CELEX: 62021CJ0436
Trimitere preliminară
Transporturi aeriene
Regulamentul (CE) nr. 261/2004
Articolul 3 alineatul (1) litera (a)
Domeniu de aplicare
Articolul 2 literele (f)-(h)
Noțiunea de «bilet»
Noțiunea de «rezervare»
Noțiunea de «zbor cu legătură directă»
Rezervare prin intermediul unei agenții de turism
Articolul 7
Compensație pentru pasagerii aerieni în cazul întârzierii prelungite a zborurilor
Operațiune de transport compusă din mai multe zboruri asigurate de operatori efectivi de transport aerian diferiți
Zbor cu legătură directă cu plecarea de pe un aeroport situat într‑un stat membru, cu escală în Elveția și destinație finală într‑o țară terță

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 2, 3 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentul (CEE) nr. 295/91 (
JO 2004, L 46, p. 1
, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218), precum și a articolului 2 și a anexei la Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul aerian, semnat la Luxemburg la 21 iunie 1999 și aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 2002/309/CE, Euratom a Consiliului și a Comisiei privind Acordul de cooperare științifică și tehnologică din 4 aprilie 2002 privind încheierea a șapte acorduri cu Confederația Elvețiană (
JO 2002, L 114, p. 73
, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 25), astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 1/2017 a Comitetului mixt de aviație Uniunea Europeană‑Elveția instituit în temeiul acordului respectiv din 29 noiembrie 2017 (
JO 2017, L 348, p. 46
) (denumit în continuare „Acordul CE‑Elveția”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între flightright GmbH, o societate de asistență juridică pentru pasagerii aerieni, pe de o parte, și American Airlines Inc., un operator de transport aerian, pe de altă parte, în legătură cu o compensație în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, solicitată ca urmare a întârzierii prelungite a unui zbor la sosirea la destinația finală.
Cadrul juridic
Considerentul (1) al Regulamentului nr. 261/2004 enunță:
„Măsurile adoptate de Comunitate în domeniul transportului aerian ar trebui, între altele, să urmărească asigurarea unui înalt nivel de protecție a pasagerilor. De asemenea, ar trebui să se ia în considerare cerințele legate de protecția consumatorilor în general.”
Articolul 2 din regulament, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
[…]
(b)
«operator efectiv de transport aerian» înseamnă un operator de transport aerian care execută sau intenționează să execute un zbor în temeiul unui contract cu un pasager sau în numele unei alte persoane, juridice sau fizice, care a încheiat un contract cu pasagerul respectiv;
[…]
(d)
«tour operator» înseamnă cu excepția operatorilor de transport aerian, un organizator în sensul articolului 2 punctul 2 din [Directiva 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite turistice (
JO 1990, L 158, p. 59
, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 248)];
[…]
(f)
«bilet» înseamnă un document valabil care dă dreptul la transport, sau echivalentul acestuia sub o altă formă, inclusiv sub formă electronică, emis sau autorizat de către operatorul de transport aerian sau de agentul autorizat al acestuia;
(g)
«rezervare» înseamnă că pasagerul posedă un bilet sau un alt document doveditor care indică faptul că rezervarea a fost acceptată și înregistrată de operatorul de transport aerian sau de tour operatori;
(h)
«destinație finală» înseamnă destinația de pe biletul prezentat la ghișeul de înregistrare a pasagerilor sau, în cazul zborurilor cu legătură directă, destinația ultimului zbor; […]
[…]”
Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică:
(a)
pasagerilor care pleacă de pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru în care se aplică tratatul;
[…]”
Articolul 7 din același regulament, intitulat „Dreptul la compensație”, prevede la alineatul (1):
„Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de:
(a)
250 [de euro] pentru toate zborurile de 1500 kilometri sau mai puțin;
(b)
400 [de euro] pentru toate zborurile intracomunitare de peste 1500 kilometri și pentru toate zborurile cuprinse între 1500 și 3500 kilometri;
(c)
600 [de euro]pentru toate zborurile care nu intră sub incidența literei (a) sau (b).
[…]”
Potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la reparații”:
„În cazul în care un operator de transport aerian plătește compensații sau se achită de alte obligații care îi revin în conformitate cu prezentul regulament, niciuna din dispozițiile prezentului regulament nu poate fi interpretată ca o limitare a dreptului său de a pretinde compensații de la orice persoană, inclusiv părți terțe, în conformitate cu dreptul intern aplicabil. În special, prezentul regulament nu limitează în niciun fel dreptul operatorului de transport aerian de a solicita o rambursare de la un tour operator sau de la o altă persoană cu care operatorul de transport aerian a încheiat un contract. […]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Pentru a se deplasa, la 25 iulie 2018, de la Stuttgart (Germania) la Kansas City (Statele Unite), o pasageră a încheiat cu o agenție de turism un contract de intermediere materializat într‑un bilet electronic unic pentru, pe de o parte, un zbor de la Stuttgart la Zürich (Elveția), operat de Swiss International Air Lines AG, și, pe de altă parte, două zboruri, de la Zürich la Philadelphia (Statele Unite) și, respectiv, de la Philadelphia la Kansas City, operate de American Airlines. Numărul acestui bilet figura pe cărțile de îmbarcare aferente zborurilor menționate. În plus, din dosarul de care dispune Curtea reiese că biletul respectiv indica American Airlines în calitate de prestator de servicii și conținea un număr de rezervare („
Filekey
”) unic pentru întregul traseu. Agenția de turism a emis o factură care indica un „preț de utilizator” unic pentru tot traseul menționat, precum și pentru întoarcerea de la Kansas City la Stuttgart via Chicago (Statele Unite) și Londra (Regatul Unit).
În timp ce zborurile de la Stuttgart la Zürich și, respectiv, de la Zürich la Philadelphia s‑au desfășurat astfel cum era prevăzut, cel de la Philadelphia la Kansas City a avut o întârziere de peste patru ore la sosire.
În fața instanțelor germane, flightright, căreia i‑au fost cedate drepturile generate de această întârziere, solicită obligarea American Airlines la plata unei compensații de 600 de euro, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 261/2004.
Respingerea acțiunii în primă instanță a fost confirmată în apel de Landgericht Stuttgart (Tribunalul Regional din Stuttgart, Germania), care a considerat că American Airlines nu era operatorul efectiv de transport aerian care a asigurat un zbor cu plecare de pe teritoriul unui stat membru, astfel încât Regulamentul nr. 261/2004 nu ar fi aplicabil în privința sa și, în consecință, nu ar fi datorată nicio compensație în temeiul acestui regulament. Potrivit acestei instanțe, nimic nu indica faptul că pârâta din litigiul principal se angajase să execute transportul pasagerei în cauză de la Stuttgart la Kansas City și nici că a preluat acest transport în executarea unui acord de partajare a codurilor.
Flightright a formulat recurs la instanța de trimitere, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), care consideră că soluționarea litigiului depinde de interpretarea articolelor 2, 3 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004, precum și, eventual, de interpretarea Acordului CE‑Elveția.
În primul rând, această instanță arată că regulamentul menționat își găsește aplicarea în speță, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) litera (a) din acesta, dacă cele trei zboruri în cauză care compun transportul de la Stuttgart la Kansas City trebuie să fie considerate o „unitate”, în sensul jurisprudenței Curții, în special al Hotărârii din 31 mai 2018, Wegener (
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
), și al Hotărârii din 11 iulie 2019, České aerolinie (
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
).
Potrivit instanței de trimitere, chiar dacă din această jurisprudență reiese că două sau mai multe zboruri care au făcut obiectul unei rezervări unice trebuie considerate, în calitate de zbor cu legătură directă, un ansamblu în vederea aplicării dreptului la compensație prevăzut de Regulamentul nr. 261/2004, se ridică totuși problema dacă, pentru a considera că există o rezervare unică, este suficient ca o agenție de turism să combine zboruri operate de diferiți transportatori aerieni în una și aceeași operațiune de transport, să factureze pasagerului pentru aceasta un preț total și să emită un bilet electronic unic sau dacă în acest scop este necesară și existența unui raport juridic special între respectivii transportatori.
Această instanță tinde să considere, pe de o parte, că o rezervare la un preț unic care are ca rezultat emiterea unui bilet unic pentru toate zborurile în cauză este suficientă pentru a constata că aceste zboruri fac obiectul unei „rezervări unice”, în sensul jurisprudenței citate la punctul 13 din prezenta hotărâre, și, pe de altă parte, că din articolul 2 literele (f) și (g) din Regulamentul nr. 261/2004 rezultă că un pasager are dreptul să obțină o compensație din partea unui operator efectiv de transport aerian în cazul în care acesta din urmă, fără să fi participat la rezervare sau la confirmarea acesteia, permite unui intermediar sau unui tour operator să accepte și să înregistreze o asemenea rezervare. Instanța menționată consideră că această interpretare este conformă cu obiectivul de a garanta un înalt nivel de protecție a pasagerilor, menționat în considerentul (1) al acestui regulament, promovând astfel încrederea celor care, la achiziționarea biletelor, se adresează unui intermediar autorizat de către transportatorul aerian.
În al doilea rând, în cazul în care ar prevala o interpretare a acestor dispoziții în sens contrar, instanța de trimitere arată că, dacă cel puțin cele două zboruri în cauză operate de American Airlines, și anume cele de la Zürich la Philadelphia și, respectiv, de la Philadelphia la Kansas City, trebuie considerate ca fiind un zbor cu legătură directă, s‑ar ridica problema dacă Regulamentul nr. 261/2004 se aplică în cazul zborului cu plecare din Elveția către o țară terță.
În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Pentru existența unui zbor cu legătură directă în sensul articolului 2 litera (h) din [Regulamentul nr. 261/2004] este suficient ca o agenție de turism să combine într‑o operațiune de transport segmente de zbor efectuate de operatori de transport aerian diferiți, să factureze pasagerului pentru aceasta un preț total și să emită un bilet electronic unic sau este necesar să existe, în plus, un raport juridic special între operatorii efectivi de transport aerian?
2)
În cazul în care trebuie să existe un raport juridic special între operatorii efectivi de transport aerian:
Este suficient ca, într‑o rezervare de tipul celei descrise la prima întrebare, să fie combinate două segmente de zbor succesive care urmează să fie efectuate de același operator de transport aerian?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare:
Articolul 2 din [Acordul CE‑Elveția] și referirea la [Regulamentul nr. 261/2004] din anexa la acest [acord] […] trebuie interpretate în sensul că […] regulamentul se aplică și pasagerilor care pleacă cu zboruri către țări terțe de pe aeroporturi situate pe teritoriul Elveției?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 litera (h) din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „zbor cu legătură directă” acoperă o operațiune de transport compusă din mai multe zboruri asigurate de operatori efectivi de transport aerian diferiți care nu sunt legați printr‑un raport juridic special, atunci când aceste zboruri au fost combinate de o agenție de turism care a facturat un preț total și a emis un bilet unic pentru această operațiune, astfel încât un pasager care pleacă de pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru și care suferă o întârziere prelungită la sosirea la destinația ultimului zbor se poate prevala de dreptul la compensație în temeiul articolului 7 din regulamentul menționat.
Articolul 2 litera (h) din acest regulament definește noțiunea de „destinație finală” ca fiind cea de pe biletul prezentat la ghișeul de înregistrare a pasagerilor sau, în cazul zborurilor cu legătură directă, destinația ultimului zbor efectuat de pasagerul în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2013, Folkerts,
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 31 mai 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punctul
).
Noțiunea de „zbor cu legătură directă”, în sensul acestei dispoziții, trebuie înțeleasă ca făcând trimitere la două sau mai multe zboruri care constituie un ansamblu în vederea aplicării dreptului la compensație al pasagerilor prevăzut de Regulamentul nr. 261/2004. Aceasta este situația atunci când două sau mai multe zboruri au făcut obiectul unei rezervări unice (Hotărârea din 31 mai 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punctele
și
).
Noțiunea de „rezervare” este definită la articolul 2 litera (g) din Regulamentul nr. 261/2004 în sensul că înseamnă „că pasagerul posedă un bilet sau un alt document doveditor care indică faptul că rezervarea a fost acceptată și înregistrată”. Acceptarea și înregistrarea pot fi efectuate atât de operatorul de transport aerian, cât și de un tour operator, în sensul literei (d) a acestui articol. Noțiunea de „bilet”, în sensul articolului 2 litera (f) din acest regulament, include fiecare element material sau imaterial care conferă pasagerului un drept la transport (Ordonanța din 11 octombrie 2021, Vueling Airlines,
C‑686/20
, nepublicată,
EU:C:2021:859
, punctul
), emis sau autorizat fie de un operator de transport aerian, fie de un agent autorizat al acestuia.
Aceste noțiuni trebuie să fie interpretate în sens larg, în interesul unui înalt nivel de protecție a pasagerilor, menționat în considerentul (1) al Regulamentului nr. 261/2004 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții,
C‑402/07 și C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, punctul
, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2012, Finnair,
C‑22/11
,
EU:C:2012:604
, punctul
).
Fiind vorba, așadar, despre un zbor cu legătură directă, în sensul articolului 2 litera (h) din Regulamentul nr. 261/2004, aplicabilitatea acestui regulament trebuie apreciată în raport cu locul de plecare inițial și cu destinația finală a acestui zbor. Deoarece, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a), regulamentul menționat se aplică, printre altele, pasagerilor care pleacă de pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru, un zbor cu legătură directă cu plecare de pe un asemenea aeroport intră în domeniul de aplicare al regulamentului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2019, České aerolinie,
C‑502/18
,
EU:C:2019:604
, punctele
-
).
În speță, din decizia de trimitere reiese că pasagera în discuție în cauza principală dispunea de un bilet electronic unic, eliberat de o agenție de turism, ceea ce i‑a permis să efectueze o călătorie de la Stuttgart la Kansas City prin intermediul a trei zboruri succesive, și că numărul acestui bilet era reprodus pe cărțile de îmbarcare aferente acestor zboruri. Pe de altă parte, reiese din dosarul de care dispune Curtea că biletul menționat indica un singur prestator de servicii, și anume American Airlines, și un singur număr de rezervare („
Filekey
”), privind ambele întregul traseu, pentru care a fost facturat un preț total.
Este necontestat faptul că numai ultimul zbor, care a fost efectuat integral în afara teritoriului Uniunii, a avut o întârziere de peste patru ore la sosire. Pentru a stabili dacă o pasageră precum cea în discuție în litigiul principal poate fi despăgubită pentru această întârziere în temeiul Regulamentului nr. 261/2004, trebuie, așadar, să se verifice, conform jurisprudenței amintite la punctul 20 din prezenta hotărâre, dacă acest din urmă zbor trebuie considerat ca făcând parte dintr‑un zbor cu legătură directă, în sensul articolului 2 litera (h) din acest regulament, având punctul de plecare pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru.
În această privință, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, rezultă că pasagera în discuție în litigiul principal dispunea de un bilet, în sensul articolului 2 litera (f) din Regulamentul nr. 261/2004, care constituia o dovadă că rezervarea pentru întregul traseu de la Stuttgart la Kansas City a fost acceptată și înregistrată de un tour operator, astfel cum prevede litera (g) a acestui articol. O asemenea operațiune de transport trebuie considerată ca fiind bazată pe o rezervare unică și, în consecință, ca fiind un „zbor cu legătură directă”, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 20 din prezenta hotărâre.
Este adevărat că instanța de trimitere precizează că zborurile care compuneau operațiunea de transport în discuție în litigiul principal erau asigurate de operatori efectivi de transport aerian diferiți, și anume Swiss International Air Lines și American Airlines, fără a exista un raport juridic special între aceștia.
Totuși, nicio dispoziție din Regulamentul nr. 261/2004 nu condiționează calificarea drept zbor cu legătură directă de existența unui raport juridic special între operatorii efectivi de transport aerian care asigură, dacă este cazul, zborurile care îl compun (a se vedea prin analogie Hotărârea din 31 mai 2018, Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, punctul
).
O asemenea condiție suplimentară ar fi contrară și obiectivului de a garanta un înalt nivel de protecție a pasagerilor urmărit de acest regulament, astfel cum este enunțat în considerentul (1) al acestuia, întrucât ar putea limita drepturile acordate pasagerilor prin regulamentul menționat, printre care în special dreptul la compensație în temeiul articolului 7 din Regulamentul nr. 261/2004, atunci când, la sosire, zborul pasagerilor a suferit o întârziere prelungită, cu alte cuvinte, cu o durată egală sau mai mare de trei ore (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții,
C‑402/07 și C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, punctele
și
, și Hotărârea din 23 octombrie 2012, Nelson și alții,
C‑581/10 și C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, punctele
și
).
În sfârșit, trebuie amintit că, potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 261/2004, operatorii efectivi de transport aerian care au asigurat zborurile care compun zborul cu legătură directă în cauză pot pretinde compensații de la un tour operator sau de la o altă persoană cu care au încheiat un contract, în conformitate cu dreptul intern aplicabil. În consecință, acest regulament nu se opune posibilității ca operatorul efectiv de transport aerian care a trebuit să achite compensația prevăzută de regulamentul menționat să se îndrepte, pentru a obține compensarea acestei sarcini financiare, în special împotriva persoanei prin intermediul căreia au fost emise biletele în cazul în care aceasta își încălcă obligațiile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2021, Azurair și alții,
C‑146/20, C‑188/20, C‑196/20 și C‑270/20
,
EU:C:2021:1038
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 litera (h) din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „zbor cu legătură directă” acoperă o operațiune de transport compusă din mai multe zboruri asigurate de operatori efectivi de transport aerian diferiți care nu sunt legați printr‑un raport juridic special, atunci când aceste zboruri au fost combinate de o agenție de turism care a facturat un preț total și a emis un bilet unic pentru această operațiune, astfel încât un pasager care pleacă de pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru și care suferă o întârziere prelungită la sosirea la destinația ultimului zbor se poate prevala de dreptul la compensație în temeiul articolului 7 din regulamentul menționat.
Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la cea de a doua și la cea de a treia întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

Articolul 2 litera (h) din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91

trebuie interpretat în sensul că

noțiunea de „zbor cu legătură directă” acoperă o operațiune de transport compusă din mai multe zboruri asigurate de operatori efectivi de transport aerian diferiți care nu sunt legați printr‑un raport juridic special, atunci când aceste zboruri au fost combinate de o agenție de turism care a facturat un preț total și a emis un bilet unic pentru această operațiune, astfel încât un pasager care pleacă de pe un aeroport situat pe teritoriul unui stat membru și care suferă o întârziere prelungită la sosirea la destinația ultimului zbor se poate prevala de dreptul la compensație în temeiul articolului 7 din regulamentul menționat.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.