tuleb eristada esindatava kliendi olukorra põhjal.
Nimelt, kui olukorras, kus klient on selle advokaadibüroo suhtes, kus tema esindaja on kaastöötaja, füüsiline või juriidiline kolmas isik, ei teki erilist probleemi kaastöötaja sõltumatuse osas, kuid teisiti on see olukorras, kus füüsilisest isikust klient on ise advokaadibüroo partner ja asutajaliige ning võib sellest tulenevalt seda kaastöötajat tegelikult kontrollida. Viimati nimetatud olukorras tuleb asuda seisukohale, et advokaadist kaastöötaja ja büroo partnerist kliendi vaheline suhe on selline, et see mõjutab ilmselt advokaadi sõltumatust.
Eeltoodut arvestades tuleb apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide kohtuasjas C‑529/18 P ning apellatsioonkaebuse teine väide kohtuasjas C‑531/18 P otsuse põhjendusi asendades põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide kohtuasjas C‑529/18 P ja apellatsioonkaebuse kolmas väide kohtuasjas C‑531/18 P
Poolte argumendid
Kohtuasjas C‑529/18 P esitatud apellatsioonkaebuse kolmandas väites, mille kohaselt on rikutud harta artikli 47 esimest ja teist lõiku, väidab PJ, et Üldkohtu lai tõlgendus mõjutab oluliselt nii advokaadi kutsealal tegutsemise vabadust Euroopas kui ka nende õigussubjektide põhiõigusi, kellele ei tagata tõhusat kohtulikku kaitset. Argumendid, mille PC esitab kohtuasjas C‑531/18 P apellatsioonkaebuse kolmanda väite toetuseks, on sisuliselt identsed.
PJ väidab, et vaidlustatud kohtumäärusega rikutakse õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, kuna see õigus kätkeb endas tõhusat võimalust pöörduda kohtusse. PJ selgitab sellega seoses, et kui Üldkohus oleks teda õigel ajal teavitanud sellest, et tema esinduse puhul võib olla eiratud eeskirju, oleks tal olnud võimalik tähtajal volitada teist advokaati.
Nii Erdmann & Rossi kui ka EUIPO leiavad, et käesoleval juhul ei ole õigust tõhusale kohtulikule kaitsele rikutud.
Euroopa Kohtu hinnang
Oluline on meelde tuletada, et liidu õigusest õigussubjektidele tulenevate õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, millele on samuti viidatud ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus, on liidu õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, mida on nüüd kinnitatud harta artiklis 47 (vt selle kohta 5. novembri 2019. aasta kohtuotsus EKP jt vs. Trasta Komercbanka jt,
C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P
,
EU:C:2019:923
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellise füüsilise isiku nagu PJ-i, kes on kehtetuks tunnistamise taotluse esemeks oleva kaubamärgi omanik, tõhus kohtulik kaitse on tagatud selle isiku õigusega esitada liidu kohtule EUIPO apellatsioonikoja tühistamisotsuse peale hagi.
Mis puudutab puuduste kõrvaldamise võimalusi, siis nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kuigi Euroopa Liidu Kohtu põhikiri ja Üldkohtu kodukord näevad ette võimaluse kõrvaldada puudusi juhul, kui hagiavalduses ei ole järgitud teatavaid vorminõudeid, siis juhul, kui ei ole täidetud kohustust, mille järgi peab esindajaks olema advokaat, kellel on õigus esindada liikmesriigi või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalisriigi kohtus, ei kuulu see nende puuduste hulka, mida saab kõrvaldada pärast hagi esitamise tähtaja möödumist vastavalt nimetatud põhikirja artikli 21 teisele lõigule ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõikele 6 (nüüd kodukorra artikli 78 lõige 6) (27. novembri 2007. aasta kohtumäärus Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret ja Akar vs. komisjon,
C‑163/07 P
,
EU:C:2007:717
, punkt
, ning 20. veebruari 2008. aasta kohtumäärus Comunidad Autónoma de Valencia vs. komisjon,
C‑363/06 P
, ei avaldata,
EU:C:2008:99
, punkt
).
On tõsi, et Üldkohtu kodukorra artikli 55 lõike 3 kohaselt on võimalik määrata poolele uus esindaja, kui Üldkohus otsustab esialgu esindajaks määratud isiku menetlusest kõrvaldada, sest leiab, et tema käitumine on kokkusobimatu Üldkohtu väärikuse või korrakohase õigusemõistmise nõuetega, nagu on ette nähtud Üldkohtu kodukorra artikli 55 lõikes 1.
Siiski ei kohusta praegu ükski Üldkohtu kodukorra ega Euroopa Liidu Kohtu põhikirja säte sellisel juhul, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 81, Üldkohut või Euroopa Kohut hagi esitajat teavitama ja andma talle võimalust määrata uus esindaja menetluse käigus.
Eeltoodust nähtub, et apellatsioonkaebuse kolmas väide kohtuasjas C‑529/18 P ja apellatsioonkaebuse kolmas väide kohtuasjas C‑531/18 P tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse esimene väide kohtuasjas C‑531/18 P
Poolte argumendid
Kohtuasjas C‑531/18 P esitatud apellatsioonkaebuse esimeses väites heidab PC Üldkohtule ette, et viimane tuvastas, et ära on langenud vajadus otsustada taotluse üle menetluspoole asendamiseks PC-ga.
Erdmann & Rossi ja EUIPO paluvad selle väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Kuna Üldkohtu määrus, millega jäeti PJ-i esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, sest tema esindamisel oli eiratud eeskirju, on käesoleva kohtuotsuse põhjal õiguspärane, tuleb tõdeda, et asendamistaotlus ei ole enam asjakohane ja selle osas ei pea otsust tegema.
Apellatsioonkaebuse esimene väide kohtuasjas C‑531/18 P tuleb seega samuti tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb jätta apellatsioonkaebus täies ulatuses rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna käesoleval juhul on Erdmann & Rossi ja EUIPO taotlenud kohtukulude väljamõistmist PJ-ilt ja PC‑lt ning viimased on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käesoleva apellatsioonimenetluse ja Üldkohtu menetluse kohtukulud neilt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebused rahuldamata.

2.
Mõista kohtuasjas C‑529/18 P käesoleva apellatsioonkaebuse ja Üldkohtu menetluse kulud välja PJ-ilt.

3.
Mõista kohtuasjas C‑531/18 P käesoleva apellatsioonkaebuse ja Üldkohtu menetluse kulud välja PC-lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.