CELEX: 62015TJ0264
Pristup dokumentima
Uredba (EZ) br. 1049/2001
Dokumenti u vezi s postupkom zbog povrede obveze
Dokumenti koje je sastavila država članica
Zahtjev za pristup dokumentima koji je upućen državi članici
Upućivanje Komisiji zahtjeva za pristup
Uskraćivanje pristupa
Nadležnost Komisije
Dokument koji potječe iz jedne od institucija
Članak 5. Uredbe (EZ) br. 1049/2001

Činjenice iz kojih proizlazi spor
Tužitelj, Gameart sp. z o.o., poduzetnik je koji posluje u sektoru zabave i ima sjedište u Poljskoj.
Tužitelj je 10. studenoga 2014. na temelju polskie przepisy o dostępie do informacji publicznej (poljski propisi o pristupu javnim informacijama) poljskom ministarstvu vanjskih poslova (u daljnjem tekstu: MVP) podnio zahtjev za pristup dokumentima u vezi s postupcima koje je Europska komisija vodila u odnosu na povredu prava Europske unije počinjenu putem poljskog Zakona o igrama na sreću od 19. studenoga 2009.
Konkretno, s jedne strane, tužitelj je zahtijevao pristup preslikama dopisa koje je Komisija uputila Republici Poljskoj u okviru tih postupaka. S druge je strane zahtijevao pristup preslikama u posjedu MVP‑a i to dopisa koje je Republika Poljska uputila Komisiji u vezi s istim postupcima (u daljnjem tekstu: sporni dokumenti).
MVP je 18. studenoga 2014. porukom elektroničke pošte dostavio Komisiji tužiteljev zahtjev na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (
SL 2001., L 145, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.).
MVP je 19. studenoga 2014. obavijestio tužitelja da se njegov zahtjev odnosi na dokumente institucija Unije, da se na njega primjenjuju odredbe Uredbe br. 1049/2001 i da ga je posljedično, na temelju članka 5. drugog stavka te uredbe, on uputio Komisiji da ga ona ispita.
Komisija je 15. prosinca 2014. odbila pristup traženim dokumentima oslonivši se na izuzeće koje je predviđeno u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 i temelji se na zaštiti svrhe inspekcija, istraga i revizija, kao i na činjenici da je postupak u vezi s povredom prava Unije od strane Republike Poljske još uvijek u tijeku.
Tužitelj je 2. siječnja 2015. u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001 podnio Komisiji ponovni zahtjev za pristup dokumentima. U njemu je posebno istaknuo da Komisija nije nadležna za donošenje odluke o njegovu zahtjevu za pristup spornim dokumentima, koji ne ulaze u područje primjene Uredbe br. 1049/2001. Konkretno je istaknuo da se članak 5. drugi stavak te uredbe ne može primijeniti na te dokumente jer se ta odredba tiče samo dokumenata koji potječu iz institucija Unije.
Odlukom od 18. veljače 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija je odbila ponovni zahtjev te je osobito odbila pristup spornim dokumentima oslonivši se ponovno na izuzeće predviđeno u članku 4. stavku 2. trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 kao i na činjenicu da je postupak u vezi s povredom prava Unije od strane Republike Poljske još uvijek u tijeku.
Postupak i tužbeni zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. svibnja 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Podnescima podnesenima 8., 11. i 18. rujna 2015. Republika Poljska, Vijeće Europske unije i Europski parlament podnijeli su zahtjeve za intervenciju u predmetni postupak u potporu zahtjevima Komisije.
Rješenjima od 19. listopada 2015. predsjednik petog vijeća Općeg suda dopustio je zahtjeve za intervenciju.
Budući da se sastav vijećâ izmijenio, sudac izvjestitelj raspoređen je u četvrto vijeće, kojemu je stoga ovaj predmet dodijeljen.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem je potvrđeno odbijanje pristupa spornim dokumentima;
—
podredno, utvrdi da se na temelju članka 277. UFEU‑a članak 5. drugi stavak Uredbe br. 1049/2001 ne može primijeniti u ovom predmetu;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija, koju podupiru Republika Poljska, Vijeće i Parlament, zahtijeva od Općeg suda da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Pravni interes
Komisija navodi da je moguće da tužitelj nema pravni interes, pri čemu ona formalno ne ističe prigovor nedopuštenosti.
U tom pogledu smatra da tužitelj ne osporava pobijanu odluku u dijelu u kojem ona odbija dati pristup spornim dokumentima, već samo dovodi u pitanje njezinu nadležnost za donošenje te odluke. Uskraćivanje pristupa stoga ne predstavlja, kao takvo, akt nepovoljan za tužitelja i na njega ne utječe moguće poništenje pobijane odluke. Komisija smatra da ako Opći sud zaključi da ona nije bila nadležna za ispitivanje cijelog zahtjeva koji su joj uputila poljska tijela, to ne mijenja tužiteljev pravni položaj jer poništenje pobijane odluke ne daje tužitelju pristup spornim dokumentima i ne obvezuje poljska tijela da otkriju te dokumente.
Tužitelj uzvraća da je sa stajališta poljskih tijela postupak pokrenut nakon njegova zahtjeva upućenog tim tijelima, na temelju poljskog zakonodavstva, bio dovršen donošenjem pobijane odluke. Posljedično, ono ga je spriječilo da ishodi pristup spornim dokumentima. Dodaje osim toga da, da njegov zahtjev nije bio upućen Komisiji na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, MVP bi isti morao ispitati na temelju poljskog zakona o pristupu javnim informacijama i odobriti mu pristup spornim dokumentima, stoga što poljskim zakonom nije predviđena mogućnost da se odbije otkriti javne informacije iz razloga postojanja postupka koji je u tijeku pred institucijama Unije.
Valja istaknuti da je donijevši pobijanu odluku Komisija sebe smatrala nadležnom za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001.
Ako bi pobijanu odluku trebalo djelomično poništiti jer Komisija nije bila nadležna za donošenje te odluke, kao što to tužitelj smatra, on doduše ionako ne bi imao pristup spornim dokumentima. Iz toga međutim ne proizlazi da tužitelj nema pravni interes tražiti poništenje pobijane odluke.
Naime, kao prvo, ustaljena je sudska praksa da tužitelj ima pravni interes zahtijevati poništenje akta institucije kako bi izbjegao da se njegova navodna nezakonitost ponovno pojavi u budućnosti. Takav pravni interes proizlazi iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a na temelju kojeg je institucija čiji je akt proglašen ništavim dužna poduzeti potrebne mjere kako bi postupila sukladno presudi suda Unije. Taj pravni interes može međutim postojati samo ako se navodna nezakonitost može ponovno pojaviti u budućnosti neovisno o okolnostima predmeta koji je dao povoda tužbi koju je tužitelj podnio (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, t.
50.
do
52.
i od 9. rujna 2011., LPN/Komisija,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, t.
60.
).
To je slučaj i u ovom predmetu. S jedne strane, nezakonitost koju tužitelj ističe zasniva se na tumačenju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 u odnosu na koje postoji mogućnost da ga Komisija primijeni prilikom ispitivanja novog zahtjeva. S druge strane, tužitelj može u budućnosti podnositi slične zahtjeve za pristup kao što ga na to u svojim pismenima Komisija, osim toga, i poziva da učini. Slijedom toga, postoji rizik, koji je dovoljno konkretan i neovisan o okolnostima ovog slučaja, da će tužitelj u budućnosti, u sličnim situacijama, biti izložen istoj navodnoj nezakonitosti.
U pogledu ovog potonjeg pitanja valja, naime, primijetiti da je pred Općim sudom Komisija istaknula da se, neovisno o pobijanoj odluci, tužitelj može ponovno obratiti poljskim tijelima da od njih zatraži pristup spornim dokumentima. Međutim, kao što to tužitelj pravilno tvrdi, valja istaknuti da, iako bi bilo moguće podnijeti novi zahtjev za pristup tim dokumentima, ništa ne bi sprečavalo poljska tijela da, kada pobijana odluka ne bi bila poništena, upute taj novi zahtjev Komisiji na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 ni Komisiju da ga ponovno odbije iz istih razloga kao što su oni izneseni u pobijanoj odluci.
Kao drugo, pobijana odluka jedina je odluka koja je do sada dostavljena tužitelju i negativno utječe na njega jer mu ne daje traženi pristup te je njome dovršen postupak pokrenut pred poljskim tijelima kao što to u biti priznaje Republika Poljska u svojem intervencijskom podnesku. Na raspravi je, u odgovoru na pitanje Općeg suda, Republika Poljska navela da će poništenje pobijane odluke navesti nacionalno tijelo do ponovno pokrene postupak i ispita tužiteljev zahtjev na temelju nacionalnog zakonodavstva.
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj ima pravni interes ishoditi djelomično poništenje pobijane odluke.
Meritum
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe četiri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na nenadležnosti Komisije s obzirom na članak 5. drugi stavak Uredbe br. 1049/2001. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 4. stavaka 4. i 5. Uredbe br. 1049/2001 stoga što je pobijana odluka bila donesena, a da se nije savjetovalo s državom iz koje potječu sporni dokumenti, i to unatoč činjenici da se ona nije protivila njihovu otkrivanju. Treći tužbeni razlog temelji se na povredi članka 296. UFEU‑a iz razloga nepostojanja odgovarajućeg obrazloženja pobijane odluke, a četvrti tužbeni razlog, koji je podredno istaknut, temelji se na nevaljanosti članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1049/2001 na osnovi članka 277. UFEU‑a. Osim toga, tužitelj u replici ističe peti tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava na dobru upravu i članka 6. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.
Prvi tužbeni razlog podijeljen je na dva dijela.
U prvom dijelu prvog tužbenog razloga tužitelj ističe da članak 5. Uredbe br. 1049/2001 nije primjenjiv na sporne dokumente stoga što se ta odredba tiče isključivo dokumenata koji potječu iz institucija Unije. U tom je pogledu irelevantno to što te dokumente čuva i Komisija u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 jer on nije Komisiji uputio zahtjev za pristup. Tužitelj smatra da sama činjenica da država članica na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1049/2001 Komisiji upućuje zahtjev za pristup, ne dodjeljuje Komisiji nadležnost kada se zahtjev ne odnosi na dokumente koji potječu iz Komisije.
Komisija, Republika Poljska i Vijeće osporavaju osnovanost ovog dijela.
Na prvom mjestu, Komisija priznaje da MVP nije bio na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001 dužan uputiti joj zahtjev za pristup spornim dokumentima te je, oslanjajući se na nacionalno zakonodavstvo, mogao samostalno odlučiti može li te dokumente dostaviti tužitelju. Naime, ona ističe da je člankom 5. Uredbe br. 1049/2001 obveza države članice, kojoj je podnesen zahtjev za pristup dokumentima u njezinu posjedu, da se savjetuje s institucijom Unije ili da joj uputi zahtjev, ograničena samo na slučaj kada ti dokumenti potječu iz te institucije. Međutim, budući da se, s jedne strane, zahtjev za pristup odnosio i na dokumente koji potječu iz nje i na sporne dokumente te, s druge strane, da joj je MVP uputio cijeli taj zahtjev, ona je odlučila odgovoriti na cijeli navedeni zahtjev.
Na drugom mjestu, Komisija smatra da nema ni najmanje sumnje u pogledu činjenice da sporni dokumenti predstavljaju „dokumente koje čuva pojedina institucija” u smislu članka 2. stavka 3. u vezi s člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 1049/2001. Iz uvodne izjave 10. i članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001 kao i iz ustaljene sudske prakse jasno proizlazi da su „svi dokumenti koje čuvaju institucije obuhvaćeni područjem primjene te uredbe, uključujući dokumente koji potječu iz država članica tako da je pristup takvim dokumentima načelno uređen odredbama te države članice, osobito onima kojima su predviđene supstancijalne iznimke od prava na pristup” (presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, t.
67.
). Komisija ističe da se na te odredbe i na tu sudsku praksu obično poziva kada u cijelosti odbija zahtjeve trećih strana koje traže pristup dokumentima koje su sastavile država članica i Komisija u okviru postupka zbog povrede obveze. Zaključuje da je stoga postojala pravna osnova na temelju koje je mogla donijeti pobijanu odluku u pogledu spornih dokumenata.
Valja podsjetiti da na temelju članka 2. stavaka 1. do 4. Uredbe br. 1049/2001:
„1.   Svaki građanin Unije i svaka fizička ili pravna osoba s boravištem ili registriranim sjedištem u državi članici ima pravo na pristup dokumentima institucija, podložno načelima, uvjetima i ograničenjima utvrđenim ovom Uredbom.
[…]
3.   Ova se Uredba primjenjuje na sve dokumente koje čuva pojedina institucija, to jest dokumente koje je sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, koji se odnose na sva područja aktivnosti Europske unije.
4.   Ne dovodeći u pitanje članke 4. i 9., dokumenti se daju na uvid javnosti nakon pisanog zahtjeva ili izravno u elektroničkom obliku ili putem registra dokumenata […]”
Članak 5. Uredbe br. 1049/2001 određuje:
„Kad država članica zaprimi zahtjev za pristup dokumentu koji je u njezinu posjedu, koji potječe iz jedne od institucija, država članica dužna je savjetovati se s dotičnom institucijom kako bi donijela odluku koja neće ugroziti ostvarivanje ciljeva iz ove Uredbe, osim ako je posve jasno smije li se dokument objaviti ili ne.
Umjesto tog država članica može uputiti zahtjev instituciji.”
Naposljetku, u skladu s člankom 6. stavkom 1. iste uredbe, „[z]ahtjevi za pristup dokumentima daju se u pisanom obliku […] i [na] dovoljno određeni [način] da instituciji omogućuju identifikaciju dokumenta [; p]odnositelj zahtjeva nije dužan navesti razloge za podnošenje zahtjeva”.
Što se tiče navodne nadležnosti Komisije na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, valja istaknuti da je tom odredbom uspostavljen mehanizam koordinacije između institucija Unije i država članica kada je potonjima podnesen zahtjev za pristup dokumentima koje one posjeduju i koji potječu iz jedne od institucija.
Osim u slučajevima posebno predviđenima tom odredbom i kada to nalaže obveza lojalne suradnje predviđena u članku 4. stavku 3. UEU‑a, zahtjevi za pristup dokumentima koje čuvaju nacionalna tijela, uključujući slučajeve kada takvi dokumenti potječu iz institucija Unije, i dalje su uređeni nacionalnim pravilima primjenjivima na navedena tijela pri čemu ih odredbe Uredbe br. 1049/2001 ne nadomještaju (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
, t.
70.
).
No, treba primijetiti da člankom 5. Uredbe br. 1049/2001 nije predviđena mogućnost upućivanja Komisiji zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz jedne od država članica. Naime, iz teksta te odredbe izričito proizlazi da je njezino materijalno područje primjene ograničeno na dokumente „koji potječu” iz institucija Unije.
Valja stoga zaključiti da Komisija nije bila nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima koji je MVP uputio na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001.
Taj zaključak ne mogu dovesti u pitanje argumenti Komisije niti argumenti intervenijenata.
Kao prvo, Republika Poljska ističe da nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup spornim dokumentima proizlazi iz smisla članka 5. Uredbe br. 1049/2001.
Naime, Republika Poljska smatra da su dokumenti razmijenjeni u okviru postupka zbog povrede obveze „miješani” dokumenti zato što je sadržaj dokumenata koje je Komisija sastavila tijekom tog postupka usko vezan uz sadržaj dokumenata koje je sastavila dotična država članica i stoga otkrivanje sadržaja prvih dovodi istodobno do otkrivanja sadržaja drugih dokumenata i obratno. Republika Poljska smatra da se dokumente, koje je u tom okviru sastavila država članica, može stoga kvalificirati kao dokumente koji potječu iz Komisije u smislu članka 5. Uredbe br. 1049/2001.
Osim toga, Republika Poljska navodi da iz članka 3. točke (a) Uredbe br. 1049/2001, kao i iz sudske prakse, proizlazi da pojam „dokument” ne označava u biti sadržaj, nego informacije koje su u njemu sadržane.
U tom pogledu dovoljno je istaknuti da tumačenje članka 5. Uredbe br. 1049/2001, koje Republika Poljska iznosi i za koje nema nikakve osnove u Uredbi br. 1049/2001, nije u skladu s tekstom te odredbe (vidjeti točku 36. ove presude). To se tumačenje stoga ne može prihvatiti.
Kao drugo, Republika Poljska i Vijeće ističu da je na temelju načela lojalne suradnje Komisija nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima.
Međutim, u slučaju da ne postoji nikakva pravna osnova predviđena Uredbom br. 1049/2001, nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju ne može se zasnovati na temelju samog tog načela, za koje je u uvodnoj izjavi 15. Uredbe br. 1049/2001 navedeno da uređuje odnose između institucija i država članica.
Valja dodati da je određeni broj argumenata koje je istaknula sama Komisija suprotan navedenom argumentu.
Naime, Komisija među ostalim navodi da je MVP, oslanjajući se na nacionalno zakonodavstvo, mogao samostalno odlučiti može li se dokumente koje su poljska tijela uputila Komisiji u okviru postupka zbog povrede obveze dostaviti tužitelju.
Osim toga, Komisija ističe da pobijana odluka ne obvezuje poljska tijela da zauzmu isto stajalište kao što je njezino. Naime, ona u tom pogledu pravilno naglašava da se sudsku praksu Suda u vezi s podnescima podnesenim sudovima Unije, iz koje proizlazi da, osim u iznimnim slučajevima u kojima bi otkrivanje dokumenta ugrozilo dobro sudovanje, niti jedno pravilo niti odredba ne ovlašćuje ni ne sprječava stranke postupka da vlastite podneske otkriju trećim stranama (presuda od 12. rujna 2007., API/Komisija,
T‑36/04
,
EU:T:2007:258
, t.
88.
; rješenje od 3. travnja 2000., Njemačka/Komisija,
C‑376/98
,
EU:C:2000:181
, t.
10.
), može primijeniti na akte koji su sastavljeni u okviru upravnog postupka kao što je onaj o kojemu je riječ u ovom slučaju.
Kao treće, valja odbiti argument koji su Komisija i intervenijenti istaknuli i prema kojemu je Komisija bila nadležna za ispitivanje zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz Republike Poljske stoga što je te dokumente Komisija čuvala u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001.
U tom pogledu valja odmah istaknuti da tužitelj ne osporava nadležnost Komisije za ispitivanje zahtjeva za pristup dokumentima koji potječu iz poljskih tijela i koje Komisija posjeduje, u slučaju u kojem bi ti zahtjevi bili izravno podneseni Komisiji. Jasno je da takve dokumente čuvaju institucije Unije u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001. Tužitelj ne osporava niti činjenicu da Komisija može načelno uskratiti pristup takvim dokumentima ako se tiču postupka zbog povrede koji je u tijeku.
Valja međutim zaključiti, kao što smatra i tužitelj, a suprotno od onoga što u biti Komisija i intervenijenti tvrde, da se na temelju činjenice da takve dokumente čuva institucija Unije u smislu članka 2. stavka 3. Uredbe br. 1049/2001, ne može ovlastiti Komisiju da po službenoj dužnosti ili u svim okolnostima odlučuje o zahtjevu za pristup koji se odnosi na njih i da ovisno o slučaju uskrati pristup tim dokumentima.
Naime, kao što to tužitelj pravilno smatra, kako bi Komisija bila nadležna za donošenje odluke kojom se odobrava ili uskraćuje pristup dokumentu koji čuva, ona mora zaprimiti zahtjev za pristup tom dokumentu koji je pod uvjetima predviđenima u članku 2. stavku 4. i članku 6. Uredbe br. 1049/2001 uredno podnijela bilo koja fizička ili pravna osoba iz članka 2. stavaka 1. i 2. navedene uredbe ili koji je država članica uredno dostavila pod uvjetima predviđenima u članku 5. navedene uredbe. Treba utvrditi da u ovom slučaju takav zahtjev Komisiji nisu uredno podnijeli niti tužitelj niti Republika Poljska.
Stoga valja zaključiti da suprotno od onoga što osobito tvrde Komisija, Vijeće ili Republika Poljska, članak 2. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001 ne može u okolnostima ovog slučaja poslužiti kao pravna osnova za odluku kojom se uskraćuje pristup spornim dokumentima.
Kao četvrto, treba odbiti argument prema kojemu je u biti Komisija bila vezana time što joj je MVP uputio zahtjev. Naime, valja istaknuti da ne postoji nikakva pravna osnova koja bi dopustila zaključak da bi Komisija bila vezana odlukom države članice da joj uputi zahtjev za pristup dokumentima koji ne potječu iz nje, na temelju članka 5. Uredbe br. 1049/2001, jer uvjeti za primjenu tog članka nisu ispunjeni. Kao što to tužitelj pravilno ističe, iako se zapravo može smatrati da je odluka države članice o upućivanju zahtjeva za pristup dokumentima koji joj je podnesen obvezujuća jer je Komisija ne može smatrati nepostojećom, ne može se međutim zaključiti da takvo upućivanje samo po sebi ovlašćuje Komisiju da donese odluku o meritumu, to jest o uskraćivanju ili odobravanju pristupa traženim dokumentima.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da je Komisija, koja nije bila nadležna za odlučivanje o zahtjevu za pristup spornim dokumentima, povrijedila članak 5. Uredbe br. 1049/2001.
Valja stoga prihvatiti prvi dio prvog tužbenog razloga i slijedom toga djelomično poništiti pobijanu odluku bez potrebe ispitivanja ostalih dijelova i tužbenih razloga koje je tužitelj iznio.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužitelja. Međutim, na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Proizlazi da će Republika Poljska, Vijeće i Parlament snositi vlastite troškove.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Odluka Europske komisije od 18. veljače 2015. poništava se u dijelu u kojem je Komisija odbila zahtjev za pristup dokumentima koje je sastavila Republika Poljska, a koji joj ga je uputila na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije.

2.
Komisiji se nalaže snošenje troškova.

3.
Republika Poljska, Vijeće Europske unije i Europski parlament snosit će vlastite troškove.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 28. travnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski