CELEX: 62018CJ0366
Predhodno odločanje
Socialna politika
Direktiva 2010/18/EU
Revidirani okvirni sporazum o starševskem dopustu
Nacionalna ureditev, v skladu s katero je pogoj za odobritev starševskega dopusta krajši delovni čas s sorazmernim znižanjem plače
Izmensko delo z gibljivim delovnim časom
Prošnja delavca, da bi zaradi skrbi za svoje mladoletne otroke opravljal delo s fiksnim delovnim časom
Direktiva 2006/54/ES
Enake možnosti ter enako obravnavanje moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu
Posredna diskriminacija
Delna nedopustnost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 8, 10 in 157 PDEU, člena 3 PEU, člena 23 in člena 33(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter člena 1 in člena 14(1) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (
UL 2006, L 204, str. 23
) v povezavi z Direktivo Sveta 2010/18/EU z dne 8. marca 2010 o izvajanju revidiranega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, sklenjenega med BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP in ETUC, ter o razveljavitvi Direktive 96/34/ES (
UL 2010, L 68, str. 13
).
Predlog je bil vložen v okviru spora med Joséjem Manuelom Ortizom Mesonerom in združenjem UTE Luz Madrid Centro, ker je to združenje zavrnilo njegovo prošnjo, naj se mu zaradi skrbi za njegove otroke prizna pravica do dela s fiksnim delovnim časom.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2006/54
Člen 1 Direktive 2006/54 z naslovom „Namen“ določa:
„Namen te direktive je zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.
V ta namen vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi:
(a)
z dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem in dostopom do poklicnega usposabljanja;
(b)
z delovnimi pogoji, vključno s plačilom;
(c)
s poklicnimi sistemi socialne varnosti.
Vsebuje tudi določbe za zagotovitev večje učinkovitosti takšnega uresničevanja z določitvijo ustreznih postopkov.“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, v odstavku 1 določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve:
[…]
(b)
‚posredna diskriminacija‘: kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju in so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna;
[…]“.
Člen 14 te direktive, naslovljen „Prepoved diskriminacije“, v odstavku 1 določa:
„V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi:
[…]
(c)
z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor je določeno v členu 141 [ES].“
Direktiva 2010/18
Direktivi 2010/18 je priložen revidirani okvirni sporazum o starševskem dopustu, sklenjen 18. junija 2009 (v nadaljevanju: okvirni sporazum o starševskem dopustu). V točkah 15 in 16 splošnih ugotovitev tega okvirnega sporazuma je navedeno:
„15.
ker je ta sporazum okvirni sporazum, ki določa minimalne zahteve in določbe za starševski dopust, ki se razlikuje od porodniškega dopusta, in za proste delovne ure v primeru višje sile ter prepušča državam članicam in socialnim partnerjem, da določijo pogoje dostopa in podrobna pravila izvajanja ter tako upoštevajo razmere v vsaki državi članici;
16.
ker je pravica do starševskega dopusta iz tega sporazuma individualna in načelno neprenosljiva pravica ter jo lahko države članice določijo kot prenosljivo. Izkušnje kažejo, da je lahko določitev neprenosljivosti dopusta pozitivna pobuda za očete v zvezi z izrabo dopusta, zato so se evropski socialni partnerji dogovorili, da del dopusta določijo kot neprenosljivega“.
V klavzuli 1 tega okvirnega sporazuma, naslovljeni „Namen in področje uporabe“, je v točkah 1 in 2 navedeno:
„1.
Ta sporazum določa minimalne zahteve, ki so namenjene lažjemu usklajevanju starševskih in poklicnih obveznosti zaposlenih staršev, pri čemer je treba upoštevati vedno večjo raznolikost družinskih struktur ter nacionalne zakonodaje, kolektivnih pogodb in/ali prakse.
2.
Ta sporazum se uporablja za vse delavce in delavke, ki imajo pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kot ga določajo zakonodaja, kolektivne pogodbe in/ali praksa, ki veljajo v vsaki državi članici.“
V klavzuli 2 okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, naslovljeni „Starševski dopust“, je navedeno:
„1.
Ta sporazum podeljuje moškim in ženskim delavcem individualno pravico do starševskega dopusta v primeru rojstva ali posvojitve otroka, da bodo lahko skrbeli za tega otroka do starosti največ osem let, kar določi država članica in/ali socialni partnerji.
2.
Dopust se odobri vsaj za štiri mesece, pri čemer bi se za spodbujanje enakih priložnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk načelno dodelil na neprenosljivi podlagi. Za spodbujanje enakopravnejše izrabe dopusta med obema staršema se vsaj eden od štirih mesecev starševskega dopusta dodeli na neprenosljivi podlagi. Načini uporabe neprenosljivega obdobja se določijo na nacionalni ravni prek zakonodaje in/ali kolektivnih pogodb, ki upoštevajo obstoječe ureditve dopusta v državah članicah.“
V klavzuli 3 tega okvirnega sporazuma, naslovljeni „Načini uporabe“, je v točki 1 navedeno:
„Pogoji za dostop do starševskega dopusta in podrobna pravila za način njegove izrabe se določijo z zakonodajo in/ali kolektivnimi pogodbami v državi članici, vendar le v primeru, da se upoštevajo minimalne zahteve tega sporazuma. Države članice in/ali socialni partnerji lahko zlasti:
(a)
odločijo, ali se starševski dopust dodeli za polni čas ali za krajši delovni čas po vnaprej določenih časovnih intervalih ali po izbiri posameznika, pri čemer je treba upoštevati potrebe delodajalcev in delavcev;
[…]“.
V klavzuli 6 tega okvirnega sporazuma, naslovljeni „Vrnitev na delovno mesto“, je v točki 1 navedeno:
„Za spodbujanje boljšega usklajevanja sprejmejo države članice in/ali socialni partnerji ukrepe, ki so potrebi za zagotovitev, da lahko delavci, ki se vračajo s starševskega dopusta, zahtevajo spremembe delovnega časa in/ali vzorcev za določeno obdobje. Delodajalci preučijo takšne zahteve ter se nanje odzovejo v skladu s svojimi potrebami in potrebami delavcev.
Podrobnosti tega odstavka se določijo v skladu z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami in/ali prakso.“
Špansko pravo
Člen 34(8) Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (kraljeva zakonska uredba 2/2015 o potrditvi prečiščenega besedila zakona o delovnih razmerjih) z dne 23. oktobra 2015 (BOE št. 255 z dne 24. oktobra 2015, str. 100224) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o delovnih razmerjih), določa:
„Delavec ima pravico do spremembe trajanja in razporeditve delovnega časa, s katero uresničuje pravico do usklajevanja zasebnega, družinskega in poklicnega življenja v skladu s podrobnimi pravili iz kolektivne pogodbe ali sporazuma z delodajalcem, vsekakor ob spoštovanju določb kolektivne pogodbe.
[…]“.
Člen 37(6) zakona o delovnih razmerjih določa:
„Kdor iz zakonskih razlogov neposredno skrbi za otroka, mlajšega od dvanajst let, ali invalidno osebo, ki ne opravlja plačanega dela, ima ob sorazmernem znižanju plače pravico do skrajšanja delovnega časa za vsaj eno osmino do največ polovico.
Enako pravico ima oseba, ki neposredno skrbi za družinskega člana do drugega kolena ali zakonca, ki zaradi starosti, nesreče ali bolezni ne more skrbeti zase in ne opravlja plačanega dela.
[…]“.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
J. M. Ortiz Mesonero se je zaposlil pri UTE Luz Madrid Centro, začasnim združenjem družb SICE SA, Urbalux SA, ImesAPI SA, Extralux SA in Citelum Ibérica SA, ki je pridobilo javno naročilo za vzdrževanje električne razsvetljave mesta Madrid (Španija). Za pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno med obema strankama, velja kolektivna pogodba za kovinsko industrijo v Madridu.
J. M. Ortiz Mesonero ima otroka, rojena leta 2010 in 2014. Njegova soproga opravlja odvetniški poklic.
V združenju UTE Luz Madrid Centro se delo opravlja v več izmenah, zaradi česar so organizirane jutranja izmena od 7.15 do 15.15, popoldanska izmena od 15.15 do 23.15, in nočna izmena od 23.15 do 7.15. J. M. Ortiz Mesonero kroži po teh treh izmenah in ima dva dneva počitka na teden, odvisno od razporedov dela, ki jih določi delodajalec.
J. M. Ortiz Mesonero je 26. marca 2018 združenje UTE Luz Madrid Centro zaprosil, da bi isto število delovnih ur brez znižanja plače od ponedeljka do petka opravil izključno v jutranji izmeni, da bi tako lahko skrbel za svoja otroka. Njegov delodajalec je to prošnjo zavrnil.
J. M. Ortiz Mesonero je zoper to zavrnilno odločbo vložil tožbo na predložitveno sodišče, Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (delovno sodišče št. 33 v Madridu, Španija).
Predložitveno sodišče navaja, da je J. M. Ortiz Mesonero prošnjo za vključitev v jutranjo izmeno vložil na podlagi člena 34(8) zakona o delovnih razmerjih. Vendar za izvajanje te določbe med J. M. Ortizem Mesonerom in njegovim delodajalcem ni bil sklenjen noben sporazum niti kolektivna pogodba za kovinsko industrijo v Madridu. V teh okoliščinah je to sodišče na podlagi španskega zakonika o civilnem postopku, v skladu s katerim sodišče o zadevi odloči na podlagi upoštevnih pravil tudi v primeru, če se stranki v sporu nanje nista pravilno sklicevali, ugotovilo, da zahtevek J. M. Ortiza Mesonera dejansko temelji na členu 37(6) zakona o delovnih razmerjih.
Zadnjenavedena določba naj bi predvidevala le pravico delavca do dela s krajšim delovnim časom od običajnega, s sorazmernim znižanjem plače, zaradi uskladitve družinskega in poklicnega življenja.
Ista določba naj ne bi predvidevala možnosti, da delavec zaprosi za delo v drugi izmeni, ne da bi se njegov delovni čas skrajšal in plača znižala. Vendar naj bi bilo v primeru, ko proizvodnja poteka dlje od delovnega časa, ki ga mora opraviti delavec, mogoče delovni čas brez njegovega skrajšanja razporediti tako, da bi bil ta združljiv z družinskimi potrebami. V tem primeru naj bi šlo pri J. M. Ortizu Mesoneru za tak primer, ker obstajajo tri izmene, med katerimi kroži.
Predložitveno sodišče med drugim navaja, da je glede na statistike, izdelane na podlagi popisa iz leta 2011, ki jih je pripravil Instituto Nacional de Estadística (nacionalni statistični inštitut, Španija), 23,79 % delavk skrajšalo svoj delovni čas za več kot en mesec, da bi lahko skrbele za svoje otroke, medtem ko je bilo takih delavcev 2,05 %.
Predložitveno sodišče trdi, da čeprav vprašanje za predhodno odločanje temelji na dejstvu, da upoštevna nacionalna ureditev vzpostavlja posredno diskriminacijo delavk na podlagi spola, okoliščina, da je v obravnavanem primeru moški, in ne ženska, tisti, ki prosi za prerazporeditev delovnega časa zaradi uskladitve družinskega in poklicnega življenja, ne more pomeniti, da je to vprašanje hipotetično. Če bi bilo namreč ugotovljeno, da navedena nacionalna ureditev vzpostavlja posredno diskriminacijo delavk, bi namreč učinki te ugotovitve veljali tudi za delavce, ki uveljavljajo pravico do usklajevanja družinskega in poklicnega življenja.
Predložitveno sodišče navaja tudi, da so določbe o usklajevanju družinskega in poklicnega življenja, ki jih je določil španski zakonodajalec, ugodnejše od tistih, vsebovanih v klavzuli 2(2) okvirnega sporazuma o starševskem dopustu. Vendar z dejstvom, da so ugodnejše, ni mogoče upravičiti tega, da je uporaba nacionalne ureditve v nasprotju z načelom enakosti spolov.
Zato se predložitveno sodišče, ki se opira na sodbe Sodišča z dne 30. septembra 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), z dne 20. junija 2013, Riežniece (
C‑7/12
,
EU:C:2013:410
), in z dne 16. julija 2015, Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
), porajajo dvomi o tem, ali člen 37(6) zakona o delovnih razmerjih pomeni primer posredne diskriminacije delavk, ki prve koristijo starševski dopust.
V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social n
o
33 de Madrid (delovno sodišče št. 33 v Madridu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali členi 8, 10 in 157 PDEU, člen 3 PEU, člen 23 in člen 33(2) Listine ter člen 1 in člen 14(1) Direktive 2006/54, vsi v povezavi z Direktivo 2010/18, nasprotujejo nacionalni zakonski določbi, kot je člen 37(6) zakona o delovnih razmerjih, ki uveljavljanje pravice delavca do usklajevanja družinskega življenja s poklicnim življenjem, zato da lahko neposredno skrbi za mladoletne otroke ali vzdrževane družinske člane, pogojuje s tem, da mora delavec za to v vsakem primeru skrajšati svoj običajni delovni čas in se mu posledično tudi sorazmerno zniža plača?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
Španska vlada v pisnih stališčih ugovarja, da je vprašanje za predhodno odločanje očitno nedopustno.
Po eni strani ta vlada s sklicevanjem na točko 43 sodbe z dne 30. septembra 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), trdi, da sicer ni mogoče izključiti tega, da pravica iz člena 37(6) zakona o delovnih razmerjih spada pod pojem „starševski dopust“ v smislu Direktive 2010/18, vendar v predložitveni odločbi ni navedena vsebina nacionalnih določb, ki se nanašajo na starševski dopust, in prav tako ne razlogi, zaradi katerih naj bi bilo treba to pravico šteti za starševski dopust v smislu te direktive.
Po drugi strani naj predložitveno sodišče ne bi pojasnilo zveze, ki jo je ugotovilo med členom 37(6) zakona o delovnih razmerjih ter členom 1 in členom 14(1) Direktive 2006/54, na katera se to sodišče sklicuje v svojem vprašanju.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bo sprejelo, pristojno, da glede na posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločiti, če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (sodba z dne 2. maja 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako potreba po zagotovitvi razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da navedeno sodišče opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja. Sodišče je namreč pristojno odločati o razlagi besedila Unije samo na podlagi dejstev, ki mu jih predloži nacionalno sodišče (sodba z dne 2. maja 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, točka
in navedena sodna praksa).
Nacionalno sodišče mora tudi navesti natančne razloge, zaradi katerih se sprašuje o razlagi nekaterih določb prava Unije in zaradi katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanja za predhodno odločanje. Poleg tega je nujno, da nacionalno sodišče vsaj minimalno pojasni razloge, iz katerih je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago zahteva, in zvezo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu pred njim (sodba z dne 2. maja 2019, Asendia Spain,
C‑259/18
,
EU:C:2019:346
, točka
in navedena sodna praksa).
Te zahteve, ki se nanašajo na vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe, so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika Sodišča, v skladu s katerim vsak predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje „povzetek predmeta spora in upoštevnih dejstev, kakor jih je ugotovilo predložitveno sodišče, ali vsaj navedbo dejanskih okoliščin, na katerih vprašanja temeljijo“, „vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v obravnavani zadevi, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso“ ter „razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari“.
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da člen 37(6), prvi pododstavek, zakona o delovnih razmerjih določa, da ima vsakdo, ki iz zakonskih razlogov neposredno skrbi za otroka, mlajšega od dvanajst let, ali invalidno osebo, ki ne opravlja plačanega dela, ob sorazmernem znižanju plače pravico do skrajšanja delovnega časa za vsaj eno osmino do največ polovico.
Na prvem mestu predložitveno sodišče v zvezi z uporabo Direktive 2010/18 v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, meni, da ta direktiva vsebuje odprto ureditev, ki jo mora vsaka država članica dopolniti, in da se je Kraljevina Španija v skladu s členom 34(8) in členom 37(6) zakona o delovnih razmerjih odločila, da bo vzpostavila minimalni pravni okvir, ki ga je mogoče izboljšati s kolektivnimi ali individualnimi pogodbami. To sodišče zato meni, da pravica delavca iz člena 37(6) zakona o delovnih razmerjih spada v okvir pojma „starševski dopust“ v smislu Direktive 2010/18.
Ker je predložitveno sodišče tako dokazalo zvezo med to direktivo in členom 37(6) zakona o delovnih razmerjih, se postavljeno vprašanje v delu, v katerem se nanaša na Direktivo 2010/18, ne more zavreči kot nedopustno.
Na drugem mestu predložitveno sodišče v bistvu navaja, da je treba Direktivo 2010/18 razlagati ob upoštevanju načela enakosti žensk in moških ter pravice do družinskega življenja iz člena 23 in člena 33(2) Listine. Zato je treba ugotoviti, da je postavljeno vprašanje dopustno v delu, v katerem se nanaša na navedeni določbi Listine.
Na tretjem mestu predložitveno sodišče v zvezi z Direktivo 2006/54 meni, da člen 37(6) zakona o delovnih razmerjih vzpostavlja posredno diskriminacijo delavk v smislu člena 2(1)(b) te direktive.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je ta člen 37(6) pravilo, ki se brez razlikovanja uporablja za delavce in delavke, drugače kot nacionalna ureditev, ki se je obravnavala v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 30. septembra 2010, Roca Álvarez (
C‑104/09
,
EU:C:2010:561
), in z dne 16. julija 2015, Maïstrellis (
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
).
Predložitveno sodišče pa ob tem, da gre za pravilo, ki se uporablja brez razlikovanja, ni dokazalo, kakšna posebna neugodnost naj bi v zadevi, kakršna je v postopku v glavni stvari, za delavca, kakršen je J. M. Ortiz Mesonero, izhajala iz dejstva, da so delavke posredno diskriminirane na podlagi spola.
Zato ugotovitev posredne diskriminacije delavk – tudi če ta obstaja – ni upoštevna za rešitev spora v glavni stvari. Zato je postavljeno vprašanje v delu, v katerem se nanaša na Direktivo 2006/54, hipotetično in zaradi tega nedopustno.
Nazadnje, predložitveno sodišče v svojem vprašanju omenja tudi člene 8, 10 in 157 PDEU ter člen 3 PEU.
Vendar to sodišče ne pojasnjuje niti razlogov, zaradi katerih se sprašuje o razlagi teh določb, niti zveze, ki jo vidi med temi določbami in upoštevno nacionalno zakonodajo v sporu, o katerem odloča. Zato teh določb ni treba razlagati.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je vprašanje za predhodno odločanje po eni strani dopustno v delu, v katerem se nanaša na Direktivo 2010/18 ter na člen 23 in člen 33(2) Listine, ter na drugi strani nedopustno v delu, v katerem se nanaša na Direktivo 2006/54, člene 8, 10 in 157 PDEU ter člen 3 PEU.
Vsebinska presoja
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2010/18 ter člen 23 in člen 33(2) Listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki z namenom neposredne skrbi za mladoletne otroke in vzdrževane družinske člane določa pravico delavca do skrajšanja običajnega delovnega časa s sorazmernim znižanjem njegove plače, ne določa pa možnosti, da bi imel v primeru, ko se njegov običajni delovni čas opravlja v izmenah, pravico do fiksnega delovnega časa, ob čemer bi še vedno delal svoj običajni delovni čas.
V zvezi s tem je treba poudariti, da iz klavzule 1, točka 1, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu izhaja, da ta okvirni sporazum določa minimalne zahteve, ki so namenjene lažjemu usklajevanju starševskih in poklicnih obveznosti zaposlenih staršev ob upoštevanju nacionalne zakonodaje, kolektivnih pogodb in/ali prakse.
Edina določba okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, ki se nanaša na razporeditev delovnega časa, je določba 6 (1) tega okvirnega sporazuma, ki določa, da države članice in/ali socialni partnerji sprejmejo ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev, da lahko delavci, „ki se vračajo s starševskega dopusta“, zahtevajo prerazporeditev delovnega časa in/ali vzorcev za določeno obdobje.
V obravnavani zadevi želi J. M. Ortiz Mesonero, ki običajno svoj delovni čas opravlja v izmenah, svoj delovni čas razporediti tako, da bi lahko delal s fiksnim delovnim časom. Iz predložitvene odločbe ni razvidno, da bi se vračal s starševskega dopusta v smislu klavzule 6, točka 1, tega okvirnega sporazuma.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da niti Direktiva 2010/18 niti okvirni sporazum o starševskem dopustu ne vsebujeta določb, ki bi državam članicam nalagale, da v okviru prošnje za starševski dopust prosilcu, ki običajno dela v izmenah, omogočijo, da dela s fiksnim delovnim časom.
V zvezi s členom 23 in členom 33(2) Listine je treba opozoriti, da se določbe Listine, kot določa člen 51(1) te listine, uporabljajo za države članice samo, ko izvajajo pravo Unije. V členu 6(1) PEU in členu 51(2) Listine je pojasnjeno, da se z določbami Listine ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije, opredeljenih v Pogodbah.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da kadar pravni položaj ne spada na področje uporabe prava Unije, Sodišče ni pristojno za njegovo obravnavo, morebiti uveljavljane določbe Listine pa same po sebi ne morejo utemeljevati te pristojnosti (sodba z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, točka
, in sklep z dne 15. maja 2019, Corte dei Conti in drugi,
C‑789/18 in C‑790/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:417
, točka
).
Ker v tem primeru iz točk 40, 42 in 48 te sodbe izhaja, da se niti Direktiva 2010/18 niti nobena druga določba, navedena v vprašanju za predhodno odločanje, ne uporabljajo za spor v postopku v glavni stvari, ni mogoče ugotoviti, da se ta spor nanaša na nacionalno ureditev, s katero se izvaja pravo Unije, v smislu člena 51(1) Listine (glej po analogiji sklep z dne 15. maja 2019, Corte dei Conti in drugi,
C‑789/18 in C‑790/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:417
, točka
).
Zato člena 23 in člena 33(2) Listine ni treba razlagati.
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2010/18 razlagati tako, da se ne uporablja za nacionalno ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki z namenom neposredne skrbi za mladoletne otroke in vzdrževane družinske člane določa pravico delavca do skrajšanja običajnega delovnega časa s sorazmernim znižanjem njegove plače, ne določa pa možnosti, da bi imel v primeru, ko se njegov običajni delovni čas opravlja v izmenah, pravico do fiksnega delovnega časa, ob čemer bi ohranil svoje običajno število delovnih ur.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

Direktivo Sveta 2010/18/EU z dne 8. marca 2010 o izvajanju revidiranega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, sklenjenega med BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP in ETUC, ter o razveljavitvi Direktive 96/34/ES je treba razlagati tako, da se ne uporablja za nacionalno ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki z namenom neposredne skrbi za mladoletne otroke in vzdrževane družinske člane določa pravico delavca do skrajšanja običajnega delovnega časa s sorazmernim znižanjem njegove plače, ne določa pa možnosti, da bi imel v primeru, ko se njegov običajni delovni čas opravlja v izmenah, pravico do fiksnega delovnega časa, ob čemer bi ohranil svoje običajno število delovnih ur.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.