CELEX: 62018TJ0342
Concurență
Înțelegeri
Piața condensatorilor electrolitici cu aluminiu și cu tantal
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Coordonarea prețurilor pe întregul teritoriu al SEE
Practică concertată
Schimburi de informații comerciale sensibile
Competența teritorială a Comisiei
Restrângerea concurenței prin obiect
Comunicare privind obiecțiunile
Alineatul 13 din Orientările din 2006 privind calcularea cuantumului amenzilor
Valoarea vânzărilor
Obligația de motivare
Proporționalitate
Egalitate de tratament
Încălcare unică și continuă
Gravitatea încălcării
Distanțare publică
Circumstanțe atenuante
Competență de fond

)
I.

Istoricul litigiului
A.

Reclamanta și sectorul în cauză
Reclamanta, Nichicon Corporation, este o societate cu sediul în Japonia, care produce și vinde condensatori electrolitici cu aluminiu. Reclamanta era de asemenea, până la 6 februarie 2013, un producător și un vânzător de condensatori electrolitici cu tantal.
Încălcarea în cauză privește condensatorii electrolitici cu aluminiu și cu tantal. Condensatorii sunt componente electrice care stochează energie în mod electrostatic într‑un câmp electric și sunt folosiți într‑o mare varietate de produse electronice, precum calculatoare personale, tablete, telefoane, aparate de climatizare, frigidere, mașini de spălat, produse pentru automobile și aparate industriale. Prin urmare, clientela este foarte diversificată.
Condensatorii electrolitici și mai precis condensatorii electrolitici cu aluminiu și cu tantal sunt produse al căror preț constituie un parametru concurențial important.
B.

Procedură administrativă
La 4 octombrie 2013, Panasonic și filialele sale au depus la Comisia Europeană o cerere pentru un număr de ordine în temeiul punctelor 14 și 15 din Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (
JO 2006, C 298, p. 17
, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2006 privind cooperarea”), furnizând informații cu privire la existența unei presupuse încălcări în sectorul condensatorilor electrolitici.
La 28 martie 2014, Comisia a solicitat, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), informații mai multor întreprinderi care își desfășoară activitatea în sectorul condensatorilor electrolitici, printre care se află și reclamanta.
La 4 noiembrie 2015, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care i‑a fost adresată reclamantei.
Destinatarii comunicării privind obiecțiunile, printre care și reclamanta, au fost ascultați de Comisie în cadrul unei audieri care a avut loc între 12 și 14 septembrie 2016.
C.

Decizia atacată
La 21 martie 2018, Comisia a adoptat Decizia C(2018) 1768 final referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 din [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul AT.40136 – Condensatori) (denumită în continuare „decizia atacată”).
1.

Încălcarea
Prin decizia atacată, Comisia a constatat existența unei încălcări unice și continue a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) în sectorul condensatorilor electrolitici, la care au participat nouă întreprinderi sau grupuri de întreprinderi, și anume Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nippon Chemi‑Con (denumită în continuare „NCC”), Rubycon, Sanyo (care le desemnează pe Sanyo și pe Panasonic împreună) și reclamanta (denumite în continuare, împreună, „participanții la înțelegere”) [considerentul (1) și articolul 1 din decizia atacată].
Comisia a arătat în esență că încălcarea în cauză a avut loc între 26 iunie 1998 și 23 aprilie 2012 pe întreg teritoriul SEE și a constat în acorduri și/sau practici concertate care aveau ca obiect coordonarea politicilor de stabilire a prețurilor în ceea ce privește furnizarea de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal [considerentul (1) al deciziei atacate].
Înțelegerea era organizată în principal prin intermediul unor reuniuni multilaterale, care se țineau în general în Japonia, în fiecare lună sau din două în două luni, la nivelul cadrelor superioare de vânzare, iar o dată la șase luni, la nivelul directorilor, inclusiv al președinților [considerentele (63), (68) și (738) ale deciziei atacate].
Reuniunile multilaterale au fost organizate mai întâi, între anii 1998 și 2003, sub denumirea de „cercul de condensatori electrolitici” sau de „conferință de condensatori electrolitici” (denumite în continuare „reuniunile ECC”). În continuare, acestea au fost organizate, între anii 2003 și 2005, sub numele de „conferință aluminiu‑tantal” sau „grupul condensatorilor cu aluminiu sau cu tantal” (denumite în continuare „reuniunile ATC”). În sfârșit, ele au fost organizate, între anii 2005 și 2012, sub numele de „grup de studiu de piață” sau „grup de marketing” (denumite în continuare „reuniunile MK”). În paralel cu reuniunile MK și în completarea acestora, au fost organizate, între anii 2006 și 2008, reuniuni privind „creșterea prețurilor” sau „creșterea condensatorilor” (denumite în continuare „reuniunile CUP”) [considerentul (69) al deciziei atacate].
Pe lângă aceste reuniuni multilaterale, participanții la înțelegere aveau de asemenea, în funcție de nevoi, contacte bilaterale și trilaterale ad‑hoc [considerentele (63), (75) și (739) ale deciziei atacate] (denumite în continuare, împreună, „schimburile anticoncurențiale”).
În cadrul schimburilor anticoncurențiale, participanții la înțelegere schimbau informații cu privire la prețuri și la viitoarele prețuri practicate, la viitoarele reduceri de prețuri și la intervalele acestor reduceri, la ofertă și la cerere, inclusiv cu privire la oferta și la cererea viitoare, și, în anumite cazuri, încheiau, aplicau și urmau acorduri privind prețurile [considerentele (62), (715), (732) și (741) ale deciziei atacate].
Comisia a considerat că comportamentul participanților la înțelegere constituia o formă de acord și/sau de practică concertată care urmăreau un obiectiv comun, și anume evitarea concurenței prin prețuri și coordonarea comportamentului viitor al acestora privind vânzarea de condensatori electrolitici, reducând astfel incertitudinea pe piață [considerentele (726) și (731) ale deciziei atacate].
Comisia a concluzionat că acest comportament avea un obiect anticoncurențial unic [considerentul (743) al deciziei atacate].
2.

Răspunderea reclamantei
Comisia a reținut răspunderea reclamantei pentru participarea sa directă și continuă la înțelegere din data de 26 iunie 1998 până la 31 mai 2010, fără ca răspunderea sa să se extindă totuși la reuniunile MK [considerentele (760), (761), (955), (1023) și articolul 1 litera (f) din decizia atacată].
3.

Amenda aplicată reclamantei
Articolul 2 litera (i) din decizia atacată aplică reclamantei o amendă în cuantum de 72901000 de euro.
4.

Calcularea cuantumului amenzii
În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia expusă în Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”) [considerentul (980) al deciziei atacate].
În primul rând, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei, Comisia a luat în considerare valoarea vânzărilor din ultimul an complet de participare la încălcare, în conformitate cu punctul 13 din Orientările din 2006 [considerentul (989) al deciziei atacate].
Comisia a calculat valoarea vânzărilor pe baza vânzărilor de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal facturate unor clienți stabiliți în SEE [considerentul (990) al deciziei atacate].
În plus, Comisia a calculat separat valoarea relevantă a vânzărilor pentru cele două categorii de produse, și anume condensatorii electrolitici cu aluminiu și condensatorii electrolitici cu tantal, și le‑a aplicat coeficienți multiplicatori diferiți în funcție de durată [considerentul (991) al deciziei atacate]. În ceea ce o privește pe reclamantă, Comisia a reținut un coeficient multiplicator de 11,93 (corespunzător perioadei cuprinse între 26 iunie 1998 și 31 mai 2010) pentru condensatorii electrolitici cu aluminiu și de 10,36 (corespunzător perioadei cuprinse între 29 octombrie 1999 și 9 martie 2010) pentru condensatorii electrolitici cu tantal [considerentul (1007) tabelul 1 al deciziei atacate].
Comisia a stabilit la 16 % proporția din valoarea vânzărilor care trebuia reținută pentru gravitatea încălcării. În această privință, Comisia a apreciat că „aranjamentele” orizontale de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE și că înțelegerea cuprindea întregul teritoriu al SEE [considerentele (1001)-(1003) ale deciziei atacate].
Comisia a aplicat un cuantum suplimentar de 16 %, în temeiul punctului 25 din Orientările din 2006, pentru a se asigura de caracterul suficient de descurajator al amenzii aplicate [considerentul (1009) al deciziei atacate].
Prin urmare, Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei la 75156000 de euro [considerentul (1010) al deciziei atacate].
În al doilea rând, pentru circumstanțe atenuante, Comisia a acordat o reducere de 3 % din cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei, dat fiind că participarea sa la reuniunile MK nu a fost dovedită și că nimic nu demonstra că a avut cunoștință despre acestea [considerentul (1023) al deciziei atacate].
În consecință, Comisia a stabilit cuantumul amenzii aplicate reclamantei la 72901000 de euro [considerentul (1139) tabelul 3 al deciziei atacate].
[
omissis
]
II.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2018, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
La 28 septembrie 2018, memoriul în apărare al Comisiei a fost depus la grefa Tribunalului.
Replica și duplica au fost depuse la grefa Tribunalului la 7 decembrie 2018 și, respectiv, la 28 februarie 2019.
La propunerea Camerei a doua a Tribunalului, acesta a decis, în temeiul articolului 28 din Regulamentul de procedură al acestuia, trimiterea cauzei la un complet de judecată extins.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, în aplicarea articolului 27 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, judecătoarea raportoare a fost repartizată la Camera a noua extinsă, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.
La propunerea judecătoarei raportoare, Tribunalul (Camera a noua extinsă) a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să depună anumite documente.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 22 octombrie 2020.
În urma decesului domnului judecător Berke survenit la 1 august 2021, cei trei judecători care semnează prezenta hotărâre au purces la deliberări, în conformitate cu articolul 22 și cu articolul 24 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Reclamanta solicită în esență Tribunalului:
–
cu titlu principal, anularea deciziei atacate în măsura în care îi este aplicată;
–
cu titlu subsidiar și în orice caz, substituirea aprecierii Comisiei cu propria apreciere în ceea ce privește cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată și reducerea acestui cuantum;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
III.

În drept
[
omissis
]
B.

Cu privire la fond
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă cinci motive atât în susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu principal, care vizează anularea deciziei atacate, cât și în susținerea concluziilor sale prezentate cu titlu subsidiar, care au ca obiect reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
Prin intermediul primului, al celui de al doilea și al celui de al treilea motiv, reclamanta contestă concluzia Comisiei privind existența unei încălcări unice și continue a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE în sectorul condensatorilor electrolitici, pe întreg teritoriul SEE, pentru o perioadă de aproape 14 ani. Primul motiv este întemeiat pe erori materiale de fapt în ceea ce privește sfera geografică a schimburilor anticoncurențiale. Al doilea motiv este întemeiat pe erori de drept în ceea ce privește, pe de o parte, calificarea drept încălcare unică și continuă și, pe de altă parte, participarea reclamantei la această încălcare. Al treilea motiv este întemeiat pe necompetența Comisiei de a aplica articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, reclamanta contestă amenda care i‑a fost aplicată. Acest motiv este întemeiat pe erori vădite de apreciere la calculul cuantumului amenzii.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultată, reclamanta contestă legalitatea procedurii de constatare a încălcării.
[
omissis
]
1.

Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea deciziei atacate
[
omissis
]
c)

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe erori de drept privind calificarea drept încălcare unică și continuă și răspunderea reclamantei pentru participarea la această încălcare
[
omissis
]
1)

Cu privire la primul aspect, referitor la lipsa probei unei încălcări unice și continue care să acopere totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici către SEE
Reclamanta susține în esență că, din cauza naturii eterogene a condensatorilor și a specificității cererii pe diferitele piețe geografice, încălcarea, pe lângă faptul că nu a fost dovedită de Comisie, nu putea acoperi totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici către SEE.
[
omissis
]
i)

Cu privire la prima obiecție, referitoare la lipsa probei unei încălcări unice și continue care să acopere totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici
Cu titlu introductiv, reclamanta susține că condensatorii sunt produse foarte diversificate, care se disting printr‑o multitudine de caracteristici și pentru care nu există un preț de piață uniform, astfel încât încălcarea nu poate acoperi totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici către SEE. Mai precis, aceasta susține că elementele care figurează în considerentul (796) și următoarele ale deciziei atacate, pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a‑și susține concluzia, nu permit să se determine corespunzător cerințelor legale existența unei încălcări unice și continue care, privită în ansamblu, acoperea totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, pentru a stabili produsele care fac obiectul unei înțelegeri, Comisia nu este obligată să definească piața relevantă pe baza unor criterii economice. Membrii înțelegerii înșiși sunt cei care determină produsele care fac obiectul discuțiilor și practicilor concertate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03
, nepublicată,
EU:T:2005:220
, punctul
). Produsele vizate de o înțelegere sunt stabilite prin referire la mijloacele de probă scrise ale unui comportament anticoncurențial efectiv în raport cu produse specifice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 2003, Adriatica di Navigazione/Comisia,
T‑61/99
,
EU:T:2003:335
, punctul
).
Trebuie subliniat de asemenea că în această privință Comisia nu se poate întemeia pe o prezumție care nu este susținută de niciun element de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2019, ABB/Comisia,
C‑593/18 P
,
EU:C:2019:1027
, punctele
și
).
Cu toate acestea, din decizia atacată și în special din considerentul (736) reiese că, după examinarea tuturor schimburilor anticoncurențiale și a elementelor de probă aferente, Comisia a constatat, raportându‑se la acestea, că toate schimburile dintre participanții la înțelegere acopereau fie condensatorii electrolitici cu aluminiu sau cu tantal, fie aceste două categorii de condensatori electrolitici.
În primul rând, în considerentul (796) al deciziei atacate, Comisia a precizat, ca răspuns la o obiecție a reclamantei similară prezentei obiecții, invocată în cadrul procedurii administrative, că din schimburile anticoncurențiale reieșea că discuțiile nu se limitau la anumite subtipuri de condensatori electrolitici cu aluminiu sau cu tantal.
Așa cum arată Comisia în acest considerent, această lipsă de limitare a obiectului discuțiilor reiese din reuniunile din 29 august 2002, 22 decembrie 2006, 25 iunie 2008 și 20 decembrie 2010, menționate în cererea introductivă, în cursul cărora a fost evocată o mare varietate de condensatori electrolitici cu aluminiu și/sau cu tantal, dar și din discuțiile referitoare în mod specific la elementele care contribuie la stabilirea prețului de vânzare a produselor, cum ar fi creșterea costului materiilor prime și fluctuația ratelor de schimb (a se vedea cu titlu de exemplu reuniunile menționate în notele de subsol 1417 și 1418 din decizia atacată). Astfel, conținutul acestor discuții era general și avea vocația de a se aplica tuturor tipurilor de condensatori electrolitici cu aluminiu sau cu tantal.
În al doilea rând, în considerentul (797) al deciziei atacate, Comisia a constatat că participanții la înțelegere nu au introdus, în declarațiile lor de întreprindere, nicio limitare cu privire la definiția condensatorilor electrolitici cu aluminiu sau cu tantal care fac obiectul înțelegerii.
În al treilea rând, în considerentul (798) al acestei decizii, Comisia a arătat că majoritatea reprezentanților participanților la înțelegere erau responsabili de fabricarea și/sau de vânzarea condensatorilor electrolitici cu aluminiu și cu tantal, iar nu de o gamă de produse specifice.
În lumina jurisprudenței amintite la punctele 84, 318 și 319 de mai sus, Comisia a putut considera în mod întemeiat, ținând seama de aceste constatări, că înțelegerea acoperea ansamblul condensatorilor electrolitici cu aluminiu și cu tantal și, prin urmare, că încălcarea unică și continuă acoperea toate aceste produse.
Această concluzie nu este contestată prin argumentele reclamantei.
În primul rând, reclamanta arată, pe de o parte, că, pentru a susține în considerentul (796) al deciziei atacate că înțelegerea privea totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici, Comisia se referă în realitate la patru reuniuni. Pe de altă parte, reclamanta adaugă că niciunul dintre schimburile menționate în notele de subsol 1417 și 1418 ale acelui considerent nu privea totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici.
Or, reclamanta interpretează în mod eronat decizia atacată, în special considerentul (796) al acesteia. Astfel, pe de o parte, Comisia invocă mai mult de patru schimburi anticoncurențiale pentru a‑și susține concluzia potrivit căreia înțelegerea privea ansamblul condensatorilor electrolitici cu aluminiu și cu tantal, iar nu un subtip anume de condensator. Pe de altă parte, Comisia nu intenționa să demonstreze, în acest considerent, că discuțiile din cadrul fiecărui schimb priveau totalitatea vânzărilor de condensatori, ci doar să își susțină concluzia, citând cu titlu de exemplu schimburile vizate la notele de subsol 1417 și 1418. Prin urmare, acest argument nu poate fi decât respins.
În al doilea rând, reclamanta susține că lipsa unei limitări în declarațiile de clemență cu privire la produsele care fac obiectul înțelegerii nu constituie o probă suficientă pentru a stabili că încălcarea privea totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici.
Or, pe de o parte, s‑a amintit la punctul 318 de mai sus că, potrivit jurisprudenței, membrii înțelegerii înșiși sunt cei care determină produsele care fac obiectul discuțiilor și practicilor concertate. Pe de altă parte, din cuprinsul punctelor de mai sus reiese că concluzia Comisiei nu se întemeiază numai pe declarațiile de clemență ale întreprinderilor. Prin urmare, acest argument nu poate fi decât respins.
În al treilea rând, reclamanta afirmă că anexa II la decizia atacată nu permite să se stabilească faptul că persoanele care au participat la înțelegere erau responsabile în general de ansamblul condensatorilor electrolitici pentru motivul, pe de o parte, că această anexă ar menționa numai titlul funcțiilor acestor persoane, fără a furniza detalii cu privire la responsabilitățile lor exacte, și, pe de altă parte, că schimburile ar fi avut loc în Japonia între angajați japonezi, care în general nu erau responsabili de vânzările către Europa.
Or, pe de o parte, este suficient să se arate că faptul că detaliul privind responsabilitățile persoanelor vizate nu a fost cunoscut nu exclude posibilitatea ca ele să fi exercitat responsabilități în raport cu toate produsele vizate, ceea ce, de altfel, reclamanta nu contestă. Pe de altă parte, împrejurarea că aceste persoane nu ar fi fost în general responsabile pentru vânzările către Europa nu se opune ca ele să fi putut fi responsabile ocazional. În orice caz, trebuie amintit că persoanele menționate pe această listă erau reprezentanții participanților la înțelegere, astfel încât exercitau în mod necesar responsabilități care aveau o legătură cu produsele în discuție. Prin urmare, acest argument nu poate fi decât respins.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, prezenta obiecție trebuie înlăturată.
[
omissis
]
e)

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere în stabilirea amenzii
Prin intermediul prezentului motiv, reclamanta susține că, prin aplicarea unei amenzi de 72901000 de euro, Comisia a încălcat principiile proporționalității,
ne bis in idem
și egalității de tratament, precum și obligația de motivare.
[
omissis
]
1)

Cu privire la primul aspect, referitor la calculul eronat al cuantumului amenzii
Prezentul aspect poate fi împărțit în trei critici. Prima critică se referă la utilizarea eronată a valorii totale a vânzărilor facturate în SEE în vederea calculării cuantumului amenzii. A doua critică se referă la stabilirea coeficientului multiplicator care trebuie luat în considerare în vederea aprecierii gravității încălcării. A treia critică se referă la stabilirea cuantumului suplimentar care trebuie luat în considerare.
i)

Cu privire la prima critică, referitoare la utilizarea eronată a valorii totale a vânzărilor facturate în SEE
Reclamanta susține în esență că principiul proporționalității a fost încălcat de Comisie prin faptul că aceasta a luat ca bază de calcul al cuantumului amenzii valoarea totală a vânzărilor de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal facturate în cursul ultimului an de participare la înțelegere.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
[
omissis
]
În al șaselea rând, trebuie înlăturat argumentul potrivit căruia Comisia ar fi aplicat în mod eronat Orientările din 2006, luând ca bază de calcul al cuantumului amenzii valoarea totală a vânzărilor facturate în SEE, în locul valorii totale a vânzărilor expediate către SEE.
Pe de o parte, trebuie arătat, asemenea Comisiei, că punctul 13 din Orientările din 2006 nu menționează nici „vânzările livrate”, nici „vânzările facturate”. Acesta se referă numai la „vânzările realizate” în SEE. Rezultă că orientările nu impun să se țină seama de vânzările livrate în SEE și nici nu se opun ca, pentru a calcula valoarea vânzărilor fiecărei întreprinderi în cadrul SEE, Comisia să rețină vânzările facturate în SEE (Hotărârea din 17 mai 2013, Parker ITR și Parker‑Hannifin/Comisia,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, punctul
).
Pe de altă parte, desigur, reiese din jurisprudență că, pentru a putea reține vânzările facturate în SEE, acest criteriu trebuie să fie reflectarea realității pieței, și anume să fie cel mai în măsură să delimiteze consecințele înțelegerii asupra concurenței în SEE (Hotărârea din 17 mai 2013, Parker ITR și Parker‑Hannifin/Comisia,
T‑146/09
,
EU:T:2013:258
, punctul
). Cu toate acestea, reclamanta nu explică în ce mod luarea în considerare de către Comisie, la calculul cuantumului amenzii, a anumitor vânzări facturate unor clienți situați în SEE, dar ulterior livrate unor unități din afara acestei zone geografice nu ar permite reflectarea impactului încălcării asupra concurenței în SEE.
Din considerațiile de mai sus rezultă că reclamanta nu a invocat niciun element de natură să demonstreze că cifra de afaceri realizată în cursul ultimului an complet de participare la încălcare, în ceea ce privește totalitatea vânzărilor de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal în SEE, nu constituia, la momentul la care Comisia a adoptat decizia atacată, o indicație cu privire la dimensiunea sa reală, la puterea sa economică pe piață și la amploarea încălcării în cauză.
Rezultă că prezenta critică trebuie respinsă.
[
omissis
]
iii)

Cu privire la a treia critică, referitoare la stabilirea cuantumului suplimentar care trebuie luat în considerare
Reclamanta susține în esență că, ținând seama de faptul că participanților la înțelegere li se aplicaseră deja amenzi substanțiale în țări terțe, care țineau seama de aspectele mondiale ale încălcării, precum și de un efect disuasiv, Comisia a încălcat principiul
ne bis in idem
și principiul proporționalității prin faptul că a impus de asemenea un cuantum suplimentar cuantumului de bază pentru a descuraja participanții la înțelegere să se angajeze în viitor în eventuale înțelegeri ilicite.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Cu titlu introductiv, din considerentul (1009) al deciziei atacate reiese că Comisia a indicat că, ținând seama de împrejurările specifice speței și de criteriile abordate în secțiunea 8.3.3.1, procentul care trebuie aplicat cuantumului suplimentar, în scop disuasiv, ar trebui să fie de 16 %.
Trebuie amintit că principiul
ne bis in idem
, consacrat de asemenea de articolul 4 din Protocolul nr. 7 la Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii a cărui respectare este asigurată de instanță (a se vedea Hotărârea din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punctul
și jurisprudența citată).
Principiul
ne bis in idem
interzice sancționarea aceleiași persoane mai mult de o dată pentru același comportament ilicit în scopul protejării aceluiași interes juridic. Aplicarea acestui principiu este supusă îndeplinirii a trei condiții cumulative, și anume identitatea faptelor, identitatea făptuitorului și identitatea interesului juridic protejat (a se vedea Hotărârea din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, în primul rând, în măsura în care reclamanta susține că, prin aplicarea unei amenzi pentru participarea la o înțelegere sancționată deja de autoritățile unor state terțe, Comisia a încălcat principiul
ne bis in idem
, trebuie arătat că principiul
ne bis in idem
nu se poate aplica într‑un caz precum cel din speță, în care procedurile desfășurate și sancțiunile aplicate de Comisie, pe de o parte, și de autoritățile unor state terțe, pe de altă parte, nu urmăresc, în mod evident, aceleași obiective (a se vedea prin analogie Hotărârea din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia,
T‑322/01
,
EU:T:2006:267
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Așadar, dacă în primul caz este vorba despre menținerea unei concurențe nedenaturate în cadrul SEE, protecția urmărită în al doilea caz privește piața unor țări terțe. Condiția identității interesului juridic protejat, necesară pentru aplicarea principiului
ne bis in idem
, lipsește astfel.
Pe de altă parte, reclamanta nu invocă și nici nu demonstrează existența unui principiu de drept sau a unei norme ori a unei convenții de drept internațional public prin care se interzice unor autorități sau unor instanțe din state diferite să urmărească penal și să condamne o persoană pentru fapte identice care produc efecte pe teritoriul lor sau în jurisdicția lor. În lipsa unei dovezi privind existența unei asemenea norme sau convenții între Uniune și state terțe care să prevadă o asemenea interdicție, Comisia nu poate fi obligată să acționeze astfel (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punctul
).
Prin urmare, susținerea reclamantei întemeiată pe încălcarea de către Comisie a principiului
ne bis in idem
trebuie respinsă.
În al doilea rând, în măsura în care reclamanta susține că Comisia a încălcat principiul proporționalității prin faptul că nu a ținut seama, la stabilirea procentului adițional care urma să fie aplicat, de faptul că amenzile care i‑au fost aplicate de alte state cuprindeau deja un efect de descurajare, trebuie amintit că punctul 25 din Orientările din 2006 precizează că, „independent de durata participării unei întreprinderi la încălcare, Comisia include în cuantumul de bază o sumă între 15 % și 25 % din valoarea vânzărilor, astfel cum este definită de secțiunea A de mai sus, pentru a descuraja întreprinderile chiar și să participe la acorduri orizontale de fixare a prețului, de împărțire a pieței și de limitare a producției”.
Pe de altă parte, trebuie observat că orice considerație întemeiată pe existența unor amenzi aplicate de autoritățile unui stat terț nu poate fi luată în considerare decât în cadrul puterii de apreciere de care dispune Comisia în materia stabilirii amenzilor pentru încălcările dreptului concurenței al Uniunii. Prin urmare, deși nu poate fi exclusă luarea în considerare de către Comisie a amenzilor aplicate anterior de către autoritățile unor state terțe, totuși nu există o obligație a Comisiei în acest sens. Astfel, obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi vizează asigurarea respectării, de către întreprinderi, a normelor de concurență stabilite prin Tratatul FUE pentru desfășurarea activităților lor în cadrul pieței interne. Prin urmare, apreciind caracterul descurajator al unei amenzi pe care urmează să o aplice pentru o încălcare a normelor menționate, Comisia nu este obligată să ia în considerare eventualele sancțiuni aplicate împotriva unei întreprinderi ca urmare a unor încălcări ale normelor de concurență ale unor state terțe (a se vedea Hotărârea din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia,
C‑308/04 P
,
EU:C:2006:433
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Prin urmare, susținerea reclamantei întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității trebuie înlăturată.
Pe baza ansamblului considerațiilor care precedă, primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.
2)

Cu privire la al doilea aspect, referitor la neluarea în considerare a circumstanțelor atenuante aplicabile reclamantei
[
omissis
]
i)

Cu privire la prima critică, referitoare la faptul că cuantumul amenzii nu reflectă suficient lipsa reclamantei de la reuniunile MK
Reclamanta susține în esență că cuantumul reducerii care i‑a fost acordată pentru neparticiparea sa la reuniunile MK nu respectă principiile proporționalității și egalității de tratament.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Cu titlu introductiv, din considerentul (1023) al deciziei atacate reiese că, pentru circumstanțele atenuante, Comisia i‑a acordat reclamantei o reducere de 3 % din cuantumul de bază al amenzii aplicate pentru motivul că participarea sa la reuniunile MK nu a fost dovedită și că nimic nu demonstra că avusese cunoștință despre acestea.
În primul rând, reclamanta susține că reducerea care i‑a fost acordată datorită neparticipării sale la reuniunile MK era insuficientă, având în vedere importanța acestor reuniuni în caracterizarea încălcării.
Potrivit jurisprudenței, acordarea unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii pentru circumstanțe atenuante este în mod necesar legată de împrejurările cauzei, care pot determina Comisia să nu o acorde unei întreprinderi care este parte la un acord ilicit. Astfel, recunoașterea beneficiului unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit nelegal, cu privire la care aceasta avea cunoștință sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, nu poate avea drept consecință înlăturarea efectului descurajator al amenzii aplicate și nu poate aduce atingere efectului util al articolului 101 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârea din 2 februarie 2012, Denki Kagaku Kogyo și Denka Chemicals/Comisia,
T‑83/08
, nepublicată,
EU:T:2012:48
, punctul
și jurisprudența citată).
Deși circumstanțele enumerate în lista de la punctul 29 din Orientările din 2006 sunt, cu siguranță, printre cele care pot fi luate în considerare de Comisie într‑un anumit caz, aceasta nu este obligată să acorde în mod automat o reducere suplimentară în acest temei de îndată ce o întreprindere prezintă elemente de natură să indice prezența uneia dintre aceste circumstanțe, caracterul adecvat al unei eventuale reduceri a amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante trebuind să fie apreciat din punct de vedere global, ținând seama de ansamblul circumstanțelor relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 februarie 2012, Denki Kagaku Kogyo și Denka Chemicals/Comisia,
T‑83/08
, nepublicată,
EU:T:2012:48
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, s‑a arătat că,
primo
, reclamanta a participat la aproape toată perioada încălcării, și anume aproape 12 ani din cei 14 ani cât a durat înțelegerea.
Secundo
, în pofida neparticipării sale la reuniunile MK, reclamanta a participat la 52 de reuniuni multilaterale, printre care figurau reuniunile ECC, ATC și CUP, și la șase contacte bilaterale sau trilaterale.
Tertio
, reclamanta nu a contestat că reuniunile CUP completau reuniunile MK și că acestea erau considerate de participanții la înțelegere ca fiind „reuniunile neoficiale”, desfășurate în paralel cu acestea din urmă, întrucât erau organizate, în general, la o săptămână după acestea și adunau majoritatea participanților la acestea.
Quarto
, toate schimburile anticoncurențiale se înscriau în același plan de ansamblu, cu un obiectiv economic unic. Pe de altă parte, din decizia atacată nu reiese că reuniunile MK aveau o importanță deosebită în raport cu celelalte reuniuni.
În plus, în ceea ce privește reducerile acordate în alte cauze, s‑a amintit, la punctele 505 și 506 de mai sus, că practica decizională anterioară a Comisiei nu putea servi drept cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență.
În lumina acestor considerații, trebuie să se constate că, în pofida neparticipării sale la reuniunile MK, reclamanta nu poate susține în mod întemeiat că participarea sa la înțelegere era limitată și că prezenta un grad de nocivitate care ar fi justificat o reducere mai importantă a amenzii. Rezultă că principiul proporționalității nu a fost încălcat de Comisie. Susținerea reclamantei trebuie, așadar, înlăturată.
În al doilea rând, reclamanta reproșează Comisiei că i‑a acordat aceeași reducere cu cea de care au beneficiat participanții la înțelegere care nu au participat la reuniunile CUP, deși aceștia nu se aflau în situații comparabile, având în vedere importanța reuniunilor MK în raport cu reuniunile CUP în caracterizarea încălcării.
În această privință, trebuie amintit că principiul egalității de tratament, care constituie un principiu general al dreptului Uniunii consacrat la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, InnoLux/Comisia,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii, acest principiu se opune ca, prin aplicarea unor metode de calcul diferite, Comisia să facă o discriminare între întreprinderile care au participat la un acord sau la o practică concertată contrară articolului 101 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, InnoLux/Comisia,
T‑91/11
,
EU:T:2014:92
, punctul
și jurisprudența citată).
Or,
primo
, la punctul 529 de mai sus s‑a arătat că reuniunile MK nu aveau o importanță deosebită în raport cu celelalte reuniuni.
Secundo
, din considerentul (1022) al deciziei atacate reiese că Comisia a considerat că Sanyo, NEC Tokin și Matsuo erau răspunzătoare pentru întreaga încălcare unică și continuă, cu excepția reuniunilor CUP, dat fiind că participarea lor la aceste reuniuni nu a fost dovedită și că nimic nu demonstra că au avut cunoștință despre acestea.
În consecință, Comisia a considerat că aceste întreprinderi, asemenea reclamantei, erau răspunzătoare pentru întreaga încălcare unică și continuă, cu excepția unui grup de reuniuni, la care participarea lor nu a fost dovedită.
În aceste împrejurări, Comisia, acordând aceeași reducere tuturor acestor întreprinderi, a respectat principiul egalității de tratament, care impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.
În consecință, Comisia nu a încălcat principiul egalității de tratament. Susținerea reclamantei trebuie, așadar, înlăturată.
Din toate cele de mai sus rezultă că prezenta critică trebuie respinsă.
[
omissis
]
2.

Cu privire la concluziile prin care se solicită reducerea cuantumului amenzii
Prin intermediul celui de al doilea capăt de cerere, reclamanta solicită Tribunalului, în orice caz, să își exercite competența de fond pentru a substitui aprecierea Comisiei cu propria apreciere cu privire la cuantumului amenzii și, prin urmare, pentru a reduce cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată.
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, în susținerea prezentului capăt de cerere, reclamanta invocă argumentația prezentată în susținerea celui de al patrulea motiv, întemeiat pe erori vădite în stabilirea cuantumului amenzii.
Trebuie amintit că competența de fond, recunoscută instanței Uniunii prin articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003, în conformitate cu articolul 261 TFUE, autorizează instanța, dincolo de simplul control al legalității sancțiunii, să substituie, în vederea stabilirii cuantumului acestei sancțiuni, aprecierea Comisiei, autorul actului în care a fost stabilit inițial acest cuantum, cu propria apreciere. În consecință, instanța Uniunii poate reforma actul atacat, chiar și în lipsa anulării, pentru a anula, a reduce sau a majora amenda aplicată, această competență fiind exercitată ținând seama de toate împrejurările de fapt (a se vedea Hotărârea din 25 iulie 2018, Orange Polska/Comisia,
C‑123/16 P
,
EU:C:2018:590
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru a respecta cerințele unui control de fond în sensul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale în ceea ce privește amenda, instanța Uniunii este obligată, în exercitarea competențelor prevăzute la articolele 261 și 263 TFUE, să examineze orice critică, de drept sau de fapt, prin care se urmărește să se demonstreze că cuantumul amenzii nu este adecvat în raport cu gravitatea și cu durata încălcării (a se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia,
C‑625/13 P
,
EU:C:2017:52
, punctul
și jurisprudența citată).
Trebuie însă subliniat că exercitarea competenței de fond nu echivalează cu un control din oficiu și trebuie amintit că procedura în fața instanțelor Uniunii este una în contradictoriu. Cu excepția motivelor de ordine publică pe care instanța este ținută să le examineze din oficiu, cum ar fi lipsa motivării deciziei atacate, sarcina de a invoca motive împotriva deciziei atacate și de a prezenta elemente de probă în susținerea acestor motive revine reclamantului (a se vedea Hotărârea din 9 iunie 2016, Repsol Lubricantes y Especialidades și alții/Comisia,
C‑617/13 P
,
EU:C:2016:416
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, în cadrul exercitării competenței sale de fond, Tribunalul nu este ținut de Orientările din 2006, care nu aduc atingere aprecierii amenzii de către instanța Uniunii. Astfel, deși Comisia are obligația de a respecta principiul protecției încrederii legitime atunci când aplică normele pe care și le‑a impus, cum sunt Orientările din 2006, acest principiu nu poate lega în aceiași termeni instanțele Uniunii în măsura în care nu au în vedere să aplice o metodă de calcul specifică a amenzilor în exercitarea competenței lor de fond, ci examinează de la caz la caz situațiile care le sunt prezentate ținând seama de toate împrejurările de fapt și de drept aferente acestora (a se vedea Hotărârea din 14 mai 2014, Donau Chemie/Comisia,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, tot din jurisprudența Curții reiese că exercitarea unei competențe de fond nu poate determina, în cadrul stabilirii cuantumului amenzilor, o discriminare între întreprinderile care au participat la un acord contrar normelor de concurență din dreptul Uniunii. În cazul în care Tribunalul intenționează să se îndepărteze în mod specific în cazul uneia dintre aceste întreprinderi de la metoda de calcul urmată de Comisie și pe care nu a repus‑o în discuție, acesta trebuie să explice în hotărâre motivele pentru această îndepărtare (a se vedea Hotărârea din 14 mai 2014, Donau Chemie/Comisia,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punctul
și jurisprudența citată).
Tribunalul are astfel dreptul să ajusteze cuantumul amenzii la un nivel inferior celui rezultat din aplicarea Orientărilor din 2006 dacă împrejurările cauzei cu care este sesizat o justifică. Este însă necesar ca reclamantul să invoce motive pertinente care pot justifica o asemenea reducere și să le susțină cu probe (a se vedea Hotărârea din 14 mai 2014, Donau Chemie/Comisia,
T‑406/09
,
EU:T:2014:254
, punctul
și jurisprudența citată).
În lumina acestor considerații trebuie analizat dacă împrejurările invocate de reclamantă pot, chiar în lipsa unei erori de drept sau a unei erori de apreciere a Comisiei, să justifice o reducere a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia atacată.
În primul rând, în ceea ce privește calculul valorii vânzărilor, mai întâi s‑a constatat, în cadrul examinării primei critici din cadrul primului aspect al celui de al patrulea motiv, că luarea în considerare a valorii totale a vânzărilor produselor vizate în cursul ultimului an de participare la înțelegere ca bază de calcul al amenzii era de natură să dea o indicație corectă privind amploarea încălcării pe piața relevantă, precum și importanța sa economică pentru activitățile participanților la înțelegere.
De altfel, trebuie arătat că argumentația prezentată de reclamantă în această privință nu prezintă un nivel de precizie suficient pentru a permite Tribunalului să înțeleagă modul în care reclamanta determină baza de calcul și modalitățile alternative de calcul pe care aceasta se întemeiază. Astfel, reclamanta consideră că, pe baza informațiilor cuprinse în studiul realizat de un cabinet independent, cuantumul amenzii ar trebui redus pentru a fi stabilit la un nivel care variază între 25 și 40 de milioane de euro. În plus, baza de evaluare și modalitățile de calcul propuse nu oferă nicio indicație cu privire la faptul că acestea ar permite să reflecte amploarea încălcării pe piața relevantă, precum și importanța sa economică pentru activitățile reclamantei și, pe de altă parte, să garanteze respectarea principiului egalității de tratament între participanții la înțelegere.
În continuare, cu ocazia examinării primei critici a primului aspect al celui de al doilea motiv, s‑a arătat că reclamanta participase la o încălcare unică și continuă care nu se limita nici la un tip specific de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal, ci acoperea o gamă largă de condensatori electrolitici cu aluminiu și cu tantal, nici la anumiți clienți.
În sfârșit, s‑a arătat la punctul 482 de mai sus că specificitățile interne invocate de reclamantă, referitoare la structura vânzărilor sale, țineau doar de strategia comercială a acesteia și nu constituiau, în sine, particularități care să justifice aplicarea unei metode de calcul diferite pentru stabilirea valorii vânzărilor.
În al doilea rând, în ceea ce privește reducerea coeficientului de gravitate reținut de Comisie, invocată de reclamantă în cadrul celei de a doua critici a primului aspect al celui de al patrulea motiv,
primo
, trebuie arătat de la bun început că reclamanta nu a precizat nici particularitățile care ar justifica o reducere a procentului reținut de Comisie, nici procentajul la care ar trebui stabilit acest coeficient.
Secundo
, la punctul 502 de mai sus s‑a arătat că încălcarea în cauză era, prin însăși natura sa, una dintre restrângerile cele mai grave ale concurenței.
Tertio
, la punctul 367 de mai sus, s‑a arătat că reclamanta participase la aproape toată perioada încălcării, și anume la aproape 12 din cei 14 ani cât a durat înțelegerea.
Quarto
, reiese din examinarea celei de a doua critici a primului aspect al celui de al doilea motiv că încălcarea viza întregul SEE.
Quinto
, deși, prin trimiterile la coeficientul reținut de Comisie în alte decizii, reclamanta intenționa să demonstreze, în speță, o eventuală discriminare, trebuie amintit în această privință că Tribunalul nu este ținut de practica decizională a Comisiei (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 octombrie 2017, Marine Harvest/Comisia,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, punctul
).
În al treilea rând, în ceea ce privește reducerea cuantumului suplimentar reținut de Comisie, care face obiectul celei de a treia critici a primului aspect al celui de al patrulea motiv,
primo
, s‑a arătat la punctul 519 de mai sus că nu se poate stabili caracterul disuasiv al unei amenzi aplicate ca urmare a unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii în funcție de eventualele sancțiuni aplicate întreprinderii ca urmare a încălcărilor normelor de concurență ale unor state terțe.
Secundo
, Comisia a reținut în speță un cuantum suplimentar de 16 % din valoarea vânzărilor, și anume, cu un procent în plus, procentul cel mai scăzut pe care îl putea reține, în conformitate cu punctul 25 din Orientările din 2006.
În al patrulea rând, în ceea ce privește reducerea mai importantă a amenzii sale ca urmare a unor circumstanțe atenuante, s‑a arătat la punctul 531 de mai sus că, în pofida neparticipării sale la reuniunile MK, reclamanta nu avea temei să susțină că participarea sa la înțelegere era limitată și că prezenta un grad de nocivitate mai redus care să justifice o asemenea reducere. S‑a mai arătat, la punctul 536 de mai sus, că Comisia a acordat o reducere similară tuturor întreprinderilor a căror răspundere a fost reținută pentru întreaga încălcare, cu excepția unui grup de reuniuni la care participarea lor nu a fost dovedită.
În al cincilea rând, la punctul 546 de mai sus s‑a constatat că reclamanta nu putea să ignore natura sancționabilă a comportamentului său și, prin urmare, să susțină că nu putea fi considerată răspunzătoare decât pentru o încălcare din neglijență.
În al șaselea rând, la punctul 564 de mai sus s‑a constatat că reclamanta nu era îndreptățită să invoce existența unei circumstanțe atenuante referitoare la comportamentul concurențial pe care l‑ar fi avut pe piață. În special, niciun element din dosar nu demonstrează că reclamanta a acționat diferit față de ceilalți participanți la înțelegere și a perturbat funcționarea înțelegerii.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că niciuna dintre împrejurările de fapt și de drept invocate de reclamantă în susținerea unei reduceri a amenzii care i‑a fost aplicată nu justifică, în special în raport cu principiile proporționalității și egalității de tratament, adoptarea unei metode de calcul diferite de cea adoptată de Comisie, de natură să conducă la o asemenea reducere. În consecință, nu este necesar ca Tribunalul să își exercite, în speță, competența de fond.
Rezultă că trebuie respinse concluziile reclamantei prin care se solicită reducerea cuantumului amenzii și, pe cale de consecință, acțiunea în totalitate.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua extinsă)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Nichicon Corporation va suporta propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană.

Costeira
Gratsias
Kancheva
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 septembrie 2021.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.