CELEX: 62020CJ0698
Řízení o předběžné otázce
Strukturální fondy
Evropský fond pro regionální rozvoj (EFRR)
Fond soudržnosti
Nařízení (ES) č. 1083/2006
Nařízení (EU) č. 1303/2013
Financování Evropskou unií
Evropský zemědělský fond pro rozvoj venkova (EZFRV)
Nařízení (ES) č. 1290/2005
Nařízení (ES) č. 1698/2005
Nařízení (EU) č. 1306/2013
Grantová dohoda
Finanční prostředky vyplacené příjemci na účet banky, která je v úpadku
Vnitrostátní právní úprava, podle níž tyto finanční prostředky nejsou vyloučeny z majetkové podstaty této banky

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 5, článků 3 a 4, čl. 57 odst. 1 a článků 70 a 80 nařízení Rady (ES) č. 1083/2006 ze dne 11. července 2006 o obecných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu a Fondu soudržnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1260/1999 (
Úř. věst. 2006, L 210, s. 25
), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 423/2012 ze dne 22. května 2012 (
Úř. věst. 2012, L 133, s. 1
) (dále jen „nařízení č. 1083/2006“), a čl. 2 bodu 15, čl. 37 odst. 1, článku 66, čl. 67 odst. 1, čl. 74 odst. 1 a čl. 89 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1303/2013 ze dne 17. prosince 2013 o společných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu, Fondu soudržnosti, Evropském zemědělském fondu pro rozvoj venkova a Evropském námořním a rybářském fondu, o obecných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu, Fondu soudržnosti a Evropském námořním a rybářském fondu a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1083/2006 (
Úř. věst. 2013, L 347, s. 320
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Gminou Wieliszew (obec Wieliszew, Polsko, dále jen „obec“) a Syndykem masy upadłości Spółdzielczego Banku Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie w upadłości likwidacyjnej (insolvenční správce družstevní záložny pro odvětví řemesel a zemědělství) ohledně vyloučení částky 2439814 polských zlotých (PLN) (přibližně 500000 eur), které obec uložila na účet u této družstevní záložny, z její majetkové podstaty.
Právní rámec
Unijní právo
Protokol
Článek 1 třetí věta protokolu (č. 7) o výsadách a imunitách Evropské unie (dále jen „protokol“) stanoví, že „[m]ajetek a pohledávky [Evropské u]nie se nemohou stát předmětem jakéhokoli výkonu správního nebo soudního rozhodnutí bez zmocnění Soudního dvora [Evropské unie]“.
Nařízení (ES) č. 1698/2005
Článek 2 písm. i) nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (
Úř. věst. 2005, L 277, s. 1
) definoval pojem „veřejný výdaj“ jako „jakýkoli příspěvek z veřejných zdrojů na financování operací, pocházející z rozpočtu státu, regionálních nebo místních orgánů, Evropských společenství a jiné podobné výdaje. Jakýkoli příspěvek na financování operací pocházející z rozpočtu veřejnoprávních subjektů nebo sdružení jednoho nebo více regionálních nebo místních orgánů nebo veřejnoprávních subjektů ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby [(
Úř. věst. 2004, L 134, s. 114
; Zvl. vyd. 06/07, s. 132)] je považován za příspěvek z veřejných zdrojů“.
Článek 3 tohoto nařízení stanovil:
„EZFRV přispívá k podpoře udržitelného rozvoje venkova ve Společenství způsobem doplňujícím politiku podpory trhu a příjmů v rámci společné zemědělské politiky, politiky soudržnosti a společné rybářské politiky.“
Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení stanovil:
„Podpora pro rozvoj venkova přispívá k dosažení těchto cílů:
a)
zlepšování konkurenceschopnosti zemědělství a lesnictví podporou restrukturalizace, rozvoje a inovací;
b)
zlepšování životního prostředí a krajiny podporou hospodaření s půdou;
c)
zlepšování kvality života ve venkovských oblastech a povzbuzení diverzifikace hospodářské činnosti.“
Článek 15 odst. 1 tohoto nařízení stanovil:
„V členských státech EZFRV působí prostřednictvím programů pro rozvoj venkova. Tyto programy provádějí strategii rozvoje venkova prostřednictvím souboru opatření rozdělených do skupin podle os vymezených v hlavě IV, pro jejichž dosažení bude požadována podpora z EZFRV.
Každý program rozvoje venkova se týká období mezi 1. lednem 2007 a 31. prosincem 2013.“
Článek 72 odst. 1 nařízení č. 1698/2005 stanovil:
„Aniž jsou dotčena pravidla týkající se svobody usazování a volného poskytování služeb ve smyslu článků 43 a 49 [ES], zajistí členský stát, aby příspěvek z EZFRV zůstal pro investiční operaci zachován, pokud během pěti let od rozhodnutí řídícího orgánu o financování nedojde v této operaci k významné změně, která:
a)
ovlivňuje její povahu nebo podmínky jejího provádění nebo poskytuje některé společnosti nebo veřejnému subjektu neoprávněnou výhodu;
b)
je důsledkem změny formy vlastnictví určitého prvku infrastruktury nebo ukončení či přemístění produkční činnosti.“
Nařízení č. 1083/2006
Nařízení č. 1083/2006 podle svého čl. 1 prvního pododstavce „stanoví obecná pravidla pro Evropský fond pro regionální rozvoj, Evropský sociální fond (dále jen „strukturální fondy“) a Fond soudržnosti“.
Článek 2 odst. 5 tohoto nařízení stanovil:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
[…]
5)
‚veřejným výdajem‘ veřejný příspěvek na financování operací, který pochází z rozpočtu státu, regionálních nebo místních orgánů anebo Evropských společenství v souvislosti se strukturálními fondy a Fondem soudržnosti, a jakýkoli podobný výdaj. Za podobný výdaj se považuje každý příspěvek na financování operací pocházející z rozpočtu veřejnoprávních subjektů nebo sdružení jednoho nebo více regionálních nebo místních orgánů […].“
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Cíle“, stanovil:
„1.   Činnost Společenství podle článku 158 [ES] je zaměřena na posilování hospodářské a sociální soudržnosti rozšířené Evropské unie s cílem podporovat harmonický, vyvážený a udržitelný rozvoj Společenství. Tato činnost se uskutečňuje za pomoci fondů, Evropské investiční banky a dalších stávajících finančních nástrojů. Jejím cílem je zmenšovat hospodářské, sociální a územní rozdíly, které vznikly zejména v zemích a regionech, jejichž rozvoj zaostává, a v souvislosti s hospodářskou a sociální restrukturalizací a se stárnutím obyvatelstva.
Opatření přijatá v rámci fondů jsou na celostátní a regionální úrovni zaměřena na priority Společenství v zájmu udržitelného rozvoje posilováním růstu, konkurenceschopnosti, zaměstnanosti, sociálního začlenění a ochrany a kvality životního prostředí.
2.   Evropský fond pro regionální rozvoj, Evropský sociální fond, Fond soudržnosti, Evropská investiční banka a ostatní stávající finanční nástroje Společenství za tímto účelem vhodným způsobem přispívají k dosažení těchto tří cílů:
a)
cíl ‚Konvergence‘, který je určen na urychlení konvergence nejméně rozvinutých členských států a regionů tím, že zlepší podmínky pro růst a zaměstnanost prostřednictvím zvýšení kvality investic do hmotného a lidského kapitálu, rozvoje inovací a znalostní společnosti, zlepšení schopnosti přizpůsobovat se hospodářským a sociálním změnám, ochrany a zlepšování životního prostředí a výkonnosti správy. Tento cíl představuje prioritu [strukturálních fondů a Fondu soudržnosti];
b)
cíl ‚Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost‘, který je mimo nejméně rozvinuté regiony zaměřen na posílení konkurenceschopnosti a atraktivnosti regionů, jakož i zaměstnanosti v regionech předvídáním hospodářských a sociálních změn, včetně změn souvisejících s otevřením obchodu, a to prostřednictvím zvýšení množství a kvality investic do lidského kapitálu, inovací, podpory znalostní společnosti a podnikání, ochrany a zlepšování životního prostředí a zlepšování dostupnosti, přizpůsobivosti pracujících a podniků, jakož i rozvoje trhů práce přístupných pro všechny, a
c)
cíl ‚Evropská územní spolupráce‘, který je zaměřen na posílení přeshraniční spolupráce prostřednictvím společných místních a regionálních iniciativ, na posílení nadnárodní spolupráce prostřednictvím opatření souvisejících s prioritami Společenství a přispívajících k integrovanému územnímu rozvoji a na posílení meziregionální spolupráce a výměny zkušeností na vhodné územní úrovni.
3.   V rámci tří cílů uvedených v odstavci 2 bere pomoc fondů, na základě jejich povahy, v úvahu specifické hospodářské a sociální rysy na jedné straně a specifické územní rysy na straně druhé. Pomoc vhodným způsobem podporuje udržitelný rozvoj měst, zejména jako součást regionálního rozvoje, a obnovu venkovských oblastí a oblastí závislých na rybolovu prostřednictvím hospodářské diverzifikace. Pomoc je také určena na podporu oblastí se zeměpisným nebo přírodním znevýhodněním, které ztěžuje problémy rozvoje, zejména v nejvzdálenějších regionech uvedených v čl. 299 odst. 2 [ES], jakož i v severních oblastech s velmi nízkou hustotou obyvatelstva, na některých ostrovech a v ostrovních členských státech a hornatých oblastech.“
Článek 4 tohoto nařízení, nadepsaný „Nástroje a poslání“, v odstavci 1 stanovil:
„V souladu se zvláštními ustanoveními, kterými se každý z fondů řídí, přispívají fondy k dosažení tří cílů uvedených v čl. 3 odst. 2 takto:
a)
cíl ‚Konvergence‘: Evropský fond pro regionální rozvoj, Evropský sociální fond a Fond soudržnosti;
b)
cíl ‚Regionální konkurenceschopnost a zaměstnanost‘: Evropský fond pro regionální rozvoj a Evropský sociální fond;
c)
cíl ‚Evropská územní spolupráce‘: Evropský fond pro regionální rozvoj.“
Podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 1083/2006 je rozpočet Evropské unie přidělený fondům plněn v rámci sdíleného řízení, na němž se podílejí členské státy a Komise.
Článek 57 odst. 1 první pododstavec tohoto nařízení stanovil:
„Členský stát nebo řídící orgán zajistí, že příspěvek z fondů na operaci zahrnující investici do infrastruktury nebo produktivní investici bude zachován, pouze pokud do pěti let od ukončení neprojde tato operace podstatnou změnou způsobenou buď změnou formy vlastnictví položky infrastruktury, nebo zastavením výrobní činnosti, ovlivňující její povahu nebo prováděcí podmínky nebo poskytující podniku či veřejnému subjektu nepatřičnou výhodu.“
Článek 70 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanovil:
„1.   Členské státy odpovídají za řízení a kontrolu operačních programů zejména pomocí těchto opatření:
a)
zajišťují, aby řídicí a kontrolní systémy operačních programů byly zavedeny v souladu s články 58 až 62 a aby účinně fungovaly;
b)
předcházejí nesrovnalostem, odhalují je a napravují a získávají zpět neoprávněně vyplacené částky, případně spolu s úroky z prodlení. Oznamují tyto nesrovnalosti a částky Komisi a informují ji o postupu správních a soudních řízení.
2.   Nelze-li částky neoprávněně vyplacené příjemci získat zpět, odpovídá za uhrazení nevymožených částek zpět do souhrnného rozpočtu Evropských společenství členský stát, pokud se prokáže, že ztráta byla způsobena jeho pochybením nebo nedbalostí.“
Článek 80 tohoto nařízení stanovil:
„Členské státy se přesvědčí, že subjekty odpovědné za provádění plateb zajišťují, aby příjemci obdrželi celkovou částku příspěvku z veřejných zdrojů co nejrychleji a v plné výši. Žádná částka se neodečítá ani nezadržuje a nejsou vymáhány žádné zvláštní poplatky či jiné poplatky s rovnocenným účinkem, které by snížily tyto částky určené příjemcům.“
Nařízení č. 1303/2013
Článek 152 odst. 1 a 2 nařízení č. 1303/2013 stanoví:
„1.   Tímto nařízením není dotčeno ani pokračování ani změna, včetně úplného nebo částečného zrušení, pomoci schválené Komisí na základě nařízení (ES) č. 1083/2006 či jiného právního předpisu, který se použije na uvedenou pomoc ke dni 31. prosince 2013. Uvedené nařízení nebo zmíněný jiný právní předpis se tudíž použijí na uvedenou pomoc nebo dotčené operace i po 31. prosinci 2013, a to až do jejich ukončení. Pro účely tohoto odstavce zahrnuje pomoc operační programy a velké projekty.
2.   Žádosti o pomoc podané nebo schválené podle nařízení (ES) č. 1083/2006 zůstávají v platnosti.“
Článek 153 odst. 1 nařízení č. 1303/2013 stanoví:
„Nařízení (ES) č. 1083/2006 se zrušuje s účinkem od 1. ledna 2014, aniž je dotčen článek 152.“
Nařízení (EU) č. 1305/2013
Článek 88 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1305/2013 ze dne 17. prosince 2013 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 (
Úř. věst. 2013, L 347, s. 487
) stanoví, že posledně uvedené nařízení se nadále použije na operace prováděné na základě programů schválených Komisí podle uvedeného nařízení před 1. lednem 2014.
Nařízení (EU) č. 1306/2013
Článek 11 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 (
Úř. věst. 2013, L 347, s. 549
) stanoví:
„Nestanoví-li právo Unie výslovně jinak, vyplácejí se platby týkající se financování podle tohoto nařízení příjemcům v plné výši.“
Článek 34 odst. 1 a 2 nařízení č. 1306/2013 stanoví:
„1.   Prostředky nezbytné k financování výdajů uvedených v článku 5 se poskytují členským státům formou předběžného financování, průběžných plateb a platby zůstatku, jak je popsáno v tomto oddíle.
2.   Souhrnná částka platby předběžného financování a průběžných plateb nepřekročí 95 % příspěvku z EZFRV na každý program rozvoje venkova.
[…]“
Článek 35 odst. 1 tohoto nařízení stanoví, že „[p]oté, co Komise přijme rozhodnutí o schválení programu rozvoje venkova, vyplatí danému členskému státu počáteční částku předběžného financování na celé programové období“. Podle čl. 36 odst. 2 uvedeného nařízení provádí Komise průběžné platby za účelem následného uhrazení výdajů vzniklých akreditovaným platebním agenturám při provádění programů. Pokud jde o platbu konečného zůstatku, v čl. 37 odst. 1 a 2 tohoto nařízení se upřesňuje, že tuto platbu provádí Komise po obdržení poslední výroční zprávy o pokroku týkající se provádění programu rozvoje venkova. Odstavec 2 tohoto článku 37 stanoví, že k této platbě dochází nejpozději šest měsíců poté, co Komise uzná informace a dokumenty uvedené v odstavci 1 téhož článku 37 za přijatelné, a poté, co byla schválena poslední účetní závěrka.
Článek 54 nařízení č. 1306/2013 stanoví:
„1.   V případě neoprávněných plateb v důsledku nesrovnalosti nebo nedbalosti požádají členské státy u příjemce o vrácení těchto plateb do 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb. Odpovídající částky se v okamžiku podání žádosti o vrácení plateb zaznamenají do knihy dlužníků platební agentury.
2.   Nedojde-li ke zpětnému získání plateb do čtyř let od data žádosti o vrácení plateb, nebo do osmi let v případě, že zpětné získání je vymáháno u vnitrostátních soudů, pak finanční důsledky toho, že platby nebyly získány zpět, nese z 50 % dotyčný členský stát a z 50 % jsou kryty z rozpočtu Unie, aniž je dotčen požadavek, že dotyčný členský stát musí v souladu s článkem 58 pokračovat ve vymáhání neoprávněně vyplacených částek.
Pokud v souvislosti s vymáháním neoprávněně vyplacených částek stanoví pravomocný správní nebo soudní akt, že k žádné nesrovnalosti nedošlo, dotyčný členský stát vykáže finanční zátěž, kterou nesl podle prvního pododstavce, jako výdaj vůči fondům.
Pokud však z důvodů, jež nebyly způsobeny dotyčným členským státem, není možné částku získat zpět ve lhůtě uvedené v prvním pododstavci a tato částka, která má být získána zpět, přesahuje 1 milion EUR, může Komise na žádost členského státu tuto lhůtu prodloužit až o polovinu původně stanovené doby.
3.   V řádně odůvodněných případech se členské státy mohou rozhodnout ve vymáhání plateb nepokračovat. Toto rozhodnutí může být přijato pouze v těchto případech:
a)
pokud je souhrn vynaložených a odhadovaných nákladů na zpětné získání vyšší než částka, která má být získána zpět, tato podmínka je považována za splněnou, pokud:
i)
částka, která má být od příjemce získána zpět v souvislosti s jednotlivou platbou režimu plateb nebo opatřením podpory, nepřesahuje 100 EUR bez zahrnutí úroků; nebo
ii)
částka, která má být od příjemce získána zpět v souvislosti s jednotlivou platbou režimu plateb nebo opatřením podpory, se pohybuje v rozmezí 100 EUR až 150 EUR bez zahrnutí úroků a daný členský stát uplatňuje v rámci vnitrostátních právních předpisů prahovou hodnotu pro nevymáhání dluhů na vnitrostátní úrovni, která se rovná částce, jež má být získána zpět, nebo je vyšší;
b)
pokud se ukáže, že zpětné získání není možné z důvodu platební neschopnosti dlužníka nebo osob za nesrovnalost právně odpovědných zjištěné a uznané v souladu s vnitrostátním právem dotyčného členského státu.
Je-li rozhodnutí podle prvního pododstavce tohoto odstavce přijato předtím, než se na dlužnou částku začala vztahovat pravidla uvedená v odstavci 2, jsou finanční důsledky toho, že částky nebyly získány zpět, kryty z rozpočtu Unie.
4.   Částky, jež členské státy ponesou podle odstavce 2 tohoto článku, zanesou do roční účetní závěrky, která má být předána Komisi v souladu s čl. 102 odst. 1 písm. c) bodem iv). Komise splnění této povinnosti ověří a v prováděcím aktu podle čl. 51 případně provede nezbytné úpravy v prováděcím aktu.
5.   Za předpokladu, že byl použit postup podle čl. 52 odst. 3, může Komise přijmout prováděcí akty, kterými z financování Unií vyloučí částky připsané k tíži rozpočtu Unie v těchto případech:
a)
pokud členský stát nedodržel lhůty uvedené v odstavci 1;
b)
pokud má za to, že rozhodnutí nepokračovat ve zpětném získání částek přijaté členským státem podle odstavce 3 není odůvodněné;
c)
pokud má za to, že nesrovnalost nebo neexistence zpětně získaných částek jsou důsledkem nesrovnalosti nebo nedbalosti, které lze přičíst správním orgánům nebo jinému úřednímu subjektu členského státu.
Tyto prováděcí akty se přijímají poradním postupem podle čl. 116 odst. 2.“
Článek 56 tohoto nařízení stanoví:
„V případě, že jsou v operacích nebo programech rozvoje venkova zjištěny nesrovnalosti a nedbalost, provádějí členské státy finanční úpravy tak, že úplně nebo částečně zruší dotyčné vynakládání finančních prostředků Unie. Členské státy vezmou v úvahu povahu a závažnost zjištěných nesrovnalostí, jakož i úroveň finanční ztráty pro EZFRV.
Zrušené částky finančních prostředků Unie vynakládaných v rámci EZFRV a částky získané zpět, jakož i související úroky se opětovně přidělí na dotyčný program. Zrušené nebo zpětně získané finanční prostředky Unie však může členský stát opětovně použít pouze na operaci stanovenou v témže programu rozvoje venkova a za předpokladu, že tyto prostředky nejsou opětovně přiděleny na operace, jež byly předmětem finanční úpravy. Po uzavření programu rozvoje venkova vrátí členský stát částky získané zpět do rozpočtu Unie.“
Článek 58 odst. 1 písm. e) tohoto nařízení stanoví:
„Členské státy přijmou v rámci SZP veškeré právní a správní předpisy a veškerá další opatření nezbytná k zajištění účinné ochrany finančních zájmů Unie, zejména k:
[…]
e)
zpětnému získání neoprávněných plateb a úroku a dle potřeby k zahájení soudního řízení za tímto účelem.“
Polské právo
Článek 61 ustawy z dnia 28 lutego 2003 r. – Prawo upadłościowe (insolvenční zákon ze dne 28. února 2003) (Dz. U. 2020, částka 60, č. 1228, dále jen „insolvenční zákon“) stanoví:
„Ode dne vyhlášení insolvence se majetek úpadce stává majetkovou podstatou, která slouží k uspokojení jeho věřitelů.“
Podle čl. 63 odst. 1 insolvenčního zákona není do majetkové podstaty zahrnut majetek, který je vyloučen z výkonu rozhodnutí podle ustawy z dnia 17 listopada 1964 r. – Kodeks postępowania cywilnego (občanský soudní řád ze dne 17. listopadu 1964) (Dz. U. 2020, č. 1575, dále jen „občanský soudní řád“).
Článek 70 insolvenčního zákona stanoví:
„Majetkové hodnoty, které nepatří do majetku úpadce, jsou z majetkové podstaty vyloučeny.“
Článek 831 odst. 1 bod 2a občanského soudního řádu stanoví:
„Výkon rozhodnutí se nevztahuje na
[…]
2a) finanční prostředky z programů financovaných s pomocí prostředků uvedených v čl. 5 odst. 1 bodech 2 a 3 ustawy z dnia 27 sierpnia 2009 r. o finansach publicznych (zákon o veřejných financích ze dne 27. srpna 2009) (Dz. U. 2019, č. 869, ve znění pozdějších předpisů), vyplacené formou záloh, ledaže pohledávka, která je předmětem výkonu rozhodnutí, má původ v realizaci projektu, na který byly tyto finanční prostředky určeny.“
Článek 5 odst. 1 body 2, 2a a 3 zákona o veřejných financích stanoví:
„Za veřejné prostředky se považují:
[…]
2) prostředky z rozpočtu Evropské unie a nevratné prostředky vyplacené z titulu podpory poskytnuté členskými státy Evropského sdružení volného obchodu (ESVO);
2a) prostředky uvedené v článku 3b ustawy z dnia 6 grudnia 2006 r. o zasadach prowadzenia Polityki Rozwoju (zákon o zásadách provádění rozvojové politiky ze dne 6. prosince 2006) (Dz. U. 2018, č. 1307 a 1669);
3) nevratné prostředky ze zahraničních zdrojů jiné než prostředky uvedené v bodě 2“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že obec získala na základě tří grantových dohod (dále jen společně „grantové dohody“), které uzavřela s příslušnými vnitrostátními orgány, finanční prostředky, jež tyto orgány obdržely na realizaci projektů spolufinancovaných z unijního rozpočtu.
První grantová dohoda byla uzavřena dne 26. května 2014 za účelem financování projektu v rámci operačního programu „Inovativní hospodářství“ na období let 2007-2013 realizovaného s podporou EFRR. Celkové způsobilé náklady na tento projekt činily 1014473 PLN (přibližně 210000 eur) a mohly být spolufinancovány z 85 % z unijního rozpočtu. Z této dohody vyplývá, že příspěvek z veřejných fondů měl být přiznán formou náhrady vynaložených způsobilých výdajů nebo formou záloh a že příjemce měl zajistit provedení a stálost uvedeného projektu po dobu pěti let stanovenou v článku 57 nařízení č. 1083/2006 a v určitých situacích, například v případě zneužití prostředků, byl povinen finanční prostředky vrátit.
Druhá grantová dohoda, uzavřená dne 28. srpna 2014, se týkala financování projektu v rámci akce „Základní služby pro venkovské hospodářství a obyvatelstvo“ v rámci programu rozvoje venkova na období let 2007-2013 podporovaného z EZFRV. Obec obdržela podporu ve výši 2335084 PLN (přibližně 480000 eur) až do maximální výše 50 % způsobilých nákladů vynaložených na realizaci tohoto projektu. Stejně jako první dohoda ukládala druhá dohoda příjemci povinnost vrátit prostředky v určitých situacích a obsahovala ustanovení k zajištění stálosti uvedeného projektu.
Podobná ustanovení byla obsažena ve třetí grantové dohodě, uzavřené dne 8. září 2014, která se týkala financování projektu v rámci operačního programu „Infrastruktura a životní prostředí“ na období let 2007-2013, podporovaného z Fondu soudržnosti. Celkové způsobilé náklady na tento projekt činily 5107639,40 PLN (přibližně 1000000 eur). Tato částka měla být příjemci vyplacena formou záloh, po kterých měly následovat průběžné platby a konečná platba.
Všechny částky vyplacené obci vnitrostátními orgány na základě grantových dohod byly uloženy na její účty u družstevní záložny Spółdzielczy Bank Rzemiosła i Rolnictwa w Wołominie (družstevní záložna pro odvětví řemesel a zemědělství, dále jen „banka“).
Usnesením ze dne 30. prosince 2015 byla vyhlášena insolvence banky.
Obec podala soudnímu komisaři návrh, aby částky, které obdržela v rámci plnění grantových dohod, byly vyloučeny z majetkové podstaty banky, ale její návrh byl usnesením ze dne 18. března 2016 zamítnut. Obec tedy podala žalobu na vyloučení těchto částek u Sądu Rejonowego dla m. st. Warszawy w Warszawie (Okresní soud pro hlavní město Varšavu, Polsko). Tato žaloba byla zamítnuta rozsudkem ze dne 8. února 2017. Vzhledem k tomu, že Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský soud ve Varšavě, Polsko) rozsudkem ze dne 7. února 2018 zamítl odvolání podané obcí proti posledně uvedenému rozsudku, obrátila se obec s kasační stížností na Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud, Polsko), který je předkládajícím soudem.
Předkládající soud se zamýšlí nad tím, jak bude naloženo s částkami uvedenými v bodě 35 tohoto rozsudku. Konkrétně vznáší otázku, zda je vnitrostátní právní úprava, podle které by takové částky pocházející z unijního rozpočtu nebyly vyloučeny z majetkové podstaty banky, u níž byly uloženy, slučitelná s unijním právem, jelikož by tato právní úprava ve svém důsledku ohrožovala dosahování cílů stanovených unijní právní úpravou.
V tomto ohledu předkládající soud zaprvé uvádí, že částky uvedené v bodě 35 tohoto rozsudku se v důsledku jejich uložení na jeden z běžných účtů banky staly jejím majetkem, a z tohoto titulu se oprávněně staly součástí majetkové podstaty této banky pro účely uspokojení jejích věřitelů.
Podle Sądu Najwyższego (Nejvyššího soudu) z článku 63 insolvenčního zákona, čl. 831 odst. 1 občanského soudního řádu a čl. 5 odst. 1 bodů 2 a 3 zákona o veřejných financích vyplývá, že částky pocházející z veřejných prostředků, včetně částek pocházejících z unijního rozpočtu, nemohou být předmětem výkonu rozhodnutí. Tato ustanovení však nejsou na spor v původním řízení použitelná. V polské právní nauce a judikatuře je totiž nesporné, že vyloučení stanovené uvedenými ustanoveními se použije pouze v případě, kdy příjemcem daných finančních prostředků je úpadce. V projednávaném případě přitom příjemcem nebyla banka, ale obec. Proto si měla obec podle předkládajícího soudu tyto finanční prostředky ponechat a neukládat je v bance, aby se vyhnula jejich zajištění; to však grantové dohody nedovolovaly.
Zadruhé předkládající soud uvádí, že obec postupovala v souladu s řízením upraveným polským právem, zejména článkem 70 insolvenčního zákona, aby byl majetek, který podle tohoto místního orgánu nepatřil úpadci, vyloučen z majetkové podstaty. Žalobě, již obec za tím účelem podala, však nebylo vyhověno z důvodu, že se banka stala vlastníkem finančních prostředků uložených příjemcem, takže se tento článek 70 na spor v původním řízení nepoužije.
Obec je však jedním z věřitelů banky a její pohledávky tvoří částky, které jí byly vyplaceny na základě grantových dohod. Aby se obec pokusila získat tyto částky zpět, měla by tedy přihlásit svou pohledávku k těmto částkám k uspokojení z majetkové podstaty banky. Není však nijak zaručeno, že tento pokus o navrácení částek bude úspěšný.
Podle Sądu Najwyższego (Nejvyššího soudu) případná nemožnost získat dané částky zpět představuje porušení článků 57 a 80 nařízení č. 1083/2006. Taková nemožnost by totiž nedovolovala dosáhnout cíle sledovaného grantovými dohodami, tj. spolufinancovat konkrétní investiční projekty, a zajistit tedy jejich proveditelnost. Nevyužití těchto částek pro účely stanovené těmito dohodami by mimoto bylo v rozporu s těmito dohodami a mohlo by vést k povinnosti příjemce uvedených částek tyto částky vrátit.
Za těchto okolností se Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba nařízení [č. 1083/2006], zejména jeho čl. 2 bod 5, článek 3, článek 4, čl. 57 odst. 1, článek 70 a článek 80, a nyní nařízení [č. 1303/2013], zejména jeho čl. 2 bod 15, čl. 37 odst. 1, článek 66, čl. 67 odst. 1, čl. 74 odst. 1 a 89 odst. 1, vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě neumožňující subjektu, který obdržel finanční prostředky z rozpočtu Evropské unie, aby se v soudním řízení účinně domohl vyloučení těchto finančních prostředků z majetkové podstaty, jestliže byly vloženy na bankovní účet u banky, v jejímž případě byla následně vyhlášena insolvence, nebo vnitrostátní právní úpravě, která tyto prostředky nevylučuje z majetkové podstaty banky nacházející se v úpadku?“
K žádosti o projednání věci ve zrychleném řízení
Předkládající soud požádal o projednání této věci ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora.
Na podporu své žádosti poukazuje předkládající soud na povahu insolvenčního řízení a na cíl uspokojit věřitele co nejdříve, a ukončit tak insolvenční řízení s bankou.
Článek 105 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že k žádosti předkládajícího soudu, nebo výjimečně i bez návrhu může předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnout o projednání předběžné otázky ve zrychleném řízení odchylně od ustanovení tohoto jednacího řádu, pokud povaha věci vyžaduje, aby byla projednána bez zbytečného odkladu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že toto zrychlené řízení představuje procesní nástroj, který má reagovat na mimořádně naléhavé situace (rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Phoenix Contact,
C‑44/21
,
EU:C:2022:309
, bod
).
V projednávaném případě předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnutím ze dne 9. února 2021 zamítl žádost o projednání této věci ve zrychleném řízení.
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, pokud jde o cíl uspokojit věřitele co nejdříve, a rychle tak ukončit insolvenční řízení ve věci v původním řízení, že požadavek na projednání sporu před Soudním dvorem bez zbytečného odkladu nemůže vyplývat pouze ze skutečnosti, že předkládající soud je povinen zajistit rychlé vyřešení sporu (rozsudek ze dne 28. dubna 2022, Caruter,
C‑642/20
,
EU:C:2022:308
, bod
).
Zadruhé se předkládající soud v projednávané věci omezil na tvrzení, že použití zrychleného řízení je odůvodněno „povahou“ insolvenčního řízení, aniž vysvětlil, proč tato „povaha“ sama o sobě vyžaduje projednání této věci bez zbytečného odkladu ve smyslu čl. 105 odst. 1 jednacího řádu. Ekonomicky nebo sociálně citlivá povaha věci každopádně sama o sobě neznamená – pakliže by se prokázala – nutnost projednání bez zbytečného odkladu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. března 2022, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Komplexní zdravotní pojištění),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
, bod
].
K předběžné otázce
K přípustnosti
Rzecznik Praw Obywatelskich (veřejný ochránce práv, Polsko) má za to, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že předkládající orgán, který je složen z osob jmenovaných v rozporu s vnitrostátním a unijním právem, nemůže být považován za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
Konkrétně pak veřejný ochránce práv zaprvé uvádí, že takové porušení vnitrostátního a unijního práva v postupu jmenování osob, z nichž je předkládající soud složen, nedovoluje mít za to, že tento orgán splňuje kritérium, podle kterého musí být soud „zřízen zákonem“.
Zadruhé veřejný ochránce práv tvrdí, že posouzení všech právních a skutkových okolností týkajících se postupu jmenování osob uvedených v bodě 52 tohoto rozsudku neumožňuje rozptýlit veškeré legitimní pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti uvedeného orgánu.
Zatřetí veřejný ochránce práv uvádí, že jednou z osob zasedajících v senátu Sądu Najwyższego (Nejvyššího soudu), který předložil Soudnímu dvoru projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, je soudce, který jakožto samosoudce předložil Soudnímu dvoru věc, v níž byl vydán rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
), a že již v rámci uvedené věci vyjádřil u této osoby své pochybnosti o tom, zda splňovala požadavky umožňující považovat ji za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že při posuzování toho, zda je dotčený předkládající orgán svou povahou „soudem“ ve smyslu článku 267 SFEU, což je otázka, která je upravena výlučně unijním právem, a tedy při posuzování toho, zda je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná, přihlíží Soudní dvůr k souboru faktorů, jako je mimo jiné to, zda je daný orgán zřízen zákonem, zda se jedná o stálý orgán, zda má obligatorní jurisdikci, zda má řízení před ním kontradiktorní povahu, zda aplikuje právní předpisy a zda je nezávislý (rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, bod
).
Je nesporné, že Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud) jako takový splňuje požadavky připomenuté v předchozím bodě tohoto rozsudku. V projednávané věci nastoluje veřejný ochránce práv spíše otázku, zda tyto požadavky splňují soudci, kteří tvoří soudní kolegium Sądu Najwyższego (Nejvyššího soudu), jež podalo Soudnímu dvoru projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
Jak přitom rozhodl Soudní dvůr v bodě 69 rozsudku ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank (
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
), a z důvodů vyjmenovaných v bodech 70 a 71 uvedeného rozsudku, je třeba – pokud žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pochází od vnitrostátního soudu – vycházet z domněnky, že tento soud splňuje tyto požadavky, připomenuté v bodě 56 tohoto rozsudku, bez ohledu na jeho konkrétní složení.
Je pravda, že domněnka uvedená v předchozím bodě tohoto rozsudku může být vyvrácena, pokud by konečné soudní rozhodnutí vydané vnitrostátním nebo mezinárodním soudem vedlo k závěru, že soudce nebo soudci tvořící předkládající soud nejsou nezávislým a nestranným soudem předem zřízeným zákonem ve smyslu čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU, vykládaného ve světle čl. 47 druhého pododstavce Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, bod
).
V projednávané věci však vzhledem k tomu, že ani při ukončení písemné části řízení, ani ostatně při zahájení porady ve věci nebylo Soudnímu dvoru oznámeno, že by vůči soudcům zasedajícím v předkládajícím soudním kolegiu bylo vydáno takové konečné soudní rozhodnutí, nemohou případné vady vnitrostátního postupu jejich jmenování vést k nepřípustnosti projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
Je však třeba připomenout, že domněnka uvedená v bodě 58 tohoto rozsudku se uplatní pouze pro účely posouzení přípustnosti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce v rámci článku 267 SFEU. Nelze z toho dovodit, že podmínky jmenování soudců, kteří tvoří předkládající soud, nutně umožňují splnit záruky přístupu k nezávislému a nestrannému soudu, jenž byl předem zřízen zákonem, ve smyslu čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU nebo článku 47 Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, bod
).
Konečně je třeba upřesnit, že jiné posouzení, než jaké vyplývá z bodů 57 až 61 tohoto rozsudku, by mohlo být nezbytné za okolností, kdy by kromě osobní situace soudce nebo soudců, kteří formálně předložili žádost podle článku 267 SFEU, měly mít na fungování předkládajícího soudu, k němuž tito soudci náleží, dopad jiné skutečnosti, a měly tak přispívat k ohrožení nezávislosti a nestrannosti uvedeného soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. března 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, bod
).
Z předcházejících úvah vyplývá, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K věci samé
Úvodem je třeba poukázat na to, že se předkládající soud svou předběžnou otázkou táže Soudního dvora zaprvé na výklad nařízení č. 1083/2006 a zadruhé na výklad nařízení č. 1303/2013, jímž bylo toto nařízení č. 1083/2006 zrušeno a nahrazeno, a to s cílem zjistit, zda tato nařízení brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž by částky pocházející z unijního rozpočtu, které obdržel příjemce programů spolufinancovaných Unií, nemohly být v případě úpadku banky, u níž byly uloženy, vyloučeny z její majetkové podstaty.
Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, však zaprvé vyplývá, že zatímco se první a třetí grantová dohoda týkají projektů podporovaných z EFRR, pokud jde o první z nich, a z Fondu soudržnosti, pokud jde o druhou, kteréžto fondy se tedy řídí zejména ustanoveními nařízení č. 1083/2006, jež bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 1303/2013, týká se druhá grantová dohoda programu rozvoje venkova podporovaného z EZFRV a ten se řídí zejména nařízením č. 1698/2005, které bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 1305/2013, a dále nařízením Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky (
Úř. věst. 2005, L 209, s. 1
), jež bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 1306/2013.
Zadruhé, i když byly grantové dohody podepsány po zrušení nařízení č. 1083/2006 a č. 1698/2005, k němuž došlo dne 1. ledna 2014, vztahují se na první z nich na základě článku 152 nařízení č. 1303/2013 a na druhou z nich na základě článku 88 nařízení č. 1305/2013 i nadále ustanovení těchto nařízení č. 1083/2006 a č. 1698/2005, jelikož podle údajů uvedených v předkládacím rozhodnutí se projekty, které jsou předmětem těchto dohod, týkají období let 2007-2013 a byly schváleny na základě těchto nařízení č. 1083/2006 a č. 1698/2005. Dále vzhledem k tomu, že nařízení č. 1306/2013 neobsahuje takové přechodné ustanovení, jako je článek 88 nařízení č. 1305/2013, a nařízení č. 1290/2005 je na základě článků 119 a 121 nařízení č. 1306/2013 zrušeno od 1. ledna 2014, podléhá druhá grantová dohoda příslušným ustanovením nařízení č. 1306/2013.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 2 bod 5 a články 3, 4, 57, 70 a 80 nařízení č. 1083/2006, články 11, 54, 56 a 58 nařízení č. 1306/2013 a čl. 2 písm. i), články 3 a 4 a čl. 72 odst. 1 nařízení č. 1698/2005 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé neumožňuje subjektu, jenž v rámci programů spolufinancovaných z unijního rozpočtu obdržel finanční prostředky a ty byly uloženy na účet u banky, v jejímž případě byla následně vyhlášena insolvence, aby se domohl vyloučení těchto prostředků z majetkové podstaty této banky, a zadruhé neupravuje vyloučení takovýchto prostředků z této majetkové podstaty.
Rovnou je třeba připomenout, že aktiva, která jsou vyňata z unijního rozpočtu a dána k dispozici členským státům v rámci strukturálních fondů a Fondu soudržnosti, nemohou být považována za unijní pohledávky ve smyslu čl. 1 poslední věty protokolu, jakmile jsou vyplacena (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2018, Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
, bod
).
Zaprvé již Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, pokud jde o nařízení č. 1083/2006, že platby provedené Komisí ve prospěch členských států ze strukturálních fondů a Fondu soudržnosti implikují přesun aktiv z rozpočtu EU do rozpočtů členských států (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. května 2018, Dell’Acqua,
C‑370/16
,
EU:C:2018:344
, bod
).
Zadruhé z článků 34 až 37 nařízení č. 1306/2013 vyplývá, že i platby provedené Komisí v rámci programů rozvoje venkova podporovaných z EZFRV implikují přesun aktiv mezi unijním rozpočtem a rozpočty členských států.
Z toho v projednávaném případě vyplývá, že částky, které obec obdržela na základě grantových dohod a následně uložila u banky, nemohou být kvalifikovány jako unijní pohledávky ve smyslu čl. 1 poslední věty protokolu, v důsledku čehož by se nemohly stát předmětem výkonu správního nebo soudního rozhodnutí bez zmocnění Soudního dvora Evropské unie ve smyslu tohoto ustanovení.
Kromě toho je nutno konstatovat, že žádné z ustanovení uvedených v bodě 67 tohoto rozsudku neukládá členským státům povinnost přijmout vnitrostátní ustanovení umožňující vyloučit částky z majetkové podstaty banky pouze z toho důvodu, že byly u této banky uloženy příjemcem programu spolufinancovaného z unijního rozpočtu.
Zaprvé, pokud jde o čl. 57 odst. 1 nařízení č. 1083/2006, který svým obsahem v podstatě odpovídá článku 72 odst. 1 nařízení č. 1698/2005, je třeba konstatovat, že ze znění těchto ustanovení v podstatě vyplývá, že členský stát nebo řídící orgán zajistí, že příspěvek z dotyčného fondu na spolufinancovanou operaci bude zachován, pouze pokud do pěti let od ukončení neprojde tato operace podstatnou změnou ovlivňující její povahu nebo prováděcí podmínky a způsobenou buď změnou formy vlastnictví položky infrastruktury, nebo zastavením výrobní činnosti.
Z tohoto článku 57 ani ze zmiňovaného čl. 72 odst. 1 přitom existence povinnosti uvedené v bodě 72 tohoto rozsudku nevyplývá.
Zadruhé, pokud jde o článek 70 nařízení č. 1083/2006, který svým obsahem v podstatě odpovídá článkům 54, 56 a 58 nařízení č. 1306/2013, ten mimo jiné ukládá členským státům povinnost uhradit nevymožené částky zpět do souhrnného rozpočtu Unie, pokud se prokáže, že ztráta byla způsobena jejich pochybením nebo nedbalostí.
Ze znění tohoto článku 70 ani ze znění článků 54, 56 a 58 uvedeného nařízení přitom existence povinnosti uvedené v bodě 72 tohoto rozsudku nevyplývá.
Kromě toho nebylo nijak tvrzeno, že se Polská republika dopustila pochybení či nedbalosti při řízení nebo kontrole dotčených operačních programů, což by odůvodňovalo případné použití uvedeného článku 70.
Zatřetí, pokud jde o článek 80 nařízení č. 1083/2006, který odpovídá článku 11 nařízení č. 1306/2013, ze znění těchto ustanovení sice v podstatě vyplývá, že příjemci příspěvku z veřejných zdrojů musí tento příspěvek obdržet v plné výši, avšak to nic nemění na tom, že uvedená ustanovení sama o sobě neukládají členským státům povinnost uvedenou v bodě 72 tohoto rozsudku.
Ze skutkových zjištění učiněných předkládajícím soudem a připomenutých v bodě 35 tohoto rozsudku ostatně vyplývá, že obci byly dotčené částky vnitrostátními orgány na základě grantových dohod skutečně vyplaceny.
Začtvrté je nutno poukázat na to, že povinnost uvedená v bodě 72 tohoto rozsudku nevyplývá ani z článků 3 a 4 nařízení č. 1083/2006, ani z článků 3 a 4 nařízení č. 1698/2005. Tyto články totiž pouze obecně uvádějí cíle, nástroje a poslání fondů uvedených v čl. 1 prvním pododstavci nařízení č. 1083/2006 a úkoly a cíle EZFRV.
Konečně zapáté je třeba uvést, že tato povinnost nevyplývá ani z čl. 2 bodu 5 nařízení č. 1083/2006, ani z čl. 2 písm. i) nařízení č. 1698/2005, které pouze definují pojem „veřejný výdaj“.
Je pravda, jak v podstatě uvádí předkládající soud, že případná nemožnost získat zpět dotčené částky může v určitých případech narušit dosažení cíle sledovaného použitelnou unijní právní úpravou, nebo dokonce vést k povinnosti příjemce tyto částky vrátit.
Tato okolnost však nemůže odůvodnit výklad této právní úpravy způsobem neslučitelným s jejím zněním. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury nemůže být výsledkem výkladu ustanovení unijního práva odstranění jakéhokoli užitečného účinku jasného a přesného znění tohoto ustanovení. Proto se Soudní dvůr v případě, kdy smysl ustanovení unijního práva jednoznačně vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, nemůže od tohoto výkladu odchýlit (rozsudek ze dne 25. ledna 2022, VYSOČINA WIND,
C‑181/20
,
EU:C:2022:51
, bod
).
Konečně je třeba upřesnit, že pokud v unijním právu neexistuje povinnost uvedená v bodě 72 tohoto rozsudku, nemá to vliv na případnou možnost vyloučit v polském právu dotčené částky z majetkové podstaty banky.
S ohledem na předchozí úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 2 bod 5 a články 3, 4, 57, 70 a 80 nařízení č. 1083/2006, články 11, 54, 56 a 58 nařízení č. 1306/2013 a čl. 2 písm. i), články 3 a 4 a čl. 72 odst. 1 nařízení č. 1698/2005 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé neumožňuje subjektu, jenž v rámci programů spolufinancovaných z unijního rozpočtu obdržel finanční prostředky a ty byly uloženy na účet u banky, v jejímž případě byla následně vyhlášena insolvence, aby se domohl vyloučení těchto prostředků z majetkové podstaty této banky, a zadruhé neupravuje vyloučení takovýchto prostředků z této majetkové podstaty.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

Článek 2 bod 5 a články 3, 4, 57, 70 a 80 nařízení Rady (ES) č. 1083/2006 ze dne 11. července 2006 o obecných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu a Fondu soudržnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1260/1999, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 423/2012 ze dne 22. května 2012, články 11, 54, 56 a 58 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 a čl. 2 písm. i), články 3 a 4 a čl. 72 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova

musí být vykládány v tom smyslu, že

nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé neumožňuje subjektu, jenž v rámci programů spolufinancovaných z rozpočtu Evropské unie obdržel finanční prostředky a ty byly uloženy na účet u banky, v jejímž případě byla následně vyhlášena insolvence, aby se domohl vyloučení těchto prostředků z majetkové podstaty této banky, a zadruhé neupravuje vyloučení takovýchto prostředků z této majetkové podstaty.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.