CELEX: 62022CJ0009
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Aplinka
Direktyva 2001/42/EB
Tam tikrų planų ir programų poveikio aplinkai vertinimas
2 straipsnio a punktas
Sąvoka „planai ir programos“
3 straipsnio 2 dalies a punktas
Aplinkosauginis vertinimas
Savivaldybės tarybos ir užsakovo parengtas nestatutinis aktas
Direktyva 2011/92/ES
Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas
3 straipsnio 1 dalis
Pareiga nustatyti, aprašyti ir įvertinti tiesioginį ir netiesioginį projekto poveikį kiekvienu konkrečiu atveju
Privalomos ministerijos gairės dėl pastatų aukščio

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo (
OL L 197, 2001, p. 30
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 157) 2 straipsnio a punkto ir 3 straipsnio 2 dalies a punkto ir 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (
OL L 26, 2012, p. 1
), iš dalies pakeistos 2014 m. balandžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/52/ES (
OL L 124, 2014, p. 1
) (toliau – Direktyva 2011/92), 2 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant NJ ir OZ ginčą su
An Bord Pleanála
(Teritorijų planavimo agentūra, Airija, toliau – agentūra) bei
Ireland
(Airija) ir
Attorney General
(generalinis prokuroras, Airija) dėl gyvenamųjų būstų statybos projekto.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2001/42
Direktyvos 2001/42 1 straipsnyje „Tikslai“ nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – sukurti aukštą aplinkos apsaugos lygį ir padėti į rengiamus ir priimamus planus bei programas integruoti aplinkos apsaugos klausimus, kad būtų skatinama tvari plėtra, užtikrinant, kad laikantis šios direktyvos būtų atliekamas tam tikrų planų ir programų, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, aplinkos vertinamas.“
Direktyvos 2 straipsnis „Sąvokos“ suformuluotas taip:
„Šioje direktyvoje:
a)
„planai ir programos“ – tai planai ir programos, įskaitant tuos, prie kurių finansavimo prisideda Europos bendrija, taip pat visi jų daliniai pakeitimai:
–
kuriuos turi parengti ir (arba) priimti valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietiniu lygiais arba kuriuos parengia valdžios institucija ir kuriuos vėliau priima Parlamentas arba Vyriausybė laikantis įstatymų leidimo procedūros, ir
–
kurių reikia pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas;
<…>“
Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
„1.   2–4 dalyse nurodytų planų ir programų, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, aplinkos vertinimas atliekamas pagal šios direktyvos 4–9 straipsnius.
2.   Laikantis 3 dalies nuostatų, atliekamas toliau išvardytų planų ir programų aplinkos vertinimas:
a)
kurie rengiami žemės ūkiui, miškininkystei, žuvininkystei, energetikai, pramonei, transportui, atliekų tvarkymui, vandentvarkai, telekomunikacijoms, turizmui, miestų ir kaimų planavimui ar žemės naudojimui ir kurie nustato tolesnio projektų [leidimų dėl projektų], išvardytų [1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (
OL L 175, 1985, p. 40
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248)] I ir II prieduose, vystymo pagrindus [vėlesnio įgyvendinimo išdavimo pagrindus]; <…>
<…>
3.   2 dalyje nurodytų planų ir programų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, ir nedidelių 2 dalyje nurodytų planų ir programų pakeitimų aplinkos vertinimas atliekamas tik tada, kai valstybės narės nustato, kad jų pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai.
<…>“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje „Sprendimo priėmimas“ nustatyta:
„Rengiant planą ar programą ir prieš juos priimant arba pateikiant svarstyti pagal įstatymų leidimo procedūrą, atsižvelgiama į pagal 5 straipsnį parengtą aplinkos apsaugos ataskaitą, pagal 6 straipsnį pareikštas nuomones ir visų pagal 7 straipsnį pradėtų tarpvalstybinių konsultacijų rezultatus.“
Direktyva 2011/92
Direktyvos 2011/92 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad, prieš išduodant sutikimą [leidimą] planuojamai veiklai, projektams, kurie gali daryti reikšmingą poveikį aplinkai, be kita ko, dėl savo pobūdžio, masto ar vietos, bus reikalaujama sutikimo planuojamai veiklai ir poveikio aplinkai vertinimo [būtų taikoma prašymo išduoti leidimą tvarka ir poveikio aplinkai vertinimas]. Tie projektai apibrėžti 4 straipsnyje.“
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Vertinant poveikį aplinkai kiekvienu konkrečiu atveju yra tinkamu būdu nustatomas, apibūdinamas ir įvertinamas tiesioginis ir netiesioginis reikšmingas projekto poveikis šiems veiksniams:
a)
gyventojams ir žmonių sveikatai;
b)
biologinei įvairovei, ypatingą dėmesį skiriant rūšims ir buveinėms, saugomoms pagal [1992 m. gegužės 21 d. Tarybos] [d]irektyvą 92/43/EEB [dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (
OL L 206, 1992, p. 7
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102)] ir [2009 m. lapkričio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos] [d]irektyvą 2009/147/EB [dėl laukinių paukščių apsaugos (
OL L 20, 2010, p. 7
)];
c)
žemei, dirvožemiui, vandeniui, orui ir klimatui;
d)
materialinėms vertybėms, kultūros paveldui ir kraštovaizdžiui;
e)
a–d punktuose nurodytų veiksnių sąveikai.“
Pagal šios direktyvos 14 straipsnio pirmą pastraipą ja buvo panaikinta Direktyva 85/337. Pagal šio straipsnio antrą pastraipą „[n]uorodos į panaikintą [Direktyvą 85/337] laikomos nuorodomis į [Direktyvą 2011/92]“.
Airijos teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Planning and Development Act 2000
(2000 m. teritorijų planavimo ir plėtros įstatymas, toliau – 2000 m. įstatymas) 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Planavimo institucijos pareiga yra imtis tokių veiksmų pagal savo įgaliojimus, kurie yra būtini plėtros plano tikslams pasiekti.“
2000 m. įstatymo 28 straipsnyje „Ministerijos gairės“ numatyta:
„(1)   Ministras gali bet kuriuo metu pateikti planavimo institucijoms gaires dėl vienos iš jų funkcijų pagal šį įstatymą, o planavimo institucijos, vykdydamos savo funkcijas, turi į jas atsižvelgti.
<…>
(1C)   Nepažeidžiant 1 dalyje įtvirtintos bendros taisyklės, šioje dalyje nurodytose gairėse gali būti nustatyti konkretūs planavimo politikos reikalavimai, kurių vykdydamos savo funkcijas turi laikytis planavimo institucijos, regioninės asamblėjos ir [agentūra].
(2)   Prireikus [agentūra], vykdydama savo funkcijas, turi atsižvelgti į gaires, pateiktas planavimo institucijoms pagal 1 dalį.
<…>“
2000 m. įstatymo X dalyje „Poveikio aplinkai vertinimas“ siekiama perkelti Direktyvą 2011/92 į Airijos teisės sistemą, taigi joje numatytos taisyklės, susijusios su poveikio aplinkai vertinimo atlikimu.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2020 m. gegužės 25 d.
DBTR-SCR1 Fund, a Sub Fund of TWTC Multi-Family ICAV
(toliau – DBTR) pateikė prašymą išduoti leidimą buvusios nenaudojamos gamyklos vietoje į pietus nuo Dublino centro (Airijoje) statyti 416 gyvenamuosius būstus, paskirstytus į penkis 2–16 aukštų daugiabučius namus, taip pat nuomininkams skirtus viešųjų paslaugų objektus, bendrąją atvirą erdvę, vaikų priežiūros infrastruktūrą, komercines ir pagalbines patalpas.
2020 m. rugpjūčio 20 d. pagrindinis urbanistikos agentūros inspektorius rekomendavo atmesti šį prašymą.
2020 m. rugsėjo 14 d. sprendimu agentūra vis dėlto suteikė prašomą leidimą su 24 sąlygų sąrašu.
High Court
(Aukštasis teismas, Airija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, pareiškėjai pagrindinėje byloje prašo panaikinti šį sprendimą. Jie taip pat prašo, kad 2000 m. įstatymo 28 straipsnis būtų pripažintas negaliojančiu, nes, jų teigimu, jis prieštarauja Sąjungos teisei.
Šiuo atžvilgiu pareiškėjai pagrindinėje byloje pirmiausia tvirtina, kad 2020 m. rugsėjo 14 d. sprendimu pažeista Direktyva 2001/42, nes jis grindžiamas
Strategic Development and Regeneration Area
(
SDRA) 12 – St Teresa‘s Gardens amd Environs
(Šv. Teresės sodų ir apylinkių strateginės plėtros ir regeneracijos teritorijos bendruoju planu 12) (toliau – bendrasis planas). Iš tiesų, nepaisant iš šios direktyvos kylančių reikalavimų, nebuvo atliktas šio bendrojo plano aplinkosauginis vertinimas.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad bendrąjį planą kartu parengė DBTR konsultantai ir
Dublin City Council
(Dublino savivaldybės taryba, Airija), ir pastaroji jį patvirtino.
Be to, bendrojo plano rengimas aiškiai numatytas
Dublin City Development Plan 2016-2022
(Dublino 2016–2022 m. plėtros planas), kurio 2.2.8.1 punkte nustatyta, kad „Dublino savivaldybės taryba parengs konkrečiai teritorijai pritaikytas gaires, skirtas strateginės plėtros ir regeneracijos zonoms (toliau – SPRZ) ir pagrindiniams rajonų centrams, naudodama <…> scheminius bendruosius planus <…>“.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad nors bendrasis planas nėra privalomas teisinis dokumentas, jis aiškiai numatytas privalomame dokumente, kurio rengimas numatytas 2000 m. įstatyme, t. y. Dublino 2016–2022 m. plėtros plane. Be to, šio plėtros plano aplinkosauginis vertinimas buvo atliktas.
Galiausiai iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad bendrajame plane numatyta leisti atlikti pakeitimus, visų pirma susijusius su pastatų aukščiu, kurie neatitiktų plėtros plano, taigi nuo jo būtų nukrypta.
Antra, pareiškėjų teigimu, 2000 m. įstatymo 28 straipsnio 1C dalyje numatyta teisine pareiga, pagal kurią agentūra privalo laikytis ministerijos gairių, šiuo atveju –
Urban Development and Building Heights Guidelines for Planning Authorities
(December 2018)
(Miesto planavimo ir pastatų dydžio gairės, skirtos planavimo institucijoms (2018 m. gruodžio mėn.)) (toliau – 2018 m. gairės), ir pirmiausiai – jų Specialaus teritorijų planavimo politikos reikalavimo Nr. 3 (toliau – Specialusis reikalavimas Nr. 3), pažeidžiama Direktyva 2011/92.
Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad 2018 m. gairės buvo priimtos siekiant atsisakyti daug energijos naudojančių plėtros modelių ir kurti mišresnius, dinamiškesnius ir tvaresnius miestus. Šiuo tikslu minėtų gairių 3.1 punkte nurodyta, kad, „vertinant individualias planavimo paraiškas ir skundus, pagal Vyriausybės politiką tam tinkamose miesto vietose pastatų aukštis bendrai turi būti didinamas. Taigi taikoma prezumpcija dėl didesnio aukščio pastatų mūsų miestų centruose ir kitose miestų teritorijose su geru susisiekimu viešuoju transportu“.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šios gairės, kurių aplinkosauginis vertinimas buvo atliktas pagal Direktyvą 2001/42, grindžiamos iš esmės, bet ne išimtinai, su aplinkos apsauga nesusijusiais politiniais motyvais.
Šiomis aplinkybėmis
High Court
(Aukštasis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2001/42/EB 2 straipsnio a punktas reiškia, kad sąvoka „planai ir programos <…>, taip pat visi jų daliniai pakeitimai <…> kuriuos turi parengti ir (arba) priimti valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietiniu lygiais <…>“ apima planą arba programą, kurią bendrai parengė ir (arba) priėmė vietos lygmens valdžios institucija ir privačiojo sektoriaus užsakovas, kaip greta vietos valdžios institucijai priklausančio žemės sklypo esančios žemės savininkas?
2.
Ar Direktyvos 2001/42/EB 2 straipsnio a punktas reiškia, kad sąvoka „planai ir programos <…>, taip pat visi jų daliniai pakeitimai <…> kurių reikia pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas“, apima planą arba programą, aiškiai numatytą vietos valdžios institucijos parengtame plėtros plane (kai toks plėtros planas parengtas pagal teisės akto nuostatą) bendrai arba toje vietoje, kur plėtros plane nustatyta, kad vietos valdžios institucija „parengs konkrečiai teritorijai pritaikytas gaires, skirtas strateginės plėtros ir regeneracijos zonoms <…> naudodama atitinkamus detaliųjų planų <…> scheminių bendrųjų planų ir vietinių aplinkos gerinimo planų mechanizmus“?
3.
Ar Direktyvos 2001/42/EB 3 straipsnio 2 dalies a punktas reiškia, kad sąvoka „planai ir programos <…> kurie rengiami žemės ūkiui, miškininkystei, žuvininkystei, energetikai, pramonei, transportui, atliekų tvarkymui, vandentvarkai, telekomunikacijoms, turizmui, miestų ir kaimų planavimui ar žemės naudojimui ir kurie nustato tolesnio projektų, išvardytų Direktyvos 85/337/EEB I ir II prieduose, vystymo pagrindus <…>“ apima planą arba programą, kuris pats savaime nėra privalomas, bet yra aiškiai numatytas pagal teisės aktus parengtame plėtros plane, kuris yra privalomas, arba kuriame iš esmės siūloma arba numatoma pakeisti planą, kuris pats buvo strateginio poveikio aplinkai vertinimo objektas?
4.
Ar pagal Direktyvos [2011/92] 2 straipsnio 1 dalį kompetentingai valdžios institucijai per poveikio aplinkai vertinimo procedūrą draudžiama atsižvelgti į privalomą vyriausybės politiką, be kita ko, grindžiamą ne vien aplinkos apsaugos kriterijais, kuri esant tam tikroms aplinkybėms apibrėžia situacijas, kai nereikia atmesti galimybės išduoti leidimą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo–trečiojo klausimų
Pirmuoju–trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad planas patenka į šios direktyvos taikymo sritį, kai, pirma, jį parengė vietos valdžios institucija, bendradarbiaudama su tame plane numatytu užsakovu ir jis šios institucijos buvo priimtas; antra, jis buvo priimtas remiantis kito plano ar programos nuostata; ir, trečia, jame numatyti kiti pakeitimai, nei numatyti kitame plane ar programoje.
Pirma, kalbant apie Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punktą, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje „planai ir programos“, kaip jie suprantami pagal šią direktyvą, apibrėžiami kaip tie, kurie atitinka dvi kumuliacines sąlygas, t. y. pirma, juos turi būti parengusi ir (arba) priėmusi valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietiniu lygiais arba parengusi valdžios institucija, kad vėliau juos priimtų parlamentas arba vyriausybė, laikydamasi įstatymų leidimo procedūros (pirmoji sąlyga), ir, antra, jų turi reikėti pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas (antroji sąlyga) (2022 m. vasario 22 d. Sprendimas Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi bendrąjį planą patvirtino Dublino savivaldybės taryba, kuri yra vietos valdžios institucija, ši pirmoji sąlyga šiuo atveju turi būti laikoma įvykdyta.
Šiuo atžvilgiu tai, kad šį planą parengė kartu DBTR konsultantai ir Dublino savivaldybės taryba, neturi reikšmės, nes planą, remiantis minėtos pirmosios sąlygos formuluote, turi „parengti ir (arba) patvirtinti valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietos lygi[ais]“.
Dėl antrosios sąlygos, nurodytos šio sprendimo 27 punkte, iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad turi būti laikoma, kad tokių planų ir programų, kurių priėmimas reglamentuojamas nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatose, kuriose nustatytos jas priimti kompetentingos institucijos ir jų rengimo procedūra, „reikia“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/42. Taigi, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punkto tikslą užtikrinti aukštą aplinkos apsaugos lygį ir siekiant išsaugoti jos veiksmingumą, turi būti laikoma, kad plano ar programos „reikia“, jeigu nacionalinėje teisėje yra konkretus teisinis pagrindas, leidžiantis kompetentingoms institucijoms jį priimti, net jei toks priėmimas nėra privalomas (2022 m. vasario 22 d. Sprendimo Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kadangi ši nuostata susijusi ne tik su planais ir programomis, kurių reikia arba kurių priėmimas reglamentuojamas įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatomis, bet ir su tais, kurių reikia arba kurių priėmimas reglamentuojamas administracinėse nuostatose, minėta nuostata turi būti aiškinama taip, kad ji iš esmės taip pat taikoma planams, priimtiems remiantis kitame plane, šiuo atveju Dublino 2016–2022 m. plėtros plane, numatytu teisiniu pagrindu.
Kaip iš esmės teigia Europos Komisija, jeigu valdžios institucijų nacionaliniu, regioniniu ar vietiniu lygiais priimti planai ir programos, kaip antai šis plėtros planas, iš principo nepatektų į sąvoką „įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punktą, valstybės narės galėtų lengvai išvengti pareigos atlikti poveikio aplinkai vertinimą, pavyzdžiui, plane ar programoje numatydamos, kad tam tikri šio plano ar programos elementai bus nustatyti kitame dokumente.
Be to, kaip pažymi pareiškėjai pagrindinėje byloje, pagal 2000 m. įstatymo 15 straipsnio 1 dalį planavimo institucijos, neperžengdamos savo kompetencijos ribų, turi imtis būtinų priemonių, kad būtų pasiekti plėtros plano tikslai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 30–32 punktuose, planas, priimtas remiantis tokiame plane, koks yra Dublino 2016–2022 m. plėtros planas, numatytu teisiniu pagrindu, galėtų būti planas, kurio priėmimas reglamentuojamas įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punktą, arba, atsižvelgiant į 2000 m. įstatymo 15 straipsnio 1 dalį, planas, kurio pagal tokias nuostatas reikia.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar gali būti laikoma, kad bendrasis planas buvo priimtas remiantis Dublino 2016–2022 m. plėtros plano nuostata, nurodyta šio sprendimo 19 punkte.
Antra, dėl Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punkto reikia priminti, kad pagal šią nuostatą turi būti atliekamas visų planų ir programų, atitinkančių dvi kumuliacines sąlygas, t. y. jie turi būti parengti šioje nuostatoje nurodytiems sektoriams (pirmoji sąlyga) ir turi nustatyti tolesnio projektų, išvardytų Direktyvos 2011/92 I ir II prieduose, vystymo pagrindus (antroji sąlyga), aplinkosauginis vertinimas.
Bendrasis planas susijęs su miestų teritorijų planavimo ir (arba) žemės naudojimo sektoriais ir šie sektoriai nurodyti Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punkte, todėl šioje nuostatoje įtvirtinta pirmoji sąlyga atrodo įvykdyta.
Dėl minėtoje nuostatoje įtvirtintos antrosios sąlygos reikia priminti, kad sąvoka „planai ir programos“ susijusi su bet kokiu aktu, kuriame, apibrėžiant nagrinėjamam sektoriui taikytinas kontrolės taisykles ir procedūras, nustatomas reikšmingas leidimo vykdyti vieną ar kelis projektus, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, kriterijai ir tvarka (2022 m. vasario 22 d. Sprendimo Bund Naturschutz in Bayern,
C‑300/20
,
EU:C:2022:102
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad sąvoka „planai ir programos“ apima ne tik jų parengimą, bet ir pakeitimą, siekiant užtikrinti reikalavimų, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, poveikio aplinkai vertinimą (2019 m. birželio 12 d. Sprendimo CFE,
C‑43/18
,
EU:C:2019:483
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 3 dalį ši sąvoka iš esmės apima ir nedidelius 3 straipsnio 2 dalyje nurodytų planų ir programų pakeitimus. Visų pirma tokių nedidelių pakeitimų atveju valstybės narės turi nustatyti, ar jie gali turėti reikšmingą poveikį aplinkai.
Taigi ši sąvoka būtinai turi apimti ir aktus, kuriais, nekeičiant plano ar programos, vis dėlto leidžiama nukrypti nuo tam tikrų sistemos elementų, kuriais galima ateityje leisti įgyvendinti Direktyvos 2011/92 I ir II prieduose išvardytus projektus, kaip jie apibrėžti šiame plane ar programoje.
Pagal Direktyvos 2001/42 1 straipsnį jos tikslas – sukurti aukštą aplinkos apsaugos lygį ir padėti į rengiamus ir priimamus planus bei programas integruoti aplinkos apsaugos klausimus, kad būtų skatinama tvari plėtra, užtikrinant, kad laikantis šios direktyvos būtų atliekamas tam tikrų planų ir programų, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, aplinkos vertinamas.
Šiam tikslui būtų pakenkta, jeigu būtų galima nukrypti nuo plane ar programoje, kurių aplinkosauginis vertinimas buvo atliktas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/42, nustatytų ribų ir kuris buvo parengtas atsižvelgiant į pagal šios direktyvos 8 straipsnį iš šio vertinimo padarytas išvadas, nors tokiai nukrypti leidžiančiai nuostatai bent jau netaikoma iš minėtos direktyvos 3 straipsnio 3 dalies kylanti pareiga nustatyti, ar ši nukrypti leidžianti nuostata gali turėti reikšmingų pasekmių aplinkai.
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prieš priimant bendrąjį planą pagrindinėje byloje nagrinėjama būsima teritorijos plėtra pagal Dublino 2016–2022 m. plėtros planą ir 2017 m. liepos mėn. Dublino savivaldybės tarybos priimtą plėtros pagrindų planą, kurio tikslas, anot jos, buvo „[šio Dublino 2016–2022 m. plėtros plano] reikalavimus ir principus atspindėti planuojant ir vystant [pagrindinėje byloje nagrinėjamą teritoriją]“.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, pirma, kad nors šiame pagrindų plane buvo siūloma toje teritorijoje įrengti 0,2 hektaro ploto parką, bendrajame plane šios viešosios erdvės nenumatyta.
Kita vertus, šis teismas pažymi, kad nors pagal bendrąjį planą Dublino 2016–2022 m. plėtros planas formaliai nepakeičiamas, jame numatyti pakeitimai, neatitinkantys šio plano, ir tai iš tikrųjų reikštų, kad nuo šio plano nukrypstama, nes jame aiškiai numatyta kitokių pakeitimų, visų pirma susijusių su pastatų aukščiu.
Tokie elementai gali būti analizuojami taip, kad bendrasis planas yra į Direktyvos 2001/42 taikymo sritį patenkantis planas ar programa, nebent prireikus būtų manoma, kad šie elementai nulemti kitų aktų, kurių aplinkosauginis vertinimas buvo atliktas, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, kaip antai 2018 m. gairių.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad bendrasis planas nėra „privalomas savaime“.
Reikėtų priminti, kad pagal jurisprudenciją visiškai orientacinio pobūdžio nuostatos neatitinka antrosios sąlygos, nustatytos Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punkte. Kad tenkintų šią sąlygą, jos turi būti privalomos bent jau valdžios institucijoms, atsakingoms už leidimų projektams išdavimą (šiuo klausimu žr. 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo A ir kt. (Vėjo jėgainės Alteryje ir Nevelėje),
C‑24/19
EU:C:2020:503
,
ir
punktus).
Iš tiesų tik privalomojo pobūdžio aktai gali apriboti šių institucijų diskreciją ir taip neleisti įgyvendinti projektų, kurie gali būti palankesni aplinkai, todėl tokie aktai turi būti vertinami atsižvelgiant į poveikį aplinkai, kaip apibrėžta Direktyvoje 2001/42.
Iš to išplaukia, kad tik tuo atveju, jei pagal Airijos teisę bendrasis planas būtų privalomas valdžios institucijai, kompetentingai išduoti leidimą vykdyti pagrindinėje byloje nagrinėjamą projektą, t. y. šiuo atveju agentūrai, o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turėtų būti nagrinėjama, atsižvelgiant į šio sprendimo 47 punkte nurodytą išlygą, kad šis planas patenka į Direktyvos 2001/42 taikymo sritį, todėl turėjo būti taikoma bent jau šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms numatyta pareiga nustatyti, ar jis gali daryti reikšmingą poveikį aplinkai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį–trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/42 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinami taip, kad planas patenka į šios direktyvos taikymo sritį, jei, pirma, jį parengė vietos valdžios institucija, bendradarbiaudama su tame plane numatytu užsakovu ir jis šios institucijos buvo priimtas; antra, jis buvo priimtas remiantis kito plano ar programos nuostata; ir, trečia, jame numatyti kiti pakeitimai, nei numatytieji kitame plane ar programoje, su sąlyga, kad jis yra privalomas bent jau valdžios institucijoms, kompetentingoms išduoti leidimus vykdyti projektus.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2011/92 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, sprendžiančios išduoti leidimą vykdyti projektą ar jo nesuteikti, įpareigojamos veikti pagal gaires, pagal kurias reikalaujama, jei įmanoma, padidinti pastatų aukštį ir dėl kurių atliktas aplinkosaugos vertinimas pagal Direktyvą 2001/42.
Nagrinėjamu atveju pareiškėjai pagrindinėje byloje skundžia agentūrą dėl to, kad ši 2020 m. rugsėjo 14 d. sprendime atsižvelgė į 2018 m. gaires.
Kaip matyti iš šio sprendimo 23 punkto, tose gairėse iš esmės numatyta padidinti pastatų aukštį tam tikrose miesto teritorijose. Būtent tam jose numatytas Specialus reikalavimas Nr. 3, kuriuo nustatyta:
„Nustatomas specialusis teritorijų planavimo politikos reikalavimas:
(A)
1)
jeigu prašymą išduoti statybos leidimą pateikęs asmuo paaiškina, kaip planuojamos veiklos pasiūlymas atitinka nurodytus kriterijus; ir
2)
už teritorijų planavimą atsakinga institucija, atlikusi vertinimą, tai patvirtina, atsižvelgdama į platesnius strateginius ir nacionalinės politikos kriterijus, nustatytus Nacionalinėje teritorijų planavimo programoje ir šiose gairėse,
už teritorijų planavimą atsakinga institucija gali pritarti tokiai planuojamai veiklai, net jeigu, atsižvelgiant į atitinkamo plėtros plano arba detaliojo plano konkrečius tikslus, turėtų būti priimtas kitoks sprendimas.
<…>“
Be to, pagal 2000 m. įstatymo 28 straipsnio 1C dalį vykdydamos savo funkcijas planavimo institucijos privalo laikytis tokių specifinių reikalavimų, kaip šis Specialus reikalavimas Nr. 3.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia svarbu pažymėti, kad valstybės narės teisės sistemoje gali būti taisyklių ar reikalavimų, kurie taikomi rengiant projektus, patenkančius į Direktyvos 2011/92 taikymo sritį, ir kurie tam tikrais atvejais gali užkirsti kelią tam tikriems projektams, net ir tiems, kurie konkrečiu atveju yra palankesni aplinkai.
Būtent dėl šios priežasties buvo priimta Direktyva 2001/42, kaip matyti iš jos parengiamųjų dokumentų. Iš tiesų iš pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl tam tikrų planų ir programų poveikio aplinkai vertinimo (COM(96) 511
final
) (
OL C 129, 1997, p. 14
) matyti, kad Direktyvos 2001/42 priėmimą visų pirma pagrindė faktas, kad taikant Direktyvą 85/337 paaiškėjo, jog projektų vertinimo metu reikšmingas poveikis aplinkai jau buvo nustatytas remiantis ankstesnėmis teritorijų planavimo priemonėmis, todėl, nors šį poveikį buvo galima nagrinėti atliekant projekto vertinimą, į jį nebebuvo galima visiškai atsižvelgti išduodant leidimą vykdyti atitinkamą projektą, todėl tokį poveikį tikslingiau buvo nagrinėti ir į jį atsižvelgti dar parengiamųjų priemonių etape.
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 24 punkto, buvo atliktas 2018 m. gairių aplinkosauginis vertinimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/42.
Antra, viena vertus, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad šiose gairėse pabrėžiama, jog „siekiant paremti pasiūlymus <…> gali būti reikalaujama atlikti konkrečius vertinimus ir į juos gali būti įtraukti <…> atitinkami aplinkosaugos vertinimo reikalavimai, įskaitant [strateginį aplinkosauginį vertinimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/42], [poveikio aplinkai vertinimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/92], atitinkamas vertinimas [kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/43] ir, jei reikia, poveikio aplinkai vertinimas“.
Kita vertus, neatrodo, kad 2000 m. Įstatymo 28 straipsnio 1C dalyje numatyta planavimo institucijų pareiga laikytis konkrečių planavimo politikos reikalavimų, galbūt įtvirtintų tokiose gairėse, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gali kaip nors prieštarauti Airijos kompetentingų institucijų pareigoms pagal šio įstatymo X dalį, kuria siekiama perkelti Direktyvą 2011/92 į Airijos teisę, ypač šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatytai pareigai kiekvienu konkrečiu atveju tinkamai nustatyti, aprašyti ir įvertinti reikšmingą tiesioginį ir netiesioginį projekto poveikį visiems šioje nuostatoje išvardytiems veiksniams, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju iš Specialaus reikalavimo Nr. 3 formuluotės matyti, jog teritorijos planavimo institucija „gali“ patvirtinti pakeitimą, kad šis reikalavimas nėra absoliutus, todėl neįpareigoja padidinti pastatų aukščio, palyginti su galimu plėtros plane numatytu aukščiu; bet kuriuo atveju tai irgi turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2011/92 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, sprendžiančios išduoti leidimą vykdyti projektą ar jo nesuteikti, įpareigojamos veikti pagal gaires, pagal kurias reikalaujama, jei įmanoma, padidinti pastatų aukštį ir dėl kurių atliktas aplinkosaugos vertinimas pagal Direktyvą 2001/42.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

1.
2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 2 ir 3 dalys
turi būti aiškinami taip:
planas patenka į šios direktyvos taikymo sritį, kai, pirma, jį parengė vietos valdžios institucija, bendradarbiaudama su tame plane numatytu užsakovu ir jis šios institucijos buvo priimtas; antra, jis buvo priimtas remiantis kito plano ar programos nuostata; ir, trečia, jame numatyti kiti pakeitimai, nei numatytieji kitame plane ar programoje, su sąlyga, kad jis yra privalomas bent jau valdžios institucijoms, kompetentingoms išduoti leidimus vykdyti projektus.

2.
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo, iš dalies pakeista 2014 m. balandžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/52/ES,
turi būti aiškinama taip:
pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos, sprendžiančios išduoti leidimą vykdyti projektą ar jo nesuteikti, įpareigojamos veikti pagal gaires, pagal kurias reikalaujama, jei įmanoma, padidinti pastatų aukštį ir dėl kurių atliktas aplinkosaugos vertinimas pagal Direktyvą 2001/42.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.