CELEX: 62015TJ0639
Pristup dokumentima
Uredba (EZ) br. 1049/2001
Europski parlament
Trošenje naknada članova Parlamenta
Odbijanje pristupa
Nepostojeći dokumenti
Osobni podaci
Uredba (EZ) br. 45/2001
Nužnost prijenosa podataka
Konkretno i pojedinačno ispitivanje
Djelomičan pristup
Neprimjerena razina administrativnog opterećenja
Obveza obrazlaganja

Predmet su ove tužbe zahtjevi za poništenje odluka Europskog parlamenta A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C, A(2015) 8344 C od 14. rujna 2015., A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C, A(2015) 8305 C od 15. rujna 2015., A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C, A(2015) 8672 C od 16. rujna 2015. i A(2015) 13844 C od 14. siječnja 2016., kojima je Parlament na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (
SL 2001., L 145, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) odbio ponovne zahtjeve koje su podnijeli tužitelji Maria Psara, Tina Kristan, Tanja Malle, Wojciech Cieśla, Staffan Dahllof, Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harry Karanikas, Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, Balazs Toth, Minna Knus‑Galán, Atanas Čobanov, Dirk Liedtke, Nils Mulvad, Hugo van der Parre, Guia Baggi, Marcos García Rey, Mark Lee Hunter, Kristof Clerix, Rui Araujo, Anuška Delić, Jacob Borg, Matilda Bačelić i Gavin Sheridan za pristup dokumentima Parlamenta koji sadržavaju informacije koje se odnose na naknade njegovim članovima (u daljnjem tekstu: pobijane odluke).
Okolnosti spora
U srpnju 2015. u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 i u studenome 2015. u predmetu T‑94/16 svaki je tužitelj podnio Parlamentu zahtjev za pristup dokumentima na temelju Uredbe br. 1049/2001.
Ti su zahtjevi obuhvaćali „preslike spisa, izvješća i ostalih relevantnih dokumenata koji detaljno opisuju na koji su način i u kojem trenutku zastupnici u Europskom parlamentu” iz svake države članice „trošili” tijekom različitih razdoblja između lipnja 2011. i srpnja 2015. „svoje naknade (putni troškovi, dnevnice, naknade općih troškova)”, dokumente u kojima su navedeni „iznosi koje su platili na temelju troškova parlamentarne pomoći” i „izvod iz bankovnih računa eurozastupnika kojima su se koristili posebno za plaćanje naknada općih troškova” (u daljnjem tekstu: zahtijevani dokumenti).
Ti su se zahtjevi odnosili na članove Parlamenta s Cipra u predmetu T‑639/15, iz Slovenije u predmetima T‑640/15 i T‑662/15, iz Austrije u predmetu T‑641/15, iz Poljske u predmetu T‑642/15, iz Švedske u predmetu T‑643/15, iz Luksemburga u predmetu T‑644/15, iz Slovačke u predmetu T‑645/15, iz Grčke u predmetu T‑646/15, iz Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske u predmetu T‑647/15, iz Litve u predmetu T‑648/15, iz Mađarske u predmetu T‑649/15, iz Finske u predmetu T‑650/15, iz Bugarske u predmetu T‑651/15, iz Njemačke u predmetu T‑652/15, iz Danske u predmetu T‑653/15, iz Češke u predmetu T‑654/15, iz Nizozemske u predmetu T‑655/15, iz Italije u predmetu T‑656/15, iz Rumunjske u predmetu T‑657/15, iz Španjolske u predmetu T‑658/15, iz Francuske u predmetu T‑659/15, iz Belgije u predmetu T‑660/15, iz Portugala u predmetu T‑661/15, iz Estonije u predmetu T‑663/15, s Malte u predmetu T‑664/15, iz Latvije u predmetu T‑665/15, iz Hrvatske u predmetu T‑666/15 i iz Irske u predmetu T‑94/16.
Dopisima od 20. srpnja 2015. u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 i od 25. studenoga 2015. u predmetu T‑94/16 glavni tajnik Parlamenta odbio je zahtjeve za pristup dokumentima tužiteljâ, s jedne strane, pozivajući se na zaštitu osobnih podataka, na temelju izuzeća predviđenog člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1049/2001 i, s druge strane, navodeći kako ne raspolaže izvodom iz bankovnih računa članova Parlamenta.
Dopisima iz kolovoza 2015. u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 i iz prosinca 2015. u predmetu T‑94/16 svaki je tužitelj podnio Parlamentu ponovni zahtjev za pristup zahtijevanim dokumentima.
Pobijanim odlukama Parlament je odbio te zahtjeve, s jedne strane, navodeći da ne raspolaže nekima od zahtijevanih dokumenata i, s druge strane, u preostalom dijelu, pozivajući se na dvostruki temelj, na izuzeće predviđeno člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1049/2001 u vezi s člankom 8. točkom (b) Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (
SL 2001., L 8, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.) i na neprimjerenu razinu administrativnog opterećenja koju bi predstavljalo rješavanje tih zahtjeva.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbama podnesenima tajništvu Općeg suda 13. studenoga 2015. u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 i 1. ožujka 2016. u predmetu T‑94/16 tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Istodobno s podnošenjem odgovora na tužbu u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 i T‑94/16 Parlament je od Općeg suda zatražio spajanje predmeta T‑639/15 do T‑666/15, a potom i predmeta T‑639/15 do T‑666/15 i T‑94/16.
Tužitelji u predmetima T‑639/15 do T‑666/15 obavijestili su Opći sud da se ne protive spajanju predmeta T‑639/15 do T‑666/15, međutim pod uvjetom da predmet T‑662/15 bude određen kao glavni.
Tužitelji u predmetima T‑643/15, T‑644/15, T‑647/15, T‑657/15 do T‑659/15 i T‑94/16 podnijeli su 17. ožujka 2016. zahtjev za povjerljivo postupanje s određenim podacima u njihovim tužbama u pogledu javnosti i tužitelja u drugim predmetima u slučaju eventualnog spajanja predmeta.
Sukladno svojim zahtjevima, tužitelji u predmetima T‑643/15, T‑644/15, T‑647/15, T‑657/15 do T‑659/15 i T‑94/16 podnijeli su istog dana verziju svojih tužbi koja nije povjerljiva.
Tužitelj u predmetu T‑94/16 obavijestio je 20. lipnja 2016. Opći sud da se ne protivi spajanju predmeta T‑639/15 do T‑666/15 i T‑94/16.
Rješenjima od 24. svibnja 2016. i 20. srpnja 2016. predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda spojio je u svrhu pisanog dijela postupka predmete T‑639/15 do T‑666/15 i T‑94/16 te je usvojio zahtjeve za povjerljivim postupanjem koje su podnijeli tužitelji u predmetima T‑643/15, T‑644/15, T‑647/15, T‑657/15 do T‑659/15 i T‑94/16.
Budući da se sastav vijeća Općeg suda promijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u peto vijeće, kojemu je stoga dodijeljen ovaj predmet.
Na prijedlog suca izvjestitelja, Opći sud (peto prošireno vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka u navedenim predmetima i spojiti ih za potrebe tog dijela postupka.
Na raspravi održanoj 19. listopada 2017. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja im je Opći sud usmeno postavio.
Tužitelji zahtijevaju od Općeg suda da:
–
poništi pobijane odluke;
–
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Parlament zahtijeva od Općeg suda da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
Na temelju članka 68. Poslovnika Općeg suda, predmeti su spojeni u svrhu donošenja odluke kojom se završava postupak.
Tužitelji u prilog svojoj tužbi navode pet tužbenih razloga.
Prva dva tužbena razloga temelje se na povredama članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 u vezi s člankom 8. točkom (b) Uredbe br. 45/2001, zbog toga što zahtijevani dokumenti ne sadržavaju osobne podatke i jer su u svakom slučaju dokazani nužnost njihova prijenosa kao i izostanak opasnosti od narušavanja zakonitih interesa subjekata podataka.
Treći tužbeni razlog temelji se na povredi opće obveze konkretnog i pojedinačnog ispitivanja svakog od zahtijevanih dokumenata, koja proizlazi iz kombiniranih odredbi članaka 2. i 4. te članka 6. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001, kao i nezakonitosti odbijanja pristupa koja se temelji na neprimjerenoj razini administrativnog opterećenja.
Četvrti tužbeni razlog temelji se na povredi članka 4. stavka 6. Uredbe br. 1049/2001, zbog toga što je odbijen i djelomičan pristup dokumentima.
Peti i posljednji tužbeni razlog temelji se na povredi obveze obrazlaganja, propisane člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da je svrha Uredbe br. 1049/2001 – kao što to proizlazi iz njezina članka 1., s obzirom, među ostalim, na njezinu uvodnu izjavu 4. – dati najveću moguću važnost pravu javnog pristupa dokumentima koje drže institucije (presuda od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, t.
61.
) i da bi, sukladno uvodnoj izjavi 11. Uredbe br. 1049/2001, „[u] načelu svi dokumenti institucija trebali […] biti dostupni javnosti”.
Prema tome, pravo na javni pristup utvrđeno Uredbom br. 1049/2001 odnosi se samo na dokumente institucija kojima one stvarno raspolažu jer se to pravo ne može proširiti na dokumente koji nisu u posjedu institucija ili ne postoje (vidjeti u tom smislu presudu od 2. listopada 2014., Strack/Komisija,
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
, t.
38.
i
46.
).
U ovom slučaju među dokumentima koje tužitelji zahtijevaju ne nalaze se samo oni vezani uz dnevnice, naknade putnih troškova i naknade za parlamentarnu pomoć članova Parlamenta već i dokumenti u kojima se detaljno navodi na koji su način i u kojem trenutku članovi Parlamenta iz svake države članice tijekom različitih razdoblja trošili svoje naknade općih troškova kao i preslike izvoda iz bankovnih računa članova Parlamenta kojih se konkretno tiču načini trošenja naknade općih troškova.
Međutim, neovisno o dokumentima u kojima se podrobno navodi kako su i u kojem trenutku članovi Parlamenta iz svake države članice tijekom različitih razdoblja trošili svoje naknade za opće troškove, nesporno je da, na temelju članaka 25. i 26. Odluke Predsjedništva Europskog parlamenta od 19. svibnja i 9. srpnja 2008. o Provedbenim mjerama Statuta zastupnika u Europskom parlamentu (
SL 2009., C 159, str. 1
.), članovi Parlamenta primaju mjesečno paušalnu naknadu u iznosu u cijelosti poznatom javnosti, slijedom jedinstvenog zahtjeva podnesenog na početku njihova mandata.
Iz toga proizlazi da, u pogledu paušalne naravi naknada općih troškova, Parlament ne raspolaže podrobnim aktima o tome kako se navedenim naknadama materijalno ili vremenski koriste njegovi članovi.
Slijedom toga, Parlament je s pravom u pobijanim odlukama i u pogledu članka 25. Odluke Predsjedništva Parlamenta, navedene u točki 28. ove presude, naveo da ne raspolaže podacima koji se odnose na stvarne troškove koje su članovi Parlamenta napravili na ime naknada općih troškova i da, prema tome, nije mogao po toj osnovi otkriti zahtijevane dokumente.
Što se tiče izvoda iz bankovnih računa članova Parlamenta kojih se konkretno tiču načini trošenja naknade općih troškova, Parlament je u pobijanim odukama obrazložio da nije posjedovao takve dokumente.
Sukladno pretpostavci zakonitosti koja vrijedi za akte Europske unije, kada dotična institucija tvrdi u tom smislu, pretpostavlja se da ne postoji dokument pristup kojemu se zahtijeva. Radi se, međutim, o oborivoj pretpostavci koju podnositelj zahtjeva za pristup može oboriti bilo kojim sredstvom, na temelju relevantnih i usklađenih indicija (vidjeti prema analogiji presudu od 25. lipnja 2002., British American Tobacco (Investments)/Komisija,
T‑311/00
,
EU:T:2002:167
, t.
35.
).
U ovom slučaju tužitelji, međutim, nisu iznijeli dokaze koji bi mogli dovesti u pitanje nepostojanje predmetnih dokumenata. Naime, tužitelji su se ograničili na tvrdnju da im je teško vjerovati da Parlament ne raspolaže tim dokumentima, s obzirom na to da je potonji izjavio da su njegovi mehanizmi nadzora nad time kako se njegovi članovi koriste tim naknadama bili dovoljni. Međutim, navedena izjava ni na koji način ne navodi da je Parlament bio u posjedu izvoda iz bankovnih računa svojih članova kojih se konkretno tiče način trošenja naknade općih troškova.
Stoga je Parlament u pobijanim odlukama pravilno odbio zahtjeve tužiteljâ koji se odnose na dokumente o troškovima naknada za opće troškove i izvode iz bankovnih računa članova Parlamenta kojih se konkretno tiče način trošenja naknade općih troškova.
Argumenti tužiteljâ ne mogu dovesti u pitanje tu ocjenu.
Treba, naime, zaključiti da tužitelji u svojim pismenima samo naglašavaju da članovi Parlamenta nedvojbeno primaju naknadu općih troškova radi pokrivanja izdataka koji obuhvaćaju najam ureda izborne jedinice kao i troškove telefona, računalne opreme i tekuće potrošnje, što se ne može osporiti.
Ipak je nesporno da se te stavke izdataka naknađuju paušalno, a ne po predočenju računa o napravljenim troškovima, što ne mogu dovesti u pitanje dvojbe tužitelja kada je riječ o činjenici da Parlament ne raspolaže dokumentima zahtijevanima po toj osnovi jer se potonji nisu ni pokušali pozvati na pravilo koje predviđa suprotno.
Prema njihovoj argumentaciji, treba zaključiti da tužitelji ne namjeravaju osporavati zakonitost pobijanih odluka, već samo u biti prokazivati nedostatnost i neučinkovitost postojećih mehanizama nadzora, što nije na Općem sudu da ocjenjuje u okviru ove tužbe.
Prema tome, treba uvodno odbaciti sve tužbene razloge kao bespredmetne u dijelu u kojem obuhvaćaju dokumente koji se odnose na izdatke naknada općih troškova i izvoda iz bankovnih računa članova Parlamenta koji su posebno bili zahvaćeni korištenjem navedenih naknada te ograničiti ispitivanje Općeg suda samo na tužbene razloge koji se odnose na zahtjeve za pristup tužiteljâ koji obuhvaćaju dnevnice, naknade putnih troškova i naknade za parlamentarnu pomoć.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi kombiniranih odredbi članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 i članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 jer potonja odredba u ovom slučaju nije primjenjiva
Prvim tužbenim razlogom tužitelji se pozivaju na povredu odredbi članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 u vezi s člankom 8. točkom (b) Uredbe br. 45/2001, odredbi čiju zakonitost u bitnome osporavaju jer potonja u ovom slučaju nije primjenjiva Taj se tužbeni razlog sastoji od dvaju dijelova.
U okviru prvog dijela tužitelji tvrde da su pobijane odluke nezakonite jer se, u bitnome, Uredba br. 45/2001 u ovom slučaju ne može primijeniti jer predmetni podaci ne pripadaju u privatnu sferu članova Parlamenta, nego u njihovu javnu sferu, s obzirom na to da se zahtijevani dokumenti odnose na izvršavanje dužnosti na koje su izabrani.
Drugim riječima, tužitelji tvrde da se otkrivanjem zahtijevanih dokumenata ne ugrožava zaštita privatnosti i integriteta pojedinca, u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001, zbog toga što se, pod pretpostavkom da sadržavaju osobne podatke, oni ne odnose na privatnost članova Parlamenta.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da, s obzirom na to da na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 proizlazi da institucije uskraćuju pristup dokumentu ako bi njegovo otkrivanje ugrozilo zaštitu privatnosti i integriteta pojedinca, tu odredbu treba primjenjivati u skladu s propisima Unije o zaštiti osobnih podataka.
Iz tog zakonodavstva proizlazi – osobito iz članka 2. točke (a) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (
SL 1995., L 281, str. 31
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.) i članka 2. točke (a) Uredbe br. 45/2001 – da izraz „osobni podaci” obuhvaća svaku informaciju koja se odnosi na identificirane fizičke osobe ili fizičke osobe koje se može identificirati.
Međutim, u ovom slučaju treba zaključiti da svi zahtijevani dokumenti sadržavaju informacije koje se odnose na identificirane fizičke osobe.
Isto je tako i s dokumentima kojima raspolaže Parlament koji se odnose na naknade putnih troškova i dnevnice, a koji nužno identificiraju svakog dotičnog člana Parlamenta, čak i ako je to samo u svrhu plaćanja tih naknada.
Tako je i s dokumentima kojima raspolaže Parlament, a odnose se troškove parlamentarne pomoći, koji nužno identificiraju svakog dotičnog člana Parlamenta i korisnike tih naknada, čak i ako je to također samo u svrhu plaćanja tih naknada.
Argumenti tužiteljâ ne mogu dovesti u pitanje tu ocjenu.
Uvodno, razlika u predmetnim dokumentima koju zagovaraju tužitelji, ovisno o tome pripadaju li oni u privatnu ili javnu sferu, očito proizlazi iz zabune između onoga što pripada u osobne podatke i onoga što pripada u privatni život, iako se pojmovi osobnih podataka u smislu članka 2. točke (a) Uredbe br. 45/2001 i podataka o privatnosti ne miješaju međusobno (presuda od 16. srpnja 2015., ClientEarth i PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, t.
32.
).
Nadalje, pitanje postoji li opasnost od nanošenja štete zakonitim interesima članova Parlamenta ne može utjecati na kvalifikaciju predmetnih podataka osobnim podacima, a s obzirom na to da to pitanje pripada u ispitivanje drugog dijela drugog tužbenog razloga, ono će se obrađivati u točki 96. ove presude.
Konačno, činjenica da su podaci vezani uz predmetne osobe usko povezani s javnim podacima o tim osobama, osobito jer su javno objavljeni na internetskoj stranici Parlamenta, kada je riječ posebice o imenima članova Parlamenta, ni na koji način ne implicira da su ti podaci izgubili svoju narav osobnih podataka u smislu članka 2. točke (a) Uredbe br. 45/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., ClientEarth i PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, t.
31.
).
Drugim riječima, kvalifikacija predmetnih podataka kao osobnih podataka ne može se isključiti samo zbog činjenice da su ti podaci povezani s drugim podacima koji su javni, i to neovisno o pitanju ugrožava li otkrivanje tih podataka zaštitu zakonitih interesa njihovih subjekata.
U okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga tužitelji argumentiraju, u bitnome, nezakonitost članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 s obzirom na članak 7. točku (f) Direktive 95/46.
Prema tužiteljima, prethodni uvjet dokazivanja nužnosti otkrivanja zahtijevanih podataka, na temelju članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001, bez obzira na zakonitost interesa subjekta podataka, ojačat će zaštitu osobnih podataka, suprotno od članka 7. točke (f) Direktive 95/46.
Bez ikakve potrebe za ocjenjivanjem dopuštenosti, koju Parlament osporava, argumentacija tužiteljâ može se samo odbaciti.
Naime, zakonitost članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 ne može se ocjenjivati s obzirom na članak 7. točku (f) Direktive 95/46 jer ta dva teksta, koja su oba dio sekundarnog prava, imaju različita područja primjene i nijedan od njih stoga ne predviđa prednost jednog nad drugim.
Zakonitost članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 može se stoga osporavati samo u pogledu određene odredbe primarnog prava.
Međutim, treba zaključiti da tužitelji u svojim pismenima nisu ni na koji način istaknuli neku od tih odredaba.
U svakom slučaju, zaštita osobnih podataka koju jamči članak 8. točka (b) Uredbe br. 45/2001 i ona koju jamči članak 7. točka (f) Direktive 95/46 imaju, svaki u svojem području primjene, istovjetan doseg.
Prema tome, prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi kombiniranih odredbi članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 i članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 kada je riječ o nužnosti otkrivanja osobnih podataka
Drugim tužbenim razlogom tužitelji se pozivaju na povredu kombiniranih odredbi članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 i članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 jer je Parlament odbio zahtjeve za pristup zahtijevanim dokumentima iako su uvjeti za njihovo otkrivanje bili ispunjeni.
U tom pogledu ponajprije treba podsjetiti na to da na temelju članka 15. stavka 3. UFEU‑a svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili sjedištem u državi članici ima pravo pristupa dokumentima institucija Unije podložno načelima i uvjetima koji su utvrđeni u skladu s postupkom iz članka 294. UFEU‑a (vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
U skladu s njezinom uvodnom izjavom 1., Uredba br. 1049/2001 dio je nastojanja izraženog člankom 1. stavkom 2. UEU‑a, uvedenog Ugovorom iz Amsterdama, da se učini novi korak u procesu stvaranja sve tješnje povezane unije među narodima Europe u kojoj se odluke donose na što otvoreniji način i na razini što je moguće bližoj građanima. Kao što to stoji u uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 1049/2001, pravo na javni pristup dokumentima institucija odraz je njihove demokratičnosti (vidjeti presudu od 15. srpnja 2015., Dennekamp/Parlament,
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Treba također podsjetiti na to da je članak 4. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1049/2001 nedjeljiva odredba kojom se zahtijeva da se moguće ugrožavanje zaštite privatnosti i integriteta pojedinca uvijek ispituje i ocjenjuje u skladu sa zakonodavstvom Unije o zaštiti osobnih podataka, osobito Uredbom br. 45/2001. Tom se odredbom tako utvrđuje poseban i pojačan sustav zaštite osobe čiji bi se osobni podaci mogli, ovisno o slučaju, otkriti javnosti (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, t.
59.
i
60.
).
Slijedi da odredbe Uredbe br. 45/2001 postaju u cijelosti primjenjive kad se zahtjevom na temelju Uredbe br. 1049/2001 traži pristup dokumentima koji sadržavaju osobne podatke (presuda od 29. lipnja 2010., Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, t.
63.
).
U ovom slučaju iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da svi zahtijevani dokumenti sadržavaju osobne podatke, slijedom čega su odredbe Uredbe br. 45/2001 u ovom slučaju u cijelosti primjenjive.
Međutim, već je presuđeno da se odstupanja od zaštite osobnih podataka moraju usko tumačiti (vidjeti prema analogiji presudu od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert,
C‑92/09 i C‑93/09
,
EU:C:2010:662
, t.
77.
).
Isto tako, u kontekstu odluka kojima određena institucija odbija zahtjev za pristup informacijama koje sadržavaju osobne podatke zbog toga što je on obuhvaćen izuzećem iz članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001, koje se temelji na zaštiti privatnosti i integriteta pojedinca, ti podaci mogu biti otkriveni samo ako njihov adresat dokaže nužnost otkrivanja i ako ne postoji nijedan razlog kako bi se mislilo da bi to otkrivanje moglo narušiti zakonite interese subjekta podataka, na temelju članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001, koje institucije moraju poštovati kada rješavaju zahtjev za pristup dokumentima koji sadržavaju osobne podatke (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., Komisija/Bavarian Lager,
C‑28/08 P
,
EU:C:2010:378
, t.
63.
).
Prema tome, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001, otkrivanje osobnih podataka podređeno je postojanju dvaju kumulativnih uvjeta (presuda od 16. srpnja 2015., ClientEarth i PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, t.
46.
).
U tom je kontekstu dužnost utvrđivanja nužnosti na onomu tko traži takav prijenos. Ako se utvrdi ta nužnost, tada je na dotičnoj instituciji provjera da ne postoji nijedan drugi razlog za pretpostavku da bi se predmetnim prijenosom mogli narušiti zakoniti interesi subjekta podataka (vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., ClientEarth i PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga se člankom 8. točkom (b) Uredbe br. 45/2001 od institucije kojoj je podnesen zahtjev zahtijeva da, kao prvo, ocijeni potrebu za prijenosom osobnih podataka, a stoga i njegovu proporcionalnost, s obzirom na cilj koji želi postići podnositelj zahtjeva, s obzirom na to da ispunjavanje uvjeta nužnosti predviđenog člankom 8. točkom (b) Uredbe br. 45/2001, koji treba usko tumačiti, za podnositelja zahtjeva podrazumijeva dokazivanje da je prijenos osobnih podataka najprikladnija od svih mogućih mjera za ostvarivanje cilja koji podnositelj zahtjeva želi postići te da je ona proporcionalna tom cilju, zbog čega je podnositelj zahtjeva obvezan ponuditi izričite i zakonite razloge u tom smislu (presuda od 15. srpnja 2015., Dennekamp/Parlament,
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
, t.
54.
i
59.
).
U ovom slučaju u svrhu dokazivanja nužnosti prijenosa predmetnih podataka tužitelji su uistinu isticali različite razloge navedene u svojim zahtjevima za pristup dokumentima, odnosno, u bitnome, s jedne strane, omogućavanje javnosti da provjeri primjerenost izdataka članova Parlamenta u okviru provedbe njihova mandata i, s druge strane, osiguravanje prava javnosti na informacije i transparentnost.
U tom pogledu treba prije svega smatrati da se, zbog njihove vrlo široke i općenite formulacije, tim razlozima ne može samima po sebi utvrditi nužnost prijenosa predmetnih osobnih podataka.
Naime, Parlamentu se ne može prigovoriti da iz tih ciljeva, koji su izraženi vrlo širokim i općim razlozima, nije izveo implicitnu demonstraciju nužnosti prijenosa tih osobnih podataka (vidjeti u tom smislu presude od 23. studenoga 2011., Dennekamp/Parlament,
T‑82/09
, neobjavljenu,
EU:T:2011:688
, t.
34.
i od 21. rujna 2016., Secolux/Parlament,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, t.
70.
i navedenu sudsku praksu).
Protivna ocjena u načelu bi obvezivala instituciju da iz općenitih razmatranja o javnom interesu za otkrivanje osobnih podataka zaključi da postoji implicitna nužnost njihova prijenosa (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2011., Dennekamp/Parlament,
T‑82/09
, neobjavljenu,
EU:T:2011:688
, t.
35.
).
Kao prvo, kada je riječ o prvom cilju na koji se tužitelji pozivaju, oni ne dokazuju zbog čega bi prijenos predmetnih osobnih podataka bio nužan za osiguravanje dostatnog nadzora nad izdacima članova Parlamenta za provedbu njihova mandata, posebice za otklanjanje navodnih nedostataka postojećih mehanizama nadzora navedenih izdataka.
Prema tome, dokazi koje su tužitelji pružili u prilog nužnosti navedenog prijenosa nisu uvjerljivi.
Ponajprije, upućivanje na novinarske istrage o troškovima parlamentarnih zastupnika iz Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske nije relevantno u pogledu cilja tužiteljâ da osiguraju javni nadzor nad troškovima članova Parlamenta.
Osim toga, upućivanje na poništenje odluke Parlamenta o odbijanju pristupa novinaru izvješću br. 6/02 službe za internu reviziju Parlamenta od 9. siječnja 2008. o naknadi za parlamentarnu pomoć koje je proveo Opći sud u predmetu koji je rezultirao presudom od 7. lipnja 2011., Toland/Parlament (
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
) ne može se prenijeti na ovaj slučaj.
Naime, s jedne strane, sporni zahtjev za pristup u predmetu koji je rezultirao presudom od 7. lipnja 2011., Toland/Parlament (
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
) odnosio se na izvješće o internoj reviziji Parlamenta, a ne na sve dokumente s podrobnim podacima o tome kako se članovi Parlamenta detaljno koriste različitim naknadama koje im se isplaćuju.
S druge strane, kao što to proizlazi iz točaka 42. do 85. presude od 7. lipnja 2011., Toland/Parlament (
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
), razlozi za odbijanje predmetnog zahtjeva za pristup nisu se temeljili na izuzeću iz članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001, koji se odnose na zaštitu osobnih podataka, već na izuzeća iz članka 4. stavka 2. treće alineje i članka 4. stavka 3. navedene uredbe, koji se odnose na zaštitu svrhe nadzora, istraga ili revizije i zaštitu procesa odlučivanja institucije. Prema tome, tužitelj nije obvezan, kao u ovom slučaju, dokazati nužnost pristupa zahtijevanim dokumentima u pogledu ciljeva kojima teži.
U svakom slučaju, pod pretpostavkom da su upućivanjem na predmet u kojem je donesena presuda od 7. lipnja 2011., Toland/Parlament (
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
) tužitelji namjeravali prikazati nužnost pristupa zahtijevanim dokumentima kako bi osigurali dovoljan nadzor nad izdacima članova Parlamenta, s obzirom na to da bi poništenje odluke Parlamenta u tom predmetu, prema njihovu mišljenju, dovelo do osnaženja pravila o korištenju naknade za parlamentarnu pomoć, ovaj bi argument ipak trebalo odbiti. Naime, u pogledu razlika između izvješća o reviziji u tom predmetu i predmetnih dokumenata u okviru ovih tužbi, sama okolnost da bi objava navedenog izvješća imala navodni učinak za tužitelje, pod pretpostavkom da je utvrđena, ne dokazuje nužnost prijenosa osobnih podataka sadržanih u zahtijevanim dokumentima.
Nadalje, iako se tužitelji u svojim ponovnim zahtjevima za pristup pozivaju na „brojne slučajeve prijevara, potvrđenih ili navodnih, koje su počinili članovi Parlamenta u prethodnim godinama”, to pozivanje, koje je vrlo općenito i apstraktno, ne opravdava nužnost prijenosa osobnih podataka članova Parlamenta iz svakog od tužiteljevih zahtjeva, a još manje njihovu proporcionalnost.
U svakom slučaju, treba primijetiti da se tužitelji ograničavaju samo na navođenje primjera jednog bugarskog člana Parlamenta.
Međutim, taj primjer sam po sebi nije dostatan za opravdavanje prijenosa osobnih podataka svih članova Parlamenta.
Konačno, iako se tužitelji doista u svojoj tužbi pozivaju na sumnje u fiktivne poslove članova Parlamenta, treba istaknuti da ti dokazi nisu podneseni Parlamentu u okviru njihovih ponovnih zahtjeva za pristup.
Međutim, valja utvrditi da je dužnost dokazivanja potrebe prijenosa osobnih podataka na onome tko traži takav prijenos. Ako se utvrdi ta nužnost, tada je na dotičnoj instituciji provjera da ne postoji nijedan drugi razlog za pretpostavku da bi se predmetnim prijenosom mogli narušiti zakoniti interesi subjekta podataka. U tom pogledu treba zaključiti da tužitelji nisu iznijeli nikakav argument koji se odnosi na sumnje u fiktivne poslove članova Parlamenta prije donošenja pobijanih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2016., Secolux/Komisija,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, t.
36.
i
37.
).
Prema tome, dokazi o sumnjama u fiktivne poslove članova Parlamenta ne mogu se uzeti u obzir za opravdavanje prijenosa osobnih podataka tih članova.
Kao drugo, kada je riječ o drugom cilju tužiteljâ, volja za pokretanjem javne rasprave nije dostatna kao dokaz nužnosti prijenosa osobnih podataka, s obzirom na to da je taj argument samo povezan s ciljem zahtjeva za pristup dokumentima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2015., Dennekamp/Parlament,
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
, t.
84.
).
Nije moguće općenito priznati nikakav automatski prioritet cilja transparentnosti nad pravom zaštite osobnih podataka (vidjeti prema analogiji presudu od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert,
C‑92/09 i C‑93/09
,
EU:C:2010:662
, t.
85.
).
Kao treće i posljednje, treba istaknuti da – iako, kao što to tvrde tužitelji, iz presude od 15. srpnja 2015., Dennekamp/Parlament (
T‑115/13
,
EU:T:2015:497
) proizlazi da nužnost prijenosa osobnih podataka može počivati na općem cilju, kao što je to pravo javnosti na informaciju o ponašanju članova Parlamenta prilikom izvršavanja njihovih dužnosti – iz točke 81. navedene presude proizlazi da samo ako tužitelji dokažu prikladnost i proporcionalnost ciljeva koje žele postići zahtjevima za otkrivanje osobnih podataka Općem sudu bit će dopušteno provjeriti njegovu nužnost, u smislu članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001.
Međutim, tužitelji ni u svojim prvotnim ni u ponovnim zahtjevima za pristup nisu ponudili izričita i zakonita opravdanja kako bi dokazali da je prijenos predmetnih osobnih podataka najprikladnija mjera među ostalim predviđenim mjerama, uključujući i korištenje javno dostupnih podataka i dokumenata, za ostvarenje cilja koji se želi postići i da je tom cilju bila proporcionalna.
Ni pozivanje na presudu od 16. srpnja 2015., ClientEarth i Pan Europe/EFSA (
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
) u ponovljenim zahtjevima za pristup ne može se prihvatiti, s obzirom na to da je, za razliku od ovog predmeta, Sud u točki 65. navedene presude istaknuo da je dokaz nužnosti otkrivanja osobnih podataka proizlazio iz konkretnih elemenata, kao što su, među ostalim, veze koje većina stručnih članova radne skupine Europske agencije za sigurnost hrane (EFSA) održava s industrijskim lobijem.
U svakom slučaju, treba zaključiti da tužitelji svojom argumentacijom ne namjeravaju ponovno osporavati zakonitost pobijanih odluka, već samo u biti prokazivati nedostatnosti i neučinkovitosti postojećih mehanizama nadzora, što nije na Općem sudu da u okviru ove tužbe ocjenjuje.
Stoga treba zaključiti da tužitelji nisu dokazali nužnost prijenosa zahtijevanih dokumenata.
Budući da su uvjeti koje postavlja članak 8. točka (b) Uredbe br. 45/2001 kumulativni (presuda od 16. srpnja 2015., ClientEarth i PAN Europe/EFSA,
C‑615/13 P
,
EU:C:2015:489
, t.
46.
), nije potrebno provjeriti postoje li razlozi zbog kojih bi se smatralo da prijenos zahtijevanih dokumenata narušava zakonite interese subjekata podataka.
Slijedom toga, drugi tužbeni razlog valja odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi opće obveze iz kombiniranih odredbi članaka 2. i 4. te članka 6. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 konkretnog i pojedinačnog ispitivanja svakog od zahtijevanih dokumenata i nezakonitosti odbijanja pristupa koji se temelji na neprimjerenoj razini administrativnog opterećenja
Treći tužbeni razlog tužiteljâ sadržava dva dijela, koja je potrebno odvojeno ocijeniti.
Prvi dio trećeg tužbenog razloga
Prvim dijelom trećeg tužbenog razloga tužitelji se pozivaju na povredu opće obveze koja proizlazi iz kombiniranih odredbi članaka 2. i 4. te članka 6. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 o konkretnom i pojedinačnom ispitivanju svakog zahtijevanog dokumenta.
U tom smislu, tužitelji tvrde da, iako se ne može isključiti pojedinačno ispitivanje svakog dokumenta, takva mogućnost u ovom slučaju nije predviđena jer zahtijevani dokumenti očito ne pripadaju u istu kategoriju, s obzirom na to da je evidentna raznovrsnost njihova sadržaja.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se moglo opravdati odbijanje pristupa dokumentu čije se otkrivanje zahtijeva, u načelu nije dovoljno da je taj dokument obuhvaćen aktivnošću navedenom u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Suède i Turco/Vijeće,
C‑39/05 P i C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, t.
49.
i od 21. srpnja 2011., Suède/MyTravel i Komisija,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, t.
76.
).
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ispitivanje koje se traži za obradu zahtjeva za pristup dokumentima treba biti konkretno. Stoga, s jedne strane, sama okolnost da se dokument tiče interesa zaštićenog izuzećem ne može biti dovoljna da opravda njegovu primjenu. S druge strane, opasnost od takvog ugrožavanja mora biti razumno predvidljiva, a ne samo hipotetska. Posljedično, ispitivanje koje institucija mora provesti kako bi primijenila određeno izuzeće treba biti provedeno na konkretan način i mora proizlaziti iz obrazloženja odluke (vidjeti presudu od 13. travnja 2005., Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, t.
69.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, to konkretno ispitivanje treba provesti za svaki dokument na koji se zahtjev odnosi. Naime, iz Uredbe br. 1049/2001 proizlazi da su sva izuzeća spomenuta u njezinu članku 4. navedena kao izuzeća koja treba primijeniti na dokument (presuda od 13. travnja 2005., Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, t.
70.
).
Sud je ipak priznao da je institucijama Unije, da bi obrazložile kako bi pristup zahtijevanim dokumentima mogao ugroziti zaštitu interesa zaštićenog izuzećem iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001, dopušteno pozivati se na opće pretpostavke koje se primjenjuju na određene kategorije dokumenata, s obzirom na to da se na zahtjeve za otkrivanje koji se odnose na dokumente iste vrste mogu primijeniti općenito slični razlozi (vidjeti u tom smislu presude od 1. srpnja 2008., Suède i Turco/Vijeće,
C‑39/05 P i C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, t.
50.
; od 29. lipnja 2010., Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
, t.
54.
i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, t.
65.
).
U ovom slučaju Parlament je u pobijanim odlukama smatrao da svi zahtijevani dokumenti, kao što su hotelski računi, karte za prijevoz, ugovori o radu ili obrasci plaća, pripadaju u istu kategoriju. Tužitelji tvrde da raznovrsnost dokumenata isključuje to da bi svi mogli pripadati u istu kategoriju.
Kako bi se odbacio taj argument, s jedne strane, dovoljno je istaknuti da se temelji na pogrešnoj premisi jer Parlament u pobijanim odlukama nije smatrao da svi dokumenti pripadaju u jednu te istu kategoriju, nego u različite.
Stoga je, primjerice, u svrhu primjene izuzeća propisanog člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1049/2001 Parlament smatrao da sve karte za prijevoz pripadaju u kategoriju karata za prijevoz, da svi hotelski računi pripadaju u kategoriju hotelskih računa, da svi ugovori o radu pripadaju u kategoriju ugovora o radu ili također da svi obrasci plaća pripadaju u kategoriju obrazaca plaća.
Posljedično, Parlament je proveo konkretno i pojedinačno ispitivanje svakog zahtijevanog dokumenta u pogledu samo jedne kategorije, ali s obzirom na različite kategorije dokumenata koje je izdvojio.
S druge strane, treba podsjetiti na to da dokumenti koji pripadaju u te različite kategorije sadržavaju osobne podatke, čak i ako je riječ samo o imenima članova Parlamenta na koje se odnosi svaki pojedini dokument.
S obzirom na to da zahtjevi tužiteljâ obuhvaćaju sve dokumente koji omogućuju utvrđivanje kako su i kada članovi Parlamenta navedeni u svakom od tih zahtjeva trošili različite naknade navedene u tim zahtjevima, ti zahtjevi nužno impliciraju da zahtijevani dokumenti sadržavaju elemente koji omogućuju da se svakoga od tih članova identificira imenom.
Tako je i što se tiče dnevnica, putnih troškova i naknada za parlamentarnu pomoć, ako su barem uplaćivane odnosnim osobama.
Stoga se Parlamentu ne može prigovoriti da nije proveo konkretno i pojedinačno ispitivanje svakog zahtijevanog dokumenta u pogledu izuzeća iz članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1049/2001.
Stoga prvi dio trećeg tužbenog razloga treba odbiti.
Drugi dio trećeg tužbenog razloga
Drugim dijelom trećeg tužbenog razloga tužitelji se pozivaju na nezakonitost odbijanja pristupa zahtijevanim dokumentima koje je utemeljeno na neprimjerenoj razini administrativnog opterećenja.
U tom pogledu uvodno treba istaknuti da je pobijanim odlukama Parlament odbio ponovne zahtjeve za pristup zbog toga što su, s jedne strane i pravilno, kao što to proizlazi iz ispitivanja prvog i drugog tužbenog razloga, svi ti dokumenti sadržavali osobne podatke za koje tužitelji nisu opravdali nužnost prijenosa i zato što bi, s druge strane, otkrivanje svih zahtijevanih dokumenata u svim zahtjevima značilo neprimjerenu razinu administrativnog opterećenja.
Stoga treba zaključiti da je za zahtijevane dokumente koji su u posjedu Parlamenta odbijanje pristupa bilo opravdano na temelju dviju samostalnih i alternativnih osnova, slijedom čega je jedan od razloga nužno suvišan u odnosu na drugi.
Posljedično, budući da je Opći sud odbio prvi i drugi tužbeni razlog, kojima se dovodilo u pitanje zakonitost prvog dijela obrazloženja odluke Parlamenta, drugi dio trećeg tužbenog razloga, koji se odnosi na drugi dio obrazloženja, a koji je nužno suvišan u odnosu na prvi, može se samo odbaciti kao bespredmetan.
Zbog istih razloga ne može se valjano prigovoriti Parlamentu da se nije neformalno savjetovao s podnositeljima zahtjeva kako bi pronašao povoljno rješenje primjenom članka 6. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001. Naime, na te se odredbe ne može pozvati, s obzirom na to da je u ovom slučaju Parlament pravilno utvrdio da zahtijevani dokumenti pripadaju u izuzeće obuhvaćeno člankom 4. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe, što proizlazi iz ispitivanja prvog i drugog tužbenog razloga.
Posljedično, drugi dio trećeg tužbenog razloga treba također odbiti, s obzirom na to da je bespredmetan, a prema tome i treći tužbeni razlog u cijelosti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 4. stavka 6. točke (b) Uredbe br. 1049/2001
Četvrtim tužbenim razlogom tužitelji se pozivaju na povredu članka 4. stavka 6. točke (b) Uredbe br. 1049/2001 zbog toga što je odbijen čak i djelomičan pristup dokumentima.
Tužitelji tvrde da Parlament nije proveo konkretno i pojedinačno ispitivanje sadržaja zahtijevanih dokumenata, iako je trebao otkriti barem zahtijevane dokumente koji nisu obuhvaćeni izuzećem, te da bi otkrivanje navedenih dokumenata, čak i djelomično, ispunilo cilj koji oni tim zahtjevima žele ostvariti.
U tom pogledu treba istaknuti da je Parlament u pobijanim odlukama smatrao da uklanjanje svih osobnih podataka u zahtijevanim dokumentima ne bi omogućilo postizanje ciljeva koji se tim zahtjevima za pristupom žele ostvariti te bi imalo za posljedicu neprimjerenu razinu administrativnog opterećenja.
Argumenti tužiteljâ ne mogu utjecati na zakonitost pobijanih odluka po toj osnovi.
Naime, kao što to proizlazi iz ispitivanja tužbenih zahtjeva i ponovnih zahtjeva tužiteljâ, oni žele pristup dokumentima vezanima uz pojedinačne troškove članova Parlamenta navedenima u svakom od tih zahtjeva kako bi se mogla provjeriti primjerenost tih troškova kada je riječ o svakom od članova.
Međutim, očito je da bi otkrivanje jedne verzije zahtijevanih dokumenata pročišćene od svih osobnih podataka – uključujući, među ostalim, i one koji se odnose na imena dotičnih članova Parlamenta – oduzelo pristupu tim dokumentima svaki koristan učinak u odnosu na te ciljeve, s obzirom na to da takav pristup ne bi omogućio tužiteljima da pojedinačno prate troškove članova Parlamenta, zbog nemogućnosti povezivanja zahtijevanih dokumenata s dotičnim osobama.
U svakom slučaju, ne može se ozbiljno pobijati da bi uklanjanje svih osobnih podataka u zahtijevanim dokumentima, s obzirom na njihov obujam, dovelo do neprimjerene razine administrativnog opterećenja (vidjeti presudu od 2. listopada 2014., Strack/Komisija,
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
, t.
36.
i
37.
).
Treba, naime, istaknuti da je Parlament u pobijanim odlukama procijenio broj računovodstvenih i financijskih dokumenata koji se odnose na naknade putnih troškova i dnevnice njegovim članovima na više od 220000 godišnje, s obzirom na to da Parlament te dokumente pohranjuje jedino zbog administrativnih i financijskih razloga, među kojima su određeni dokumenti samo u tiskanom formatu, što tužitelji u svojim pismenima ne osporavaju.
Tijekom rasprave Parlament je tvrdio, a da tužitelji to nisu osporavali, da se radi o prosječno 5500 stranica po članu Parlamenta tijekom odnosnih razdoblja, odnosno o 33000 stranica za šest ciparskih zastupnika, više od 500000 stranica za 96 njemačkih zastupnika i više od četiri milijuna dokumenata za sve zahtjeve.
Prema tome, ukupan broj zahtijevanih dokumenata očito je bio vrlo opsežan, što također predstavlja okolnost koja opravdava odbijanje djelomičnog pristupa navedenim dokumentima.
Prema tome, četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja propisane člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001
Petim tužbenim razlogom tužitelji se pozivaju na povredu obveze obrazlaganja propisane člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 1049/2001 jer je Parlament propustio ispitati sve njihove argumente.
U tom pogledu treba zaključiti da u okviru svojeg petog tužbenog razloga tužitelji prigovaraju isključivo Parlamentu da u pobijanim odlukama nije odgovorio na sve argumente koje su istaknuli u okviru svojih ponovljenih zahtjeva za pristup.
Međutim, iz sudske prakse proizlazi da obveza obrazlaganja za predmetnu instituciju ne znači obvezu odgovaranja na svaki od argumenata istaknutih tijekom postupka koji je prethodio donošenju konačne pobijane odluke (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 1972., Cassella/Komisija,
55/69
,
EU:C:1972:76
, t.
22.
i od 24. siječnja 1992., La Cinq/Komisija,
T‑44/90
,
EU:T:1992:5
, t.
41.
).
Slijedom navedenog, argumentacija tužiteljâ ne može se prihvatiti.
U svakom slučaju, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da obrazloženje mora biti prilagođeno naravi akta u pitanju i mora jasno i nedvojbeno izražavati zaključke institucije, autora akta, tako da omogući zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, ali i kako bi se nadležnom sudu omogućilo provođenje nadzora (presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, t.
63.
i od 1. veljače 2007., Sison/Vijeće,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, t.
80.
).
Međutim, u ovom slučaju obrazloženje pobijanih odluka omogućilo je tužiteljima da se upoznaju s njihovim razlozima i Općem sudu da provede nadzor, kao što to proizlazi iz ispitivanja prvog do četvrtog tužbenog razloga.
Posljedično, peti tužbeni razlog i prema tome tužbu cijelosti treba odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Parlamenta.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (peto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Predmeti T‑639/15 do T‑666/15 i T‑94/16 spajaju se u svrhu donošenja ove presude.

2.
Tužbe se odbijaju.

3.
Mariji Psari, Tini Kristan, Tanji Malle, Wojciechu Cieśli, Staffanu Dahllofu, Delphine Reuter, društvu České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harryju Karanikasu, Crini Boros, društvu Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, Balazsu Tothu, Minni Knus‑Galán, Atanasu Čobanovu, Dirku Liedtkeu, Nilsu Mulvadu, Hugu van der Parreu, Guiji Baggi, Marcosu Garcíji Reyu, Marku Leeju Hunteru, Kristofu Clerixu, Ruiju Arauju, Anuški Delić, Jacobu Borgu, Matildi Bačelić i Gavinu Sheridanu nalaže se snošenje troškova.

Gratsias
Labucka
Dittrich
Ulloa Rubio
Xuereb
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. rujna 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski