CELEX: 62018CJ0348
Præjudiciel forelæggelse
tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter
forordning (EØF) nr. 3950/92
artikel 2, stk. 1, andet afsnit
fastsættelse af producenternes bidrag til betalingen af den tillægsafgift, der skal betales
omfordeling af uudnyttede referencemængder
national foranstaltning til omfordeling af de uudnyttede mængder på grundlag af objektive prioriteringskriterier

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 af 28. december 1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter (
EFT 1992, L 405, s. 1
), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1256/1999 af 17. maj 1999 (
EFT 1999, L 160, s. 73
, herefter »forordning nr. 3950/92«).
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Azienda Agricola Barausse Antonio e Gabriele – Società semplice og Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (agenturet for tildeling af støtte til landbrugssektoren, Italien) vedrørende den nationale udligning for mælkekvoter for markedsføring af mælk og mejeriprodukter i perioden fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 3950/92
Første, tredje, sjette og syvende betragtning til forordning nr. 3950/92 var affattet således:
»[v]ed Rådets forordning (EØF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 om ændring af forordning (EØF) nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter [(
EFT 1984, L 90, s. 10
)] er der fra den 2. april 1984 indført en ordning med en tillægsafgift i sektoren; formålet med ordningen, der blev indført for en periode på ni år med ophør den 31. marts 1993, var at formindske uligevægten mellem udbud og efterspørgsel for mælk og mejeriprodukter og at nedbringe det heraf følgende strukturoverskud; ordningen er fortsat nødvendig i fremtiden, hvis der skal opnås en bedre markedsligevægt; den bør derfor videreføres for yderligere syv tolvmånedersperioder fra den 1. april 1993
[…]
den metode, der blev vedtaget i 1984, og som indebærer en garantitærskel og en afgift på de indsamlede eller direkte solgte mælkemængder, der ligger over denne garantitærskel, bør bevares; tærsklen udtrykkes for hver medlemsstat ved en samlet garantimængde, som summen af de individuelt tildelte mængder ikke må overstige, hvilket gælder både for leverancer og for direkte salg […]
[…]
overskrides en af de samlede garantimængder, medfører dette for medlemsstaten, at afgiften skal betales af de producenter, der har medvirket til overskridelsen; […]
for at bevare en så smidig form for forvaltning af ordningen som muligt bør der gives mulighed for udligning af overskridelserne over alle de individuelle referencemængder af samme art inden for en medlemsstats område; hvad angår leverancerne, som udgør næsten hele den markedsførte mængde, gør nødvendigheden af at sikre, at afgiften pålægges i fuldt omfang i hele Fællesskabet det i princippet berettiget, at medlemsstaterne fortsat har mulighed for at vælge mellem to metoder til udligning af overskridelserne af de individuelle referencemængder, da strukturerne for produktion og indsamling af mælk er forskellige; i denne henseende bør medlemsstaterne bemyndiges til ved periodens slutning ikke at genuddele ubrugte referencemængder på nationalt niveau eller mellem opkøbere og til at anvende den del af det inddrevne beløb, som ligger ud over den skyldige afgift, til finansiering af nationale omstruktureringsprogrammer, og/eller at tilbagebetale beløbet til producenter i bestemte kategorier eller producenter, der befinder sig i en ekstraordinær situation.«
Artikel 1 i forordning nr. 3950/92 bestemte:
»For yderligere otte på hinanden følgende tolvmånedersperioder, der begynder den 1. april 2000, erlægger producenter af komælk en tillægsafgift for de mængder mælk eller mælkeækvivalenter, de i den pågældende tolvmånedersperiode har leveret til en opkøber eller solgt direkte til konsum ud over en nærmere fastsat mængde.
Afgiften fastsættes til 115% af indikativprisen for mælk.«
Forordningens artikel 2 bestemte følgende:
»1.   Afgiften skal erlægges for alle de mængder mælk eller mælkeækvivalenter, der afsættes i den pågældende tolvmånedersperiode, og som overstiger en af de mængder, der er omhandlet i artikel 3. Den betales af de producenter, der har bidraget til overskridelsen.
Alt efter medlemsstatens afgørelse, fastsættes producenternes bidrag til betalingen af afgiften efter eventuel [omfordeling] af de uudnyttede referencemængder enten på opkøberniveau på grundlag af den overskridelse, der tilbagestår, efter at de uudnyttede referencemængder er blevet fordelt i forhold til hver producents referencemængde, eller på nationalt niveau på grundlag af overskridelsen af den referencemængde, som hver producent råder over.
[…]
4.   Når det opkrævede beløb er højere end den afgift, der skal betales, kan medlemsstaten anvende saldoen til finansiering af de foranstaltninger, som er omhandlet i artikel 8, første led, og/eller til fordeling blandt producenter inden for de prioriterede kategorier, der er etableret af medlemsstaten på grundlag af objektive kriterier, der skal fastsættes nærmere, eller producenter, som er ramt af en ekstraordinær situation som følge af en national foranstaltning, der er uden forbindelse med denne ordning.«
I forordningens artikel 10 bestemtes det, at afgiften betragtes som en del af de interventioner, der er bestemt til regulering af landbrugsmarkederne, og anvendes til finansiering af udgifter i mejerisektoren.
Forordning (EØF) nr. 536/93
Sjette betragtning til Kommissionens forordning (EØF) nr. 536/93 af 9. marts 1993 om gennemførelsesbestemmelser for tillægsafgiften på mælk og mejeriprodukter (
EFT 1993, L 57, s. 12
) havde følgende ordlyd:
»[I]følge artikel 2, stk. 4, i forordning […] nr. 3950/92 skal Kommissionen fastlægge kriterierne for, hvornår prioriterede kategorier af producenter kan få tilbagebetalt afgifter, hvis medlemsstaten har fundet det hensigtsmæssigt ikke at foretage fuld genuddeling af uudnyttede mængder på sit område; kun hvis disse kriterier ikke finder fuld anvendelse i en medlemsstat, kan denne efter tilladelse fra og i forståelse med Kommissionen anvende andre kriterier.«
Artikel 3 i forordning nr. 536/93 bestemte:
»1.   Ved udgangen af hver af de perioder, der er nævnt i artikel 1 i forordning […] nr. 3950/92, udfærdiger opkøberen for hver producent en opgørelse, der for den referencemængde og det repræsentative fedtindhold, som sidstnævnte råder over, viser mængde og fedtindhold for den mælk og/eller de mælkeækvivalenter, han har leveret i løbet af perioden.
[…]
3.   Medlemsstaten kan beslutte, at myndighederne underretter køberen om, hvilket afgiftsbeløb han skal erlægge, efter at myndighederne eventuelt, afhængigt af medlemsstatens beslutning, har genuddelt en del af eller alle de uudnyttede referencemængder enten direkte til de pågældende producenter eller til opkøberne med henblik på fordeling mellem de pågældende producenter.
[…]«
Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 536/93 var affattet således:
»1.   Medlemsstaterne fastlægger i påkommende tilfælde de prioriterede kategorier af producenter, der er nævnt i artikel 2, stk. 4, i forordning […] nr. 3950/92, på grundlag af et eller flere af følgende objektive kriterier efter nedenstående prioritetsorden:
a)
formel vedkendelse fra myndighederne i medlemsstaten af, at tillægsafgiften helt eller delvis er opkrævet uberettiget
b)
bedriftens geografiske beliggenhed og først og fremmest bjergområder, jf. artikel 3, stk. 3, i Rådets direktiv 75/268/EØF [af 28. april 1975 om landbrug i bjergområder og i visse ugunstigt stillede områder (
EFT 1975, L 128, s. 1
)]
c)
den maksimale belægningsgrad for bedrifter med ekstensiv animalsk produktion
d)
størrelsen af overskridelsen af den individuelle referencemængde
e)
størrelsen af den referencemængde, som producenten råder over.
Hvis der for en periode fortsat er disponible finansieringsmuligheder efter anvendelsen af ovenstående kriterier, fastsætter medlemsstaten i samråd med Kommissionen yderligere objektive kriterier.«
Forordning (EF) nr. 1788/2003
Forordning nr. 3950/92 blev ophævet og erstattet fra den 1. april 2004 af Rådets forordning (EF) nr. 1788/2003 af 29. september 2003 om en afgift på mælk og mejeriprodukter (
EUT 2003, L 270, s. 123
), som selv blev ophævet og erstattet pr. 1. april 2008 af Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (
EUT 2007, L 299, s. 1
).
2. og 14. betragtning til forordning nr. 1788/2003 var affattet således:
»2)
Forordning […] nr. 3950/92 bør ophæves og afløses af en ny tekst, hvori de gældende bestemmelser omrokeres og tydeliggøres ud fra et ønske om både at udnytte de indhøstede erfaringer og at forenkle og tydeliggøre ordningen.
[…]
14)
For at sikre en vis fleksibilitet i forvaltningen af ordningen bør medlemsstaterne kunne omfordele referencemængder, der ved udløbet af en periode er uudnyttede på nationalt plan eller mellem opkøbere.«
Forordningens artikel 10, stk. 3, bestemte:
»Medlemsstaterne træffer beslutning om de enkelte producenters andel i betalingen af afgiften efter eventuel omfordeling af den uudnyttede del af den nationale referencemængde, der er afsat til leverancer, enten i forhold til hver enkelt producents individuelle referencemængder eller på grundlag af objektive kriterier, der fastsættes af medlemsstaterne:
a)
enten på nationalt plan på grundlag af den mængde, med hvilken de enkelte producenters disponible referencemængde er overskredet, eller
b)
først på opkøberniveau og derefter på nationalt plan.«
Italiensk ret
Artikel 1, stk. 8, i decreto-legge n. 43, recante disposizioni urgenti per il settore lattierocaseario (lovdekret nr. 43 om hastebestemmelser for mejerisektoren), af 1. marts 1999 (GURI nr. 50, af 2.3.1999), omdannet med ændringer til lov ved legge ordinaria n. 118 (almen lov nr. 118), af 27. april 1999 (GURI nr. 100 af 30.4.1999) (herefter »lovdekret nr. 43/1999«), er affattet således:
»Den nationale godtgørelse udbetales for perioderne 1995-1996, 1996-1997, 1997-1998 og 1998-1999 i medfør af følgende kriterier og i denne rækkefølge:
a)
til fordel for kvotehavende producenter i bjergområder, jf. […] direktiv [75/268]
b)
til fordel for kvote A- og B-producenter, over for hvilke kvote B er blevet nedsat, inden for den nedsatte mængde
c)
til fordel for kvotehavende producenter i ugunstigt stillede områder, jf. […] direktiv [75/268], og i områder omfattet af mål nr. 1 som omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/93 af 20. juli 1993 [om ændring af forordning (EØF) nr. 2052/88 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om samordningen af deres interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (
EFT 1993, L 193, s. 5
)]
d)
til fordel for producenter, som alene er tildelt kvote A, og som har overskredet sin kvote med maksimalt 5% af kvoten
e)
til fordel for andre kvotehavende producenter
ea)
til fordel for alle øvrige producenter.«
Artikel 1, stk. 5, i decreto-legge n. 8, recante disposizioni urgenti per la ripartizione dell’aumento comunitario del quantitativo globale di latte e regolazione provvisoria del settore lattiero-caseario (lovdekret nr. 8 om hastebestemmelser for fordeling af den øgede, samlede mængde mælk i Unionen og for midlertidig regulering af mejerisektoren) af 4. februar 2000 (GURI nr. 30 af 7.2.2000), omdannet til lov med ændringer ved legge n. 79 (lov nr. 79), af 7. april 2000 (GURI nr. 82 af 7.4.2000) (herefter »lovdekret nr. 8/2000«), udvidede anvendelsen af de kriterier, der var fastsat i artikel 1, stk. 8, i lovdekret nr. 43/1999, til senere markedsføringsperioder for mælk og mejeriprodukter, herunder perioden fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Appellanten i hovedsagen driver et mælkeproducerende landbrugsselskab. I perioden fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001 overskred selskabet sin individuelle referencemængde.
Ved afgørelse af 26. juli 2001 med titlen »Mælkekvoteordningen – national udligning for 2000/2001« meddelte AGEA producenterne deres overskudsproduktion og udfaldet af udligningstransaktionerne. I henhold til denne afgørelse blev de uudnyttede individuelle referencemængder omfordelt på grundlag af et kriterium om prioritet ud fra kategorier, der var fastsat i gældende lovgivning. Appellanten i hovedsagen var ikke en af de virksomheder, der var begunstiget af disse omfordelinger.
Appellanten i hovedsagen anfægtede for Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Rom, Italien) lovligheden af denne afgørelse samt af AGEA’s afgørelse i henhold til artikel 1, stk. 5, i lovdekret nr. 8/2000 vedrørende den nationale udligning for markedsføringsperioden for mælk og mejeriprodukter fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001.
Efter at denne ret forkastede søgsmålet, har appellanten i hovedsagen iværksat appel for Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien).
Ifølge appellanten i hovedsagen er de lovbestemmelser om reglerne for omfordeling, som er blevet anvendt i forhold til selskabet, navnlig artikel 1, stk. 8, i lovdekret nr. 43/1999 og artikel 1, stk. 5 i lovdekret nr. 8/2000, i strid med forordning nr. 3950/92 og forordning nr. 536/93. Ved at bestemme, at tillægsafgiften skal opgøres efter en omfordeling af de uudnyttede referencemængder ud fra prioriterede kategorier, tilsidesatte den italienske lovgiver således artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 3950/92, som foreskrev, at der, såfremt medlemsstaterne valgte at omfordele de uudnyttede referencemængder, skulle anvendes et ufravigeligt kriterium om lighed og proportionalitet.
Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har indledningsvis bemærket, at det fremgår af affattelsen af artikel 1, stk. 8, i lovdekret nr. 43/1999 og af konklusionerne i den italienske stats praksis, at staten af de to former for tilladt udligning i henhold til artikel 2 i forordning nr. 3950/92 valgte den, der består i en omfordeling af uudnyttede referencemængder, som er fastsat i artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92. Som led i gennemførelsen af den mulighed, der er fastsat i denne bestemmelse, foretages godtgørelsestransaktioner mellem overskudskvoter og ikke fuldstændigt udnyttede kvoter samt omfordelinger til producenter, der har overskredet deres kvoter, af uudnyttede, individuelle referencemængder efter kategorier i den nævnte rækkefølge og således ikke »i forhold til hver enkelt producents individuelle referencemængder«.
Den forelæggende ret har herefter anført, at såfremt der var grundlag for appellanten i hovedsagens teori, ville det betyde, at de regler, hvormed der udvælges de personer, der modtager en omfordeling af de uudnyttede, individuelle referencemængder, og hvorefter appellanten i hovedsagen blev udelukket, er ulovlige, uden at det har betydning for konstateringen af den oprindelige overskridelse af produktionen.
Den forelæggende ret har endelig anført, at det følger af den overvejende nationale retspraksis, at forordning nr. 3950/92 ikke indeholder en forpligtelse til forholdsmæssighed ved omfordelingen af de uudnyttede kvoter, og endvidere er prioriteringskriterierne i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1788/2003. Den forelæggende ret nærer imidlertid tvivl om, hvorvidt en sådan betragtning er forenelig med det, som tidsmæssigt var bestemt i forordning nr. 3950/92 og forordning nr. 536/93. Den har bl.a. rejst spørgsmålet, om disse forordninger skal fortolkes således, at omfordelingen af uudnyttede individuelle kvoter nødvendigvis skal ske på et lige og forholdsmæssigt grundlag, eller om medlemsstaterne er tillagt beføjelser til at identificere kategorier af begunstigede producenter ud fra en prioritering.
Under disse omstændigheder har Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 3950/92 – ligeledes sammenholdt med Domstolens begrundelse i dom af 5. maj 2011, [Kurt und Thomas Etling m.fl.,]
C-230/09 og C-231/09
, [(
EU:C:2011:271
)], vedrørende artikel 10, stk. 3, i forordning nr. [1788/2003] – fortolkes således, at omfordelingen af den uudnyttede del af den nationale referencemængde, der er afsat til leverancer, kan ske i henhold til objektive prioriteringskriterier fastsat af medlemsstaterne, eller skal den fortolkes således, at denne udligningsfase alene reguleres af kriteriet om proportionalitet?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
Den italienske regering har bestridt, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling. Den italienske regering har anført, at det spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, er hypotetisk, og har fremhævet, at førsteinstansen havde afvist det søgsmål, der var anlagt af appellanten i hovedsagen, da denne, henset til klagepunkternes generelle karakter, blot havde anfægtet hele ordningen, men ikke havde fremlagt noget bevis hvad angår en anderledes mælkeproduktion for markedsføringsperioden fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001 Selv om dette blev tiltrådt for appeldomstolen, var der ikke grundlag for at anvende forordning nr. 3950/92 endsige for efterfølgende at anmode om Domstolens fortolkning.
Den italienske regering har tilføjet, at den forelæggende ret ikke har fremført noget faktisk forhold, der gør det muligt at fastslå, at appellanten i hovedsagens ansøgning om at opnå en anden individuel referencemængde i visse henseender ville kunne godkendes, eller at den i det mindste ikke ville være åbenbart ugrundet. Denne retsinstans har i det væsentlige behandlet sagen, som om den alene vedrørte et retligt forhold, selv om den, som det fremgår af konklusionen i afgørelsen i første instans, først og fremmest vedrørte et faktisk forhold. Den nævnte retsinstans skulle som minimum have forelagt Domstolen de faktiske oplysninger, der var nødvendige for at godtgøre, at den ønskede fortolkning i hvert fald potentielt var hensigtsmæssig.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, som den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (jf. dom af 4.12.2018, Minister for Justice and Equality og Commissioner of An Garda Síochána,
C-378/17
,
EU:C:2018:979
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde indeholder forelæggelsesafgørelsen for det første de faktiske og retlige oplysninger, der er nødvendige for at gøre det muligt for Domstolen at give den forelæggende ret en hensigtsmæssig besvarelse.
For det andet gør ingen oplysninger i sagens akter det muligt at fastslå, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller at den er af hypotetisk karakter.
Det fremgår nemlig af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret er forelagt en tvist, som led i hvilken appellanten i hovedsagen har gjort gældende, at den nationale lovgivning om reglerne for omfordeling af de individuelle, uudnyttede referencemængder er uforenelig med EU-retten, og har anfægtet lovligheden af den tillægsafgift, som selskabet er blevet pålagt. Den forelæggende ret har endvidere udtrykkeligt, i præmis 9 i forelæggelsesafgørelsen, anført, at anmodningen om præjudiciel afgørelse er relevant med henblik på afgørelsen af tvisten i hovedsagen, eftersom det, såfremt der var grundlag for appellanten i hovedsagens teori, vil betyde, at de regler, hvormed der udvælges de personer, der modtager omfordeling af de uudnyttede, individuelle referencemængder, og denne appellant blev udelukket, er ulovlige, uden at det har betydning for konstateringen af den oprindelige overskridelse af produktionen.
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Det præjudicielle spørgsmål
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 skal fortolkes således, at omfordelingen, når en medlemsstat beslutter at foretage omfordeling af de uudnyttede referencemængder, skal ske mellem de producenter, der har overskredet deres referencemængder, i forhold til de referencemængder, som hver producent råder over, eller om omfordelingen kan ske i henhold til objektive prioriteringskriterier fastsat af denne medlemsstat.
Det følger af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 26.9.2018, Baumgartner,
C-513/17
,
EU:C:2018:772
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 bestemmer, at alt efter medlemsstatens afgørelse fastsættes producenternes bidrag til betalingen af afgiften efter eventuel omfordeling af de uudnyttede referencemængder enten på opkøberniveau på grundlag af den overskridelse, der tilbagestår, efter at de uudnyttede referencemængder er blevet fordelt i forhold til hver producents referencemængde, eller på nationalt niveau på grundlag af overskridelsen af den referencemængde, som hver producent råder over.
Som det ligeledes bekræftes i syvende betragtning til denne forordning, overlader denne bestemmelse følgelig medlemsstaterne et valg mellem, om de vil foretage omfordeling af den uudnyttede del af den samlede referencemængde til producenter, der har foretaget merleveringer, før de fastslår hver af disse producenters bidrag til betalingen af den skyldige afgift. Beslutningen om at foretage omfordeling er en fakultativ forløber for fastlæggelsen af producenternes bidrag til betalingen og har virkning for resultatet heraf (jf. analogt dom af 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling m.fl.,
C-230/09 og C-231/09
,
EU:C:2011:271
, præmis
).
Det følger endvidere af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 samt af artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 536/93, at medlemsstaten kan foretage omfordeling af uudnyttede referencemængder ved udløbet af en periode enten på nationalt niveau direkte til de pågældende producenter eller på opkøberniveau med henblik på fordeling af disse mængder mellem de pågældende producenter.
I modsætning til, hvad den italienske regering har gjort gældende, giver artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, selv om den giver medlemsstaterne mulighed for at foretage en omfordeling af de uudnyttede referencemængder ved periodens udløb, ikke disse stater tilladelse til at fastlægge de kriterier, en sådan omfordeling skal foretages efter.
Det fremgår nemlig af selve denne bestemmelses ordlyd, at såfremt en medlemsstat beslutter at foretage omfordeling af uudnyttede referencemængder, fordeles disse mængder »i forhold til hver producents referencemængde«.
Den italienske regerings argument om, at den nævnte bestemmelse ikke vedrører selve kriterierne for omfordeling og kun omtaler proportionalitetskriteriet med henblik på de beregninger, som opkøberen skal foretage, såfremt han skal anvende den afgift, der påhviler producenterne, modsiges udtrykkeligt af Domstolens praksis.
Domstolen har således allerede fastslået, at det fremgår klart af alle sprogversioner af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, at det er fordelingen af de uudnyttede referencemængder, dvs. omfordelingen af disse mængder, der skal ske »i forhold til hver producents referencemængde«, og at producenternes bidrag til betalingen af den skyldige afgift fastlægges i forhold til overskridelsen af den referencemængde, som hver af disse producenter råder over (dom af 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling m.fl.,
C-230/09 og C-231/09
,
EU:C:2011:271
, præmis
).
Artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 fastlægger således et kriterium for omfordelingen af uudnyttede referencemængder. Eftersom denne bestemmelse hverken nævner andre kriterier eller henviser til medlemsstaternes kompetence til at fastlægge deres egne kriterier, skal dette kriterium om forholdsmæssig fordeling således anses for at være det eneste, der kan udgøre grundlaget for omfordelingen af uudnyttede referencemængder.
En sådan fortolkning bekræftes af den sammenhæng, hvori artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 indgår. Muligheden for inden for rammerne af anvendelsen denne bestemmelse at foretage omfordeling af uudnyttede referencemængder i medfør af andre kriterier kan nemlig ikke udledes af denne forordnings artikel 2, stk. 4.
Det følger af artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 3950/92 og i øvrigt af sjette betragtning til forordning nr. 536/93, at hvis en medlemsstat har fundet det hensigtsmæssigt ikke at foretage fuld omfordeling af de uudnyttede referencemængder på sit område, kan medlemsstaten, når afgiften er skyldig, og det opkrævede beløb overstiger denne, anvende meropkrævningen til finansiering af de foranstaltninger, som er omhandlet i artikel 8, første led, i forordning nr. 3950/92, og/eller tilbagebetale den til de producenter, som er omfattet af de prioriterede kategorier, som medlemsstaten har fastsat på grundlag af objektive kriterier, der skal fastsættes nærmere, eller producenter, som er ramt af en ekstraordinær situation som følge af en national foranstaltning, der er uden forbindelse med denne ordning. Medlemsstaterne fastlægger de prioriterede kategorier på grundlag af et eller flere objektive kriterier, der er fastsat i artikel 5 i forordning nr. 536/93.
Den mulighed for at foretage en omfordeling af hele eller en del af de uudnyttede referencemængder, som er fastsat i artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, og medlemsstatens mulighed, hvis den ikke foretager en omfordeling af de uudnyttede referencemængder, for at beslutte eventuelt at tilbagebetale meropkrævningen af afgiften til producenterne i medfør af artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 3950/92, følger forskellige logikker.
På den ene side tilsigter artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 3950/92 nemlig at foretage en forholdsmæssig nedsættelse af producenternes overskridelse af referencemængderne for ligeledes at nedsætte producenternes bidrag til den afgift, der skal betales. På den anden side har denne forordnings artikel 2, stk. 4, derimod til formål at fastlægge anvendelsen af meropkrævningen af afgiften, idet det foreskrives, at tilbagebetalingen heraf, når medlemsstaten beslutter dette, foretages til fordel for de producenter, som er omfattet af prioriterede kategorier, der er fastsat efter objektive kriterier, som Kommissionen har fastlagt.
Som følge af forskellen i de underliggende logikker for de mekanismer, der er fastsat i henholdsvis artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og i artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 3950/92, kan det ikke antages, at de kriterier, der er fastsat i den anden bestemmelse, er relevante med henblik på anvendelsen af førstnævnte bestemmelse, og deres relevans kan kun følge af en udtrykkelig henvisning i denne retning i forordningen. Hverken forordning nr. 3950/92 eller forordning nr. 536/93 foreskriver, at disse kriterier skal anvendes som led i gennemførelsen af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92.
Hvad angår den italienske regerings argumenter om artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 1788/2003 skal det bemærkes, at denne bestemmelse foreskriver, at omfordeling af den uudnyttede del af den nationale referencemængde, der er afsat til leverancer, skal ske i forhold til den individuelle referencemængde for hver producent, der har foretaget merleveringer, eller i henhold til objektive kriterier fastsat af medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling m.fl.,
C-230/09 og C-231/09
,
EU:C:2011:271
, præmis
).
Det er imidlertid ubestridt, at forordning nr. 1788/2003, der trådte i kraft den 28. oktober 2003 og fandt anvendelse fra den 1. april 2004, ikke finder tidsmæssig anvendelse på tvisten i hovedsagen, som vedrører markedsføringsperioden for mælk og mejeriprodukter fra den 1. april 2000 til den 31. marts 2001.
For så vidt som forordning nr. 1788/2003 ifølge anden betragtning hertil tilsigter at omrokere og tydeliggøre de regler, der var fastsat i forordning nr. 3950/92, kan der tages hensyn hertil ved fortolkningen af den sidstnævnte forordning. Domstolen har i denne henseende i øvrigt fastslået, at artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 1788/2003 forfulgte det samme formål som artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, og at medlemsstaternes mulighed for at omfordele de uudnyttede referencemængder ved periodens udløb, der er fastsat i artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 1788/2003, ikke ses at være ny i forhold til den tidligere ordning, og lovgiver ses ikke at have ændret den eksisterende ordning væsentligt på dette punkt (jf. i denne retning dom af 5.5.2011, Kurt und Thomas Etling m.fl.,
C-230/09 og C-231/09
,
EU:C:2011:271
, præmis
-
).
Selv om det er korrekt, at Domstolen i præmis 63 og 64 i dom af 5. maj 2011, Kurt und Thomas Etling m.fl. (
C-230/09 og C-231/09
,
EU:C:2011:271
), henviste til artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 med henblik på at fastlægge rækkevidden af udtrykket »i forhold til hver enkelt producents (individuelle) referencemængder eller på grundlag af objektive kriterier, der fastsættes af medlemsstaterne«, der fremgår af artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 1788/2003, tog den ikke stilling til, om artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, som det er blevet tilfældet med artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 1788/2003, tillod medlemsstaterne at foretage en omfordeling af de uudnyttede referencemængder på grundlag af objektive kriterier, der fastsættes af medlemsstaterne.
Det skal tilføjes, at Domstolen tidligere i det væsentlige har fastslået, at det, såfremt en bestemmelse erstattes med en anden, må formodes, at hvis der ikke foreligger bevis for det modsatte, indebærer enhver forskel i affattelsen en forskel i rækkevidden, hvis den nye affattelse fører til en anden fortolkning (dom af 1.6.1961, Simon mod Domstolen,
15/60
,
EU:C:1961:11
).
Det kan således ikke udledes af indførelsen i forordning nr. 1788/2003 af en tilladelse til at foretage omfordeling af uudnyttede referencemængder på grundlag af objektive kriterier, der fastsættes af medlemsstaterne, at en sådan mulighed allerede forelå inden for rammerne af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92.
For så vidt angår formålet med afgiften skal det bemærkes, at tillægsafgiftsordningen tilsigter at genoprette ligevægten mellem udbud og efterspørgsel i mejerisektoren, der er præget af strukturelle overskud, ved hjælp af en begrænsning af mælkeproduktionen. Denne foranstaltning omfattes således af målsætningen vedrørende en rationel udvikling af mælkeproduktionen samt opretholdelse af en rimelig levestandard for landbrugsbefolkningen, idet den bidrager til at stabilisere indkomsterne for den berørte gruppe inden for landbrugsbefolkningen (dom af 17.5.1988, Erpelding,
84/87
,
EU:C:1988:245
, præmis
, og af 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi m.fl.,
C-480/00, C-482/00, C-484/00, C-489/00 – C-491/00 og C-497/00 – C-499/00
,
EU:C:2004:179
, præmis
). Det følger af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 3950/92, at den ved forordningens artikel 1 indførte tillægsafgift betales af de producenter, der har bidraget til overskridelsen af referencemængderne (dom af 24.1.2018, Kommissionen mod Italien,
C-433/15
,
EU:C:2018:31
, præmis
).
Som det endvidere klart fremgår af artikel 10 i forordning nr. 3950/92, udgør tillægsafgiften en del af de interventioner, der er bestemt til regulering af landbrugsmarkederne, og den anvendes til finansiering af udgifter i mejerisektoren. Det følger heraf, at tillægsafgiften ud over det åbenbare formål at forpligte mælkeproducenterne til at overholde de referencemængder, der er tildelt dem, også har et økonomisk formål, for så vidt som den skal tilvejebringe de nødvendige midler for Fællesskabet til afsætning af den produktion, producenterne har skabt ud over deres kvoter (dom af 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi m.fl.,
C-480/00, C-482/00, C-484/00, C-489/00 – C-491/00 og C-497/00 – C-499/00
,
EU:C:2004:179
, præmis
).
For så vidt som udøvelsen af den mulighed, som medlemsstaten er indrømmet til at omfordele uudnyttede referencemængder, fører til en reduktion af overskridelsen af producenternes referencemængder samt til en reduktion af de midler, der hidrører fra den skyldige afgift, kan en medlemsstat ikke frit beslutte, hvorledes denne omfordeling foretages, eftersom EU-lovgiver har opstillet rammer for udøvelsen af denne mulighed ved at fastsætte betingelser herfor.
Formålet med tillægsafgiften styrker således den fortolkning, hvorefter det proportionelle fordelingskriterium, der alene er fastsat i artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92, skal anses for at være det eneste kriterium for omfordelingen af uudnyttede referencemængder. Det kan derimod under alle omstændigheder heller ikke af en ordlydsfortolkning udledes, at en medlemsstat derudover, selv når der ikke foreligger en udtrykkelig tilladelse hertil, har beføjelse til at foretage en omfordeling efter andre kriterier.
Henset til det ovenstående kan den italienske regerings argumenter om, at anvendelsen af andre kriterier ikke er udtrykkeligt forbudt ved forordning nr. 3950/92 eller forordning nr. 536/93, gør det muligt at nå de mål, der forfølges i mejerisektoren, og ikke tilsidesætter noget almindeligt EU-retligt princip, såsom proportionalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, ikke tiltrædes.
For så vidt som EU-retten, herunder dens almindelige principper, ikke indeholder fælles forskrifter, følger de nationale myndigheder i forbindelse med gennemførelsen af EU-bestemmelserne de formelle og materielle bestemmelser i deres nationale ret, idet medlemsstaterne, når de vedtager foranstaltninger til gennemførelse af en EU-retlig bestemmelse, ved udøvelsen af deres skønsbeføjelse er forpligtet til at iagttage de almindelige principper i EU-retten, herunder proportionalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. i denne retning dom af 25.3.2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi m.fl.,
C-480/00, C-482/00, C-484/00, C-489/00 – C-491/00 og C-497/00 – C-499/00
,
EU:C:2004:179
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Som bemærket ovenfor i nærværende doms præmis 40 fastsætter artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 således et kriterium for omfordelingen af uudnyttede referencemængder, hvorved medlemsstaternes skønsbeføjelse begrænses.
Henset til det ovenstående skal det forelagt spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 3950/92 skal fortolkes således, at omfordelingen, når en medlemsstat beslutter at foretage omfordeling af de uudnyttede referencemængder, skal ske mellem de producenter, der har overskredet deres referencemængder, i forhold til de referencemængder, som hver producent råder over.
Sagsomkostninger
Da sagen i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:

Artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 af 28. december 1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1256/1999 af 17. maj 1999, skal fortolkes således, at omfordelingen, når en medlemsstat beslutter at foretage omfordeling af de uudnyttede referencemængder, skal ske mellem de producenter, der har overskredet deres referencemængder, i forhold til de referencemængder, som hver producent råder over.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.