CELEX: 62019CJ0819
Predhodno odločanje
Členi 81, 84 in 85 ES
Člen 53 Sporazuma EGP
Omejevalni sporazumi
Ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med Evropskim gospodarskim prostorom (EGP) in tretjimi državami, do katerih je prišlo v času veljavnosti členov 84 in 85 ES
Odškodninska tožba
Pristojnost nacionalnih sodišč za uporabo člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 81, 84 in 85 ES, člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3; v nadaljevanju: Sporazum EGP) in člena 6 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Stichting Cartel Compensation (v nadaljevanju: SCC) in Equilib Netherlands BV (v nadaljevanju: Equilib) na eni strani ter družbami Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, SAS AB in SAS Cargo Group A/S na drugi strani v zvezi s povrnitvijo škode, nastale zaradi kršitve člena 81 ES, ki naj bi jo storili ti letalski prevozniki.
Pravni okvir
Uredbi št. 17 in 141
Člen 5(1) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov [81 in 82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3), je določal:
„Sporazumi, sklepi in usklajena ravnanja, opisani v členu [81](1) [ES], ki obstajajo na dan začetka veljavnosti te uredbe in v zvezi s katerimi stranke zahtevajo uporabo člena [81](3) [ES], se priglasijo Komisiji pred 1. avgustom 1962.“
V skladu s členom 6 te uredbe:
„1.   Kadarkoli Komisija sprejme odločbo v skladu s členom [81](3) [ES], v njej določi datum, ko začne odločba učinkovati. Ta datum ne sme biti pred datumom priglasitve.
2.   Drugi stavek odstavka 1 se ne uporablja niti za sporazume, sklepe ali usklajena ravnanja, ki […] sodijo v člen 5(1) in so bili priglašeni v roku iz člena 5(1).“
Člen 1 Uredbe Sveta št. 141 z dne 26. novembra 1962 o izvzetju prometnega sektorja iz uporabe Uredbe Sveta št. 17 (
UL 1962, 124, str. 2751
), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 1002/67/EGS z dne 14. decembra 1967 (
UL 1967, 306, str. 1
) (v nadaljevanju: Uredba št. 141), je določal:
„Uredba št. 17 se ne uporablja za sporazume, sklepe in usklajena ravnanja v prometnem sektorju, katerih cilj oziroma posledica je določanje prevoznih tarif in pogojev, omejevanje ali nadzor ponudbe prevoznih storitev ali razdelitev trgov prevoznih storitev, niti za prevladujoče položaje na trgu prevozniških storitev v smislu člena [82 ES].“
Člen 3 te uredbe je določal:
„Za železniški in cestni promet ter promet po celinskih plovnih poteh določba iz člena [1] te uredbe velja do 30. junija 1968.“
Uredbi (EGS) št. 3975/87 in št. 3976/87
Člen 1 Uredbe Sveta (EGS) št. 3975/87 z dne 14. decembra 1987 o postopku za uporabo pravil o konkurenci za podjetja v sektorju zračnega prevoza (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 262), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2410/92 z dne 23. julija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 430) (v nadaljevanju: Uredba št. 3975/87), je določal:
„1.   Ta uredba določa podrobna pravila za uporabo členov [81] in [82 ES] za storitve zračnega prevoza.
2.   Ta uredba se uporablja samo za zračne prevoze med letališči [Evropske unije].“
Člen 1 Uredbe Sveta (EGS) št. 3976/87 z dne 14. decembra 1987 o uporabi člena [81](3) [ES] za nekatere kategorije sporazumov in usklajenih ravnanj v sektorju zračnega prevoza (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 270), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2411/92 z dne 23. julija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 431) (v nadaljevanju: Uredba št. 3976/87), je določal:
„Ta uredba se uporablja za zračni prevoz med letališči [Unije].“
Uredba št. 1/2003
Člen 6 Uredbe št. 1/2003 določa:
„Nacionalna sodišča so pristojna za uporabo členov 81 in 82 [ES].“
Člen 16(1) te uredbe določa:
„Kadar nacionalna sodišča odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom 81 ali členom 82 [ES], ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije. Prav tako se morajo izogibati odločitvam, ki bi nasprotovale odločbi, ki jo namerava sprejeti Komisija v že začetem postopku. […]“
Člen 32 te uredbe, naslovljen „Izjeme s področja uporabe“, določa:
„Ta uredba se ne uporablja za:
[…]
(c)
zračni prevoz med letališči Skupnosti in tretjimi državami.“
Člen 43(1) in (2) te uredbe določa:
„1.   Uredba št. 17 se razveljavi razen člena 8(3), ki se še naprej uporablja za odločbe, sprejete v skladu s členom 81(3) [ES], pred datumom uporabe te uredbe do datuma izteka veljavnosti teh odločb.
2.   Uredba št. 141 se razveljavi.“
Člen 45(3), prvi in drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 določa:
„Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v
Uradnem listu
[
Evropske unije
].
Uporablja se od 1. maja 2004.“
Uredba (ES) št. 411/2004
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 411/2004 z dne 26. februarja 2004 o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 3975/87 in o spremembi Uredbe (EGS) št. 3976/87 in Uredbe (ES) št. 1/2003 v zvezi z zračnimi prevozi med [Unijo] in tretjimi državami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 17) določa:
„Uredba [št. 3975/87] se razveljavi z izjemo člena 6(3), ki se še naprej uporablja za odločbe, ki so bile skladno s členom 81(3) [ES] sprejete pred datumov veljavnosti Uredbe (ES) št. 1/2003, do datuma poteka veljavnosti teh odločb.“
Člen 2 Uredbe št. 411/2004 določa:
„V členu 1 Uredbe [št. 3976/87] se besede ‚med letališči [Unije]‘ črtajo.“
Člen 3 Uredbe št. 411/2004 določa:
„V členu 32 Uredbe (ES) št. 1/2003 se točka (c) črta.“
Člen 4, prvi in drugi odstavek, Uredbe št. 411/2004 določa:
„Ta uredba začne veljati tretji dan po objavi v
Uradnem listu Evropske unije
.
Uporablja se od 1. maja 2004.“
Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu
Člen 1(2) Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu, ki je bil podpisan 21. junija 1999 v Luxembourgu in odobren v imenu Evropske skupnosti s Sklepom Sveta in Evropske komisije glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 o sklenitvi sedmih sporazumov s Švicarsko konfederacijo (2002/309/ES, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89), določa:
„Za ta namen se določbe iz tega sporazuma ter uredbe in direktive, naštete v prilogi, uporabljajo pod pogoji, določenimi v nadaljevanju. […]“
V Prilogi k temu sporazumu je določeno:
„Za namene tega sporazuma:
–
kadar akti iz te priloge vsebujejo sklicevanje na države članice [Unije] ali zahtevo po povezavi s slednjo, se, za namen Sporazuma, razume, da se sklicevanja enako nanašajo na Švico ali na zahtevo po povezavi s Švico;
[…]
2. Predpisi o konkurenci
Vsako sklicevanje v naslednjih besedilih na člena 81 in 82 [ES] se razume kot sklicevanje na člena 8 in 9 tega sporazuma.
[…]
Št. 3975/87
Uredba Sveta z dne 14. decembra 1987 o postopku za uporabo pravil o konkurenci za podjetja v sektorju zračnega prometa, kot spremenjena z Uredbo (EGS) št. 1284/91 in (EGS) št. 2410/92 (glej spodaj).
(Členi 1-7, 8(1), 8(2), 9-11, 12(1), 12(2), 12(4), 12(5), 13(1), 13(2), 14-19)
[…]
Št. 3976/87
Uredba Sveta z dne 14. decembra 1987 o uporabi člena [81](3) [ES] za nekatere kategorije sporazumov in usklajenih ravnanj v sektorju zračnega prevoza, kakor je spremenjena z Uredbo (EGS) št. 2344/90 in (EGS) št. 2411/92 (glej spodaj).
(Členi 1–5, 7)
[…]“
V skladu s členom 36(1) tega sporazuma in informacijami o začetku veljavnosti sedmih sporazumov, sklenjenih s Švicarsko konfederacijo v sektorjih prostega pretoka oseb, zračnega in kopenskega prevoza, javnega naročanja, znanstvenega in tehnološkega sodelovanja, vzajemnega priznavanja ocenjevanja skladnosti in trgovine s kmetijskimi proizvodi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 27, str. 89), je Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu začel veljati 1. junija 2002.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Evropska komisija s Sklepom C(2010) 7694 final z dne 9. novembra 2010 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU], člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu (Zadeva COMP/39258) – Letalski prevoz tovora) (v nadaljevanju: Sklep iz leta 2010) ugotovila, da je 21 pravnih oseb iz sektorja zračnega prometa kršilo člen 101 PDEU in/ali člen 53 Sporazuma EGP in člen 8 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu, ker je uskladilo svojo cenovno politiko na področju storitev letalskega prevoza tovora v zvezi z doplačili za gorivo, doplačili za varnost in plačili provizij za ta doplačila, ter tem pravnim osebam naložila globe, ki so se nanašale na ravnanja, do katerih je prišlo:
–
v obdobjih od 7. decembra 1999 do 14. februarja 2006 za storitve letalskega prevoza tovora na progah med letališči v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP);
–
v obdobjih med 1. majem 2004 in 14. februarjem 2006 za storitve letalskega prevoza tovora na progah med letališči v Uniji in letališči zunaj EGP, saj je Komisija ugotovila, da ji Uredba št. 3975/87 pred 1. majem 2004 ne daje pristojnosti za uporabo člena 81 ES v zvezi s temi storitvami;
–
v obdobjih med 19. majem 2005 in 14. februarjem 2006 za storitve letalskega prevoza tovora na progah med letališči v državah pogodbenicah Sporazuma EGP, ki niso države članice, in tretjimi državami, saj je Komisija ugotovila, da se Uredba št. 1/2003 v zvezi s temi storitvami pred 19. majem 2005 še ni uporabljala za izvajanje Sporazuma EGP;
–
v obdobjih med 1. junijem 2002 in 14. februarjem 2006 za storitve letalskega prevoza tovora na progah med letališči v Uniji in letališči v Švici, saj je Komisija ugotovila, da Uredba št. 3975/87 pred 1. junijem 2002 še ni bila vključena v Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu.
Splošno sodišče Evropske unije je s sodbami z dne 16. decembra 2015 zaradi kršitve postopka Sklep iz leta 2010 razglasilo za ničen v delu, v katerem se je nanašal na nekatere pravne osebe, ki jim je bila naložena globa.
Komisija je ponovila postopek in s Sklepom C(2017) 1742 final z dne 17. marca 2017 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU, člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu (Zadeva AT.39258 – Letalski prevoz tovora) (v nadaljevanju: Sklep iz leta 2017) naložila globe 19 od 21 pravnih oseb, navedenih v točki 21 te sodbe, vključno toženim strankam v postopkih v glavni stvari.
Družbi SCC in Equilib, ki sta pravni osebi s sedežem na Nizozemskem in sta ustanovljeni za sodno uveljavljanje povrnitve škode zaradi kršitev konkurenčnega prava, sta pri predložitvenem sodišču vložili tožbi, s katerima sta v bistvu predlagali, naj to sodišče, prvič, ugotovi, da so tožene stranke v postopkih v glavni stvari s tem, da so med letoma 1999 in 2006 uskladile svojo cenovno politiko glede storitev letalskega prevoza tovora, ravnale protipravno v razmerju do pošiljateljev blaga, ki so te storitve kupili, in drugič, tem letalskim prevoznikom naloži solidarno plačilo popolne odškodnine skupaj z obrestmi za škodo, ki naj bi nastala tem pošiljateljem zaradi tega ravnanja, pri čemer so navedeni pošiljatelji svoje odškodninske zahtevke za to škodo dejansko prenesli na družbi SCC in Equilib.
Predložitveno sodišče v bistvu navaja, da se v postopkih v glavni stvari postavlja zlasti vprašanje, ali je predložitveno sodišče pristojno za uporabo prepovedi iz člena 81(1) ES za ravnanja toženih strank v postopkih v glavni stvari pred 1. majem 2004 na progah med letališči v Uniji in letališči zunaj EGP, pred 19. majem 2005 na progah med letališči v državah pogodbenicah Sporazuma EGP, ki niso države članice, in tretjimi državami ter pred 1. junijem 2002 na progah med letališči v Uniji in letališči v Švici.
Družbi SCC in Equilib pred predložitvenim sodiščem primarno trdita, da je navedeno sodišče pristojno za uporabo člena 81 ES za ta ravnanja, ker je imela ta določba v celotnem obdobju trajanja omejevalnega sporazuma horizontalni neposredni učinek. Družbi SCC in Equilib podredno trdita, da je predložitveno sodišče na podlagi člena 6 Uredbe št. 1/2003 ob začetku veljavnosti te uredbe vsekakor postalo pristojno za to, da uporabi člen 81 ES za ravnanja iz postopkov v glavni stvari retroaktivno.
Tožene stranke v postopkih v glavni stvari v bistvu prerekajo pristojnost predložitvenega sodišča in navajajo, da člen 81 ES ni imel neposrednega učinka v obdobjih, v katerih je prišlo do spornih ravnanj iz postopkov v glavni stvari, in da v obravnavani zadevi ni bilo predhodne odločitve Komisije ali nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, v smislu členov 84 ES in 85 ES, ki bi se nanašala na ta ravnanja. Tožene stranke v postopkih v glavni stvari menijo, da bi bilo priznanje retroaktivnega učinka člena 81 ES v nasprotju z načelom pravne varnosti in da tega ne bi bilo mogoče utemeljiti na podlagi besedila, cilja ali sistematike Uredbe št. 1/2003.
Predložitveno sodišče meni, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da prepovedi iz člena 81(1) in člena 82 ES že zaradi svoje narave ustvarjajo neposredne učinke v razmerjih med posamezniki in da zato te določbe za pravne subjekte neposredno ustvarjajo pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča upoštevati, ne glede na to, ali so te določbe izvajali organi držav članic ali Komisija.
Tako naj bi pristojnost nacionalnih sodišč za uporabo člena 81(1) ES in člena 82 ES v sporu med posamezniki izhajala iz neposrednega učinka teh določb. Ta pristojnost naj ne bi bila odvisna od upravnega izvajanja pravil o konkurenci, kot je določeno v členih 84 in 85 ES, in naj ne bi bila odvisna od obstoja predhodne odločitve nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, ali Komisije v zvezi z zadevnim sporazumom ali ravnanjem.
Pristojnost nacionalnih sodišč za uporabo člena 81 ES naj bi bila omejena le v primerih, v katerih je odobritev izjeme na podlagi člena 81(3) ES še vedno mogoča. Ta omejitev naj bi bila nujna zaradi tveganja za pravno varnost, ki bi izhajalo iz odločbe nacionalnega sodišča, s katero bi bila ugotovljena ničnost sporazuma, ki bi bil lahko nato predmet upravne odločbe, sprejete na podlagi zadnjenavedene določbe, v kateri bi bilo ugotovljeno, da člena 81(1) ES za ta sporazum ni mogoče uporabiti.
Iz tega naj bi izhajalo, da nacionalno sodišče lahko in mora preučiti sporazume oziroma ravnanja glede na člen 81 ES, kadar uporaba člena 81(3) ES ni več sporna. Tak primer pa naj bi bil v obravnavani zadevi. Ne bi naj namreč bilo sporno, da tožene stranke v postopkih v glavni stvari med trajanjem omejevalnega sporazuma nacionalnim organom, pristojnim za konkurenco, ali Komisiji niso predlagale uporabe člena 81(3) ES in da te družbe tega ne morejo več storiti, saj Uredba št. 1/2003 te možnosti ne določa. V teh okoliščinah naj glede teh ravnanj ne bi bilo več tveganja, da bi bila odločitev nacionalnega sodišča v nasprotju z upravno odločbo.
Predložitveno sodišče zato meni, da je pristojno za
a posteriori
odločanje o ravnanjih iz postopkov v glavni stvari. Po mnenju predložitvenega sodišča bi namreč nasprotno stališče pomenilo, da noben organ ne bi mogel več presojati uporabe člena 81 ES za ta ravnanja, s čimer bi se nagradilo „nerazkritje“ podobnih ravnanj.
Vendar predložitveno sodišče navaja, da je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), premoženjski oddelek, Združeno kraljestvo), ki je odločalo o tožbi za povrnitev škode, nastale zaradi omejevalnega sporazuma iz postopkov v glavni stvari, v odločbi z dne 4. oktobra 2017 ((2017) EWHC 2420 (Ch)), ki naj bi jo potrdilo Court of Appeal (England and Wales) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo), ugotovilo, da pristojni nacionalni organi oziroma Komisija niso sprejeli odločbe o ugotovitvi kršitve, zato ni pristojno za odločanje o tožbi v zvezi z ravnanji iz postopkov v glavni stvari. Predložitveno sodišče meni, da je treba v tem primeru, da se zagotovi enotna uporaba prava Unije, pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.
V teh okoliščinah je rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, Nizozemska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je nacionalno sodišče v sporu med oškodovanci (v obravnavanem primeru špediterji, odjemalci storitev zračnega tovornega prevoza) in letalskimi prevozniki pristojno – bodisi zaradi neposrednega učinka člena 101 PDEU ali vsaj člena 53 Sporazuma EGP bodisi na podlagi (takojšnjega učinka) člena 6 Uredbe št. 1/2003 – za uporabo člena 101 PDEU ali vsaj člena 53 Sporazuma EGP v celotnem obsegu za sporazume/medsebojno dejansko usklajena ravnanja letalskih prevoznikov glede storitev prevoza tovora na letih, ki so bili opravljeni pred 1. majem 2004 na zračnih poteh med letališči znotraj [Unije] in letališči zunaj EGP oziroma pred 19. majem 2005 na zračnih poteh med Islandijo, Lihtenštajnom in Norveško ter letališči zunaj EGP, oziroma na letih, ki so bili opravljeni pred 1. junijem 2002 med letališči znotraj EU in v Švici, tudi za obdobje, ko je veljala prehodna ureditev iz členov 104 in 105 PDEU, ali pa prehodna ureditev temu nasprotuje?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člene 81, 84 in 85 ES ter člen 53 Sporazuma EGP razlagati tako, da je nacionalno sodišče pristojno, da v zasebnopravnem sporu v zvezi z odškodninsko tožbo, o kateri odloča po začetku veljavnosti Uredbe št. 1/2003, uporabi člen 81 ES ali člen 53 Sporazuma EGP za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in tretjo državo, ki ni Švica, do katerih je prišlo pred 1. majem 2004, za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in Švico, do katerih je prišlo pred 1. junijem 2002, ter za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo EGP, ki ni država članica, in tretjo državo, do katerih je prišlo pred 19. majem 2005, čeprav organi držav članic oziroma Komisija v zvezi s temi ravnanji niso sprejeli nobene odločbe na podlagi člena 84 ES ali člena 85 ES.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu glede razlage določb Pogodbe ES opozoriti, da v skladu s členom 87 Pogodbe EGS (postal člen 83(1) ES) ustrezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 81 in 82 ES sprejme Svet na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom.
Svet je na podlagi te pristojnosti najprej sprejel Uredbo št. 17 in nato s sprejetjem Uredbe št. 141 s področja uporabe Uredbe št. 17 izvzel omejitve konkurence, ki neposredno vplivajo na trg prevoznih storitev (glej v tem smislu sodbi z dne 24. oktobra 2002, Aéroports de Paris/Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, točka
, in z dne 1. februarja 2018, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
C‑264/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:60
, točke od 25 do 29).
Dalje, Svet je s sprejetjem uredb št. 3975/87 in št. 3976/87 sicer določil podrobna pravila za uporabo členov 85 in 86 Pogodbe EGS (postala člena 81 in 82 ES) za dejavnosti, ki se neposredno nanašajo na opravljanje storitev zračnega prevoza, vendar sta se ti uredbi uporabljali le za zračni prevoz med letališči v Uniji (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 1989, Saeed Flugreisen in Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, točka
).
Nazadnje, Svet je sprejel na eni strani Uredbo št. 1/2003, katere člen 43 v povezavi z njenim členom 45 je delno razveljavil Uredbo št. 17 in v celoti Uredbo št. 141 z učinkom od 1. maja 2004, ter na drugi strani Uredbo št. 411/2004, katere člen 1 v povezavi z njenim členom 4 je delno razveljavil Uredbo št. 3975/87 z učinkom od istega datuma ter katere učinek členov 2 in 3 v povezavi z njenim členom 4 je bil ta, da je bilo področje uporabe Uredbe št. 3976/87 oziroma Uredbe št. 1/2003 razširjeno na zračni prevoz med letališči v Uniji in letališči tretjih držav z učinkom od navedenega datuma.
Iz tega sledi, da so glede omejitev konkurence, ki neposredno vplivajo na trg storitev zračnega prevoza med letališči v Uniji in letališči tretjih držav, določbe, sprejete na podlagi člena 83(1) ES, začele veljati šele 1. maja 2004.
Tako so se brez teh določb pred tem datumom za te storitve uporabljale le ureditve izvajanja pravil o konkurenci iz členov 84 in 85 ES (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila 1986, Asjes in drugi,
od 209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, točka
, in z dne 11. aprila 1989, Saeed Flugreisen in Silver Line Reisebüro,
66/86
,
EU:C:1989:140
, točka
).
V delu, v katerem so se v obravnavani zadevi ravnanja iz postopkov v glavni stvari, do katerih je prišlo med letom 1999 in 1. majem 2004, nanašala neposredno na storitve zračnega prevoza med letališči v Uniji in tretjimi državami ter so lahko prizadela trgovino med državami članicami v smislu člena 81(1) ES, kar mora preveriti predložitveno sodišče, za ta ravnanja ne veljajo določbe, sprejete na podlagi člena 83 ES, ampak le ureditve izvajanja pravil o konkurenci iz členov 84 in 85 ES.
Enako velja za ravnanja iz postopkov v glavni stvari, do katerih je prišlo med letom 1999 in datumom začetka veljavnosti Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu, to je 1. junij 2002, v delu, v katerem so se ta ravnanja neposredno nanašala na storitve zračnega prevoza med letališči v Uniji in letališči v Švici ter bi lahko prizadela trgovino med državami članicami, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Kot namreč izhaja iz razlage člena 1(2) tega sporazuma v povezavi z njegovo prilogo, so se letališča na švicarskem ozemlju po začetku veljavnosti navedenega sporazuma na zgoraj navedeni datum štela za „letališča [Unije]“ v smislu člena 1(2) Uredbe št. 3975/87 in člena 1 Uredbe št. 3976/87, in ne več kot letališča tretjih držav.
Tožene stranke v postopkih v glavni stvari so tako v pisnih stališčih, predloženih Sodišču, kot na obravnavi v bistvu trdile, da je sektor zračnega prevoza do začetka veljavnosti Uredbe št. 1/2003, to je 1. maja 2004, ostal izključen iz uporabe člena 81 ES. Te stranke in Komisija so prav tako trdile, da v času veljavnosti členov 84 in 85 ES člen 81(1) ES nikakor ni imel neposrednega učinka, saj nacionalna sodišča zadnjenavedene določbe niso mogla uporabiti, če pristojni nacionalni organi ali Komisija niso sprejeli odločbe o ugotovitvi kršitve navedene določbe. Tako naj bi se z Uredbo št. 1/2003, ker ta v členu 6 določa, da lahko nacionalna sodišča zdaj v celoti uporabljajo člena 81 in 82 ES, vzpostavila nova ureditev materialnega prava, ki naj je ne bi bilo mogoče uporabiti retroaktivno za ravnanja, do katerih je, kot pri ravnanjih iz postopkov v glavni stvari, prišlo pred začetkom veljavnosti te uredbe ter v času veljavnosti členov 84 in 85 ES.
V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da je Sodišče že razsodilo, da se za zračni prevoz enako kot za druge načine prevoza uporabljajo splošna pravila Pogodb, vključno s pravili o konkurenci, od začetka svoje veljavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 1986, Asjes in drugi,
od 209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, točke od 35 do 45).
Poleg tega, kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah od 72 do 77 sklepnih predlogov, Svet ni uporabil svoje pristojnosti iz člena 83(2)(c) ES za omejitev stvarnega področja uporabe člena 81 ES v sektorju zračnega prevoza.
Drugič, poudariti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da tako kot pravo Unije posameznikom nalaga obveznosti, je namenjeno tudi ustvarjanju pravic, ki spadajo med njihove pravne dobrine. Te pravice ne nastanejo samo, kadar so izrecno zagotovljene s Pogodbama, ampak nastanejo tudi na podlagi nedvomnih obveznosti, ki jih ti pogodbi nalagata tako posameznikom kot državam članicam in institucijam Unije (sodbi z dne 20. septembra 2001, Courage in Crehan,
C‑453/99
,
EU:C:2001:465
, točka
, in z dne 6. junija 2013, Donau Chemie in drugi,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, točka
).
V tem okviru je Sodišče že razsodilo, da člen 81(1) ES ustvarja neposredne učinke v razmerjih med posamezniki in ustvarja pravice za zadevne pravne subjekte, ki jih morajo nacionalna sodišča upoštevati (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2019, Otis Gesellschaft in drugi,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 6. oktobra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, točka
in navedena sodna praksa).
Vsakdo se namreč lahko pred sodiščem sklicuje na kršitev člena 81(1) ES in torej uveljavlja ničnost omejevalnega sporazuma ali ravnanja, ki ga ta določba prepoveduje, iz člena 81(2) ES (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2006, Manfredi in drugi,
od C‑295/04 do C‑298/04
,
EU:C:2006:461
, točka
) ter zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, če obstaja vzročna zveza med navedeno škodo in tem omejevalnim sporazumom ali tem ravnanjem (sodba z dne 12. decembra 2019, Otis Gesellschaft in drugi,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je Sodišče zlasti v zvezi z odškodninskimi tožbami zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci, vloženimi pri nacionalnih sodiščih, razsodilo, da te tožbe zagotavljajo polni učinek člena 81 ES, zlasti polni učinek prepovedi iz odstavka 1 tega člena, in tako krepijo delovanje pravil Unije o konkurenci, ker lahko odvračajo od pogosto prikritih sporazumov ali ravnanj, ki lahko omejujejo ali izkrivljajo konkurenco (glej v tem smislu sodbe z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi,
C‑724/17
,
EU:C:2019:204
, točke 25, 43 in 44; z dne 12. decembra 2019, Otis Gesellschaft in drugi,
C‑435/18
,
EU:C:2019:1069
, točke 22, 24 in 26, ter z dne 6. oktobra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, točki
in
).
Tako so nacionalna sodišča pristojna za uporabo člena 81 ES med drugim v zasebnopravnih sporih, saj ta pristojnost izhaja iz neposrednega učinka tega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 30. januarja 1974, BRT in Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs,
127/73
,
EU:C:1974:6
, točka
).
Iz ustaljene sodne prakse je namreč razvidno, da so nacionalna sodišča, ki morajo v okviru svojih pristojnosti uporabiti določbe prava Unije, dolžna ne samo zagotoviti polni učinek teh določb, ampak tudi zaščititi pravice, ki jih te določbe dajejo posameznikom (sodba z dne 6. junija 2013, Donau Chemie in drugi,
C‑536/11
,
EU:C:2013:366
, točka
in navedena sodna praksa). Skrb za zagotovitev pravnega varstva, ki za pravne subjekte izhaja iz neposrednega učinka določb prava Unije, je zaupana tem sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1976, Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral,
33/76
,
EU:C:1976:188
, točka
).
Tretjič, poudariti je treba, kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah 43 in 44 sklepnih predlogov, da uporaba členov 84 ES in 85 ES ne vpliva na pristojnost nacionalnih sodišč iz točke 51 te sodbe, ker nobena od teh dveh določb, ki se nanašata na to, da organi držav članic oziroma Komisija upravno izvajajo pravila Unije o konkurenci, nacionalnim sodiščem ne omejuje uporabe člena 81 ES, med drugim v zasebnopravnih sporih.
Iz preudarkov, navedenih v točkah od 45 do 53 te sodbe, izhaja, da ni mogoče šteti, da je bila z Uredbo št. 1/2003, ker ta v členu 6 določa, da so nacionalna sodišča pristojna za uporabo členov 81 in 82 ES, uvedena nova ureditev materialnega prava, ki se uporablja za gospodarske sektorje, v katerih pred začetkom veljavnosti te uredbe ni bilo določb, sprejetih na podlagi člena 83 ES. Navedeni člen 6 je namreč le opozorilo glede pristojnosti, ki jo imajo navedena sodišča na podlagi neposrednega učinka členov 81 in 82 ES.
Ob tem je treba pojasniti, da je izvajanje pristojnosti, ki je tako podeljena nacionalnim sodiščem, lahko omejeno med drugim z načelom pravne varnosti, zlasti zaradi potrebe, da se prepreči, da bi navedena sodišča in subjekti, ki so odgovorni za upravno izvajanje pravil Unije o konkurenci, sprejeli nasprotujoče si odločitve, ter zaradi potrebe, da se ohrani pristojnost odločanja oziroma zakonodajna pooblastila institucij Unije, ki so odgovorne za izvajanje teh pravil, med drugim člena 81(3) ES, in za zagotavljanje zavezujočega učinka svojih aktov.
Glede na te preudarke je Sodišče med drugim presodilo, da se morajo nacionalna sodišča, kadar odločajo o sporazumih ali ravnanjih, ki so lahko še vedno predmet odločbe Komisije, izogibati sprejetju odločitev, ki bi nasprotovale odločbi, ki jo namerava sprejeti Komisija na podlagi člena 81(1) ES, člena 82 ES in člena 81(3) ES (glej v tem smislu sodbi z dne 28. februarja 1991, Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, točka
, in z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, točka
), ter da nacionalna sodišča,
a fortiori
, kadar odločajo o sporazumih ali ravnanjih, ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki bi bile v nasprotju z odločbo Komisije (sodba z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, točka
).
Ta sodna praksa je poleg tega zdaj uzakonjena v členu 16(1) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbi z dne 6. novembra 2012, Otis in drugi,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, točka
, in z dne 9. decembra 2020, Groupe Canal +/Komisija,
C‑132/19 P
,
EU:C:2020:1007
, točka
).
Ker pa je Komisija tako v Sklepu iz leta 2010 kot v Sklepu iz leta 2017 v bistvu menila, da ni pristojna za uporabo člena 81(1) ES za ravnanja iz postopkov v glavni stvari, se tožeče stranke v postopkih v glavni stvari ne morejo sklicevati na obstoj tveganja, da bi predložitveno sodišče v obravnavani zadevi sprejelo odločitev, ki bi bila v nasprotju z odločbo, ki jo je sprejela Komisija ali jo ta namerava sprejeti v že začetem postopku, v smislu člena 16(1) Uredbe št. 1/2003.
Na podlagi preudarkov, navedenih v točki 55 te sodbe, je Sodišče tudi omejilo možnost nacionalnih sodišč, da na podlagi člena 81(2) ES ugotovijo ničnost nekaterih sporazumov in sklepov v primeru, v katerem so ti sporazumi in sklepi obstajali pred začetkom veljavnosti določb iz člena 83(1) ES, ki so se nato za te sporazume in sklepe začele uporabljati.
Sodišče je namreč razsodilo, da so sporazumi, ki so obstajali pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 17 in so bili Komisiji priglašeni v skladu z določbami te uredbe, začasno veljavni, zaradi česar nacionalna sodišča brez odločbe Komisije ali organov držav članic, sprejete v skladu z določbami navedene uredbe, ne morejo ugotoviti ničnosti teh sporazumov na podlagi člena 81(2) ES (glej v tem smislu sodbe z dne 6. aprila 1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, str. 105; z dne 6. februarja 1973, Brasserie de Haecht,
48/72
,
EU:C:1973:11
, točki
in
; z dne 10. julija 1980, Lancôme in Cosparfrance Nederland,
99/79
,
EU:C:1980:193
, točka
, in z dne 28. februarja 1991, Delimitis,
C‑234/89
,
EU:C:1991:91
, točka
).
Poudariti je treba, da je bila ta začasna veljavnost nujna, ker je člen 5(1) v povezavi s členom 6(2) Uredbe št. 17 določal možnost, da Komisija retroaktivno ugotovi, da se člen 85(1) Pogodbe EGS (postal člen 81(1) ES) na podlagi člena 85(3) Pogodbe EGS (postal člen 81(3) ES) za navedene sporazume ne uporablja, in da bi bilo v nasprotju s splošnim načelom pravne varnosti, da bi bili ti sporazumi nični, še preden bi bilo mogoče ugotoviti, ali se zanje člen 85 Pogodbe EGS uporablja ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne 6. aprila 1962, de Geus,
13/61
,
EU:C:1962:11
, str. 104).
Vendar se v obravnavani zadevi s preudarki, kakršni so ti iz točke 55 te sodbe, ne zahteva, da se podobno kot v sodni praksi, navedeni v točki 60 te sodbe, omeji možnost nacionalnih sodišč, da uporabijo člen 81 ES za ravnanja podjetij, do katerih je, kot pri ravnanjih iz postopkov v glavni stvari, prišlo pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1/2003 ter v času veljavnosti členov 84 in 85 ES, brez poseganja, če to nastopi, v pravila o zastaranju, ki se uporabljajo.
Uredba št. 1/2003, ki se je začela uporabljati za sektor, v katerem je prišlo do ravnanj iz postopkov v glavni stvari, namreč ne vsebuje določbe, ki bi omogočala retroaktivno odobritev sporazumov ali ravnanj, ki so obstajali pred začetkom veljavnosti te uredbe. Poleg tega člen 34(1) te uredbe določa, da prijave sporazumov, vložene Komisiji med drugim na podlagi Uredbe št. 17, prenehajo veljati 1. maja 2004. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da tožene stranke v postopkih v glavni stvari nikakor niso priglasile ravnanj, obravnavanih v postopkih v glavni stvari.
Na podlagi preudarkov, navedenih v točki 55 te sodbe, je Sodišče poleg tega omejilo možnost nacionalnih sodišč, da razglasijo ničnost nekaterih sporazumov pred začetkom veljavnosti določb iz člena 83(1) ES, ki bi se za te sporazume morale začeti uporabljati. Tako je Sodišče v sodbah z dne 30. aprila 1986, Asjes in drugi (
od 209/84 do 213/84
,
EU:C:1986:188
, točka
), in z dne 11. aprila 1989, Saeed Flugreisen in Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
, točka
), na kateri se sklicujejo tožene stranke v postopkih v glavni stvari in Komisija, v bistvu razsodilo, da do začetka veljavnosti ureditve iz člena 83(1) ES nacionalna sodišča ne morejo na lastno pobudo ugotoviti, da je sporazum ali ravnanje nezdružljivo s členom 81(1) ES, in da lahko na podlagi člena 81(2) ES razglasijo ničnost zgolj sporazumov in ravnanj, za katere so organi držav članic na podlagi člena 84 ES ugotovili, da so zajeti s členom 81(1) ES in da za njih ne pride v poštev izjema od prepovedi iz člena 81(3), ali za katere je Komisija ugotovila kršitev iz člena 85(2) ES.
Vendar je iz točk 20 in 32 sodbe z dne 11. aprila 1989, Saeed Flugreisen in Silver Line Reisebüro (
66/86
,
EU:C:1989:140
), razvidno, da je bila ta omejitev možnosti nacionalnih sodišč, da uporabijo člen 81 ES, upravičena zgolj zaradi potrebe po ohranitvi pristojnosti institucij, ki jih je bilo treba na podlagi izvedbenih pravil, ki jih je bilo treba sprejeti na podlagi člena 83 ES, razglasiti za pristojne za oblikovanje politike konkurence z odobritvijo ali zavrnitvijo odobritev izjem na podlagi člena 81(3) ES. Ker namreč zakonodajalec Unije na dan razglasitve navedene sodbe še ni izvajal pooblastila, ki ga je imel na podlagi člena 83 ES in člena 85(3) ES v zvezi s sektorjem zračnih prevozov med letališči v Uniji in letališči tretjih držav, sprejetja ureditve retroaktivne razglasitve neuporabljivosti člena 81(1) ES za nekatere sporazume na podlagi člena 81(3) ES, podobne ureditvi, uvedeni z Uredbo št. 17, ni bilo mogoče izključiti.
Drugače kot v sodni praksi iz točke 64 te sodbe, ki se nanaša na možnost nacionalnih sodišč, da razglasijo ničnost nekaterih sporazumov pred začetkom veljavnosti določb iz člena 83(1) ES, ki bi se za te sporazume morale začeti uporabljati, pa se postopki v glavni stvari, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, nanašajo na preizkus združljivosti ravnanj, do katerih je prišlo pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1/2003 ter v času veljavnosti členov 84 ES in 85 ES, s členom 81(1) ES po začetku veljavnosti te uredbe. Tako je zakonodajalec Unije ob vložitvi tožb iz postopkov v glavni stvari s sprejetjem navedene uredbe in Uredbe št. 411/2004 že izvajal svoje pooblastilo iz točke 65 te sodbe v zvezi s sektorjem storitev zračnega prevoza med letališči v Uniji in letališči tretjih držav, zaradi česar ni mogoče upravičiti omejitve možnosti predložitvenega sodišča, da uporabi člen 81(1) ES za ravnanja iz postopkov v glavni stvari.
V teh okoliščinah dejstvo, ki ga navaja predložitveno sodišče, da v zvezi s temi ravnanji ni bila sprejeta nobena odločba na podlagi členov 84 ali 85 ES, ni ovira za to, da lahko navedeno sodišče za ta ravnanja uporabi člen 81 ES, da bi presodilo, ali je bil zadnjenavedeni člen kršen, in po potrebi naložilo povrnitev škode, ki iz tega izhaja.
Na drugem mestu, glede razlage člena 53 Sporazuma EGP je treba opozoriti, da ta člen z enakim besedilom kot člen 81 ES prepoveduje sporazume med podjetji, sklepe podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med pogodbenicami tega sporazuma in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence v EGP.
Prav tako je treba poudariti, da je Sporazum EGP sestavni del prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, točka
).
V tem sporazumu so ponovno potrjeni privilegirani odnosi med Unijo, njenimi državami članicami in državami Evropskega združenja za prosto trgovino (Efta), ki temeljijo na bližini, tradicionalnih skupnih vrednotah in evropski identiteti. Glede na te privilegirane odnose je treba razumeti enega od glavnih ciljev Sporazuma EGP, in sicer razširitev notranjega trga, uresničenega na ozemlju Unije, na države Efte. V tem smislu ima več določb navedenega sporazuma namen zagotoviti čim bolj enotno razlago tega sporazuma za celotni EGP. Pri tem na enotno razlago določb Sporazuma EGP, ki so po vsebini enake določbam Pogodbe DEU, v državah članicah pazi Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da je treba člen 53 Sporazuma EGP, ker je v bistvu enak členu 81 ES, razlagati enako kot zadnjenavedeni člen.
Poleg tega sta se Uredba št. 1/2003 in Uredba št. 411/2004 začeli uporabljati v okviru Sporazuma EGP po tem, ko sta 19. maja 2005 začela veljati Sklep Skupnega odbora EGP št. 130/2004 z dne 24. septembra 2004 o spremembi Priloge XIV (Konkurenca), Protokola 21 (O izvajanju pravil konkurence za podjetja) in Protokola 23 (O sodelovanju med nadzornimi organi) k Sporazumu EGP (
UL 2005, L 64, str. 57
) in Sklep Skupnega odbora EGP št. 40/2005 z dne 11. marca 2005 o spremembi Priloge XIII (Prevoz) in Protokola 21 (O izvajanju pravil konkurence za podjetja) k Sporazumu EGP (
UL 2005, L 198, str. 38
).
V delu, v katerem lahko ravnanja iz postopkov v glavni stvari prizadenejo trgovino med pogodbenicami Sporazuma EGP, kar mora preveriti predložitveno sodišče, se v teh okoliščinah preudarki iz točk od 47 do 67 te sodbe smiselno uporabljajo za razlago člena 53 tega sporazuma v postopkih v glavni stvari.
Kot sta v bistvu navedla norveška vlada in Nadzorni organ EFTA ter kot je navedel generalni pravobranilec v točki 88 sklepnih predlogov, se s tem, da Sporazum EGP v zvezi s tem ne vsebuje določbe, enakovredne členu 84 ES, ta ugotovitev ne more ovreči , ker ta določba, kot je pojasnjeno v točki 53 te sodbe, ne vpliva na pristojnost, ki jo imajo nacionalna sodišča na podlagi neposrednega učinka člena 81 ES.
Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člene 81, 84 in 85 ES ter člen 53 Sporazuma EGP razlagati tako, da je nacionalno sodišče pristojno, da v zasebnopravnem sporu v zvezi z odškodninsko tožbo, o kateri odloča po začetku veljavnosti Uredbe št. 1/2003, uporabi člen 81 ES in člen 53 Sporazuma EGP za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in tretjo državo, ki ni Švica, do katerih je prišlo pred 1. majem 2004, za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in Švico, do katerih je prišlo pred 1. junijem 2002, ter za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo EGP, ki ni država članica, in tretjo državo, do katerih je prišlo pred 19. majem 2005, čeprav v zvezi s temi ravnanji ni bila sprejeta nobena odločba na podlagi člena 84 ES ali člena 85 ES, če bi navedena ravnanja lahko prizadela trgovino med državami članicami oziroma trgovino med pogodbenicami Sporazuma EGP.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člene 81, 84 in 85 ES ter člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 je treba razlagati tako, da je nacionalno sodišče pristojno, da v zasebnopravnem sporu v zvezi z odškodninsko tožbo, o kateri odloča po začetku veljavnosti Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 [ES], uporabi člen 81 ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in tretjo državo, ki ni Švica, do katerih je prišlo pred 1. majem 2004, za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo članico in Švico, do katerih je prišlo pred 1. junijem 2002, ter za ravnanja podjetij v sektorju zračnega prevoza med državo Evropskega gospodarskega prostora, ki ni država članica, in tretjo državo, do katerih je prišlo pred 19. majem 2005, čeprav v zvezi s temi ravnanji ni bila sprejeta nobena odločba na podlagi člena 84 ES ali člena 85 ES, če bi navedena ravnanja lahko prizadela trgovino med državami članicami oziroma trgovino med pogodbenicami Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.