CELEX: 62017CJ0729
Neizpolnitev obveznosti države
Člen 258 PDEU
Člen 49 PDEU
Direktiva 2006/123/ES
Člen 15(2) in (3)
Direktiva 2005/36/ES
Členi 13, 14 in 50 ter Priloga VII
Svoboda ustanavljanja
Priznavanje poklicnih kvalifikacij
Nacionalna pravila glede ponudnikov usposabljanja za mediatorje

Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da je omejila pravno obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev na nepridobitne družbe, ki jih morata ustanoviti vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 PDEU in člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (
UL 2006, L 376, str. 36
). Poleg tega ta institucija Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da je postopek priznavanja akademskih kvalifikacij pogojevala z dodatnimi zahtevami glede vsebine potrdil in z dopolnilnimi ukrepi brez predhodne presoje bistvenih razlik, in s tem, da je v veljavi ohranila diskriminatorne ukrepe, ki od prosilcev za akreditacijo za mediatorja, ki imajo dokazila o imenovanju, ki so jih pridobili v tujini ali jih je po usposabljanju v Grčiji izdala priznana tuja organizacija za usposabljanje, zahtevajo, da dokažejo izkušnje vsaj trikratnega sodelovanja v mediacijskem postopku, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 PDEU, členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (
UL 2005, L 255, str. 22
), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/55/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. novembra 2013 (
UL 2013, L 354, str. 132
) (v nadaljevanju: Direktiva 2005/36), in iz Priloge VII k prvonavedeni direktivi.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2006/123
V uvodni izjavi 6 Direktive 2006/123 je navedeno:
„Pri odpravljanju [ovir svobodi ustanavljanja in prostemu pretoku storitev med državami članicami] se ni mogoče zanašati le na neposredno uporabo členov [49] in [56] Pogodbe, ker bi bilo po eni strani sklicevanje nanju za vsak posamezen primer, sprožen proti zadevnim državam članicam zaradi kršenja postopkov [kršitev], zlasti po širitvi, zelo zapleteno za nacionalne institucije in institucije Skupnosti, po drugi strani pa bi odprava številnih ovir zahtevala predhodno usklajevanje nacionalnih pravnih sistemov, vključno z vzpostavljanjem upravnega sodelovanja. Kot sta ugotovila Evropski parlament in Svet, zakonodajni instrument Skupnosti omogoča uresničitev dejanskega notranjega trga storitev.“
V uvodni izjavi 73 te direktive je navedeno:
„Zahteve, ki jih je treba preučiti, vključujejo nacionalne predpise, ki zaradi razlogov, ki se ne nanašajo na poklicne kvalifikacije, posameznim ponudnikom preprečujejo začetek opravljanja nekaterih dejavnosti. Te zahteve vključujejo tudi obveznosti ponudnika, da prevzame določeno pravno obliko, zlasti da postane pravna oseba, podjetje v zasebni lasti, nepridobitna organizacija ali podjetje v izključni lasti fizičnih oseb, ter zahteve, ki se nanašajo na lastništvo delnic podjetja, zlasti obveznosti, ki določajo, da mora biti zagotovljen minimalni kapital za določene storitvene dejavnosti ali da morajo biti izpolnjene določene poklicne kvalifikacije za lastnike deležev ali vodstvo v določenih podjetjih. Ocenjevanje združljivosti določene najnižje in/ali najvišje tarife s svobodo ustanavljanja zadeva samo tarife, ki so jih pristojni organi uvedli posebej za zagotavljanje nekaterih storitev, ne zadeva pa na primer splošnih pravil o določanju cen, denimo v zvezi z najemom hiš.“
Člen 15, od (1) do (3), navedene direktive določa:
„1.   Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem predvideva katere koli zahteve iz odstavka 2, in zagotovijo, da so te v skladu s pogoji iz odstavka 3. Države članice prilagodijo svoje zakone in upravne predpise tako, da so združljivi s temi pogoji.
2.   Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem pogojuje začetek opravljanja ali opravljanje storitvene dejavnosti z upoštevanjem katere koli od naslednjih nediskriminatornih zahtev:
[…]
(b)
obveznosti ponudnika, da prevzame določeno pravno obliko;
(c)
zahtev, ki se nanašajo na lastništvo podjetja;
[…]
3.   Države članice preverijo, ali zahteve iz odstavka 2 izpolnjujejo naslednje pogoje:
(a)
nediskriminacija: zahteve ne smejo biti niti neposredno niti posredno diskriminatorne glede državljanstva ali v primeru podjetij glede kraja registriranega sedeža;
(b)
potreba: zahteve morajo biti utemeljene s pomembnimi razlogi, ki se nanašajo na javni interes;
(c)
sorazmernost: zahteve morajo biti take, da zagotavljajo izpolnitev zastavljenega cilja; ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, ter jih ni mogoče nadomestiti z drugimi, manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi se lahko doseže iste rezultate.“
Direktiva 2005/36
Direktiva 2005/36 v skladu s svojim členom 1 določa pravila, po katerih država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami (v nadaljnjem besedilu: država članica gostiteljica), priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah, ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in opravljanje tega poklica.
Iz člena 2(1) te direktive izhaja, da se ta uporablja za vse državljane države članice, ki želijo kot samozaposlene ali zaposlene osebe opravljati regulirani poklic, vključno s svobodnim poklicem, v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.
Člen 3(1), od (a) do (c) in (e), Direktive 2005/36 določa:
„1.   Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
‚reguliran poklic‘: poklicna dejavnost ali skupina poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij; način opravljanja dejavnosti zajema zlasti uporabo poklicnega naziva, ki je z zakoni ali drugimi predpisi omejen na imetnike določene poklicne kvalifikacije. Kadar se prvi stavek opredelitve ne uporablja, se poklic iz odstavka 2 obravnava kot reguliran poklic;
(b)
‚poklicne kvalifikacije‘: kvalifikacije, ki se izkazujejo z dokazili o formalnih kvalifikacijah, potrdilom o kompetenci, navedenim v členu 11(a)(i), in/ali poklicnimi izkušnjami;
(c)
‚dokazila o formalnih kvalifikacijah‘: diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v Skupnosti, ki jih izda organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi te države članice. Kadar se prvi stavek te opredelitve ne uporablja, se dokazila o formalnih kvalifikacijah, navedena v odstavku 3, obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah;
[…]
(e)
‚regulirano izobraževanje in usposabljanje‘: kakršno koli usposabljanje, ki je posebej namenjeno opravljanju določenega poklica in ki zajema program ali programe, dopolnjene, kadar je to primerno, s poklicnim usposabljanjem ali pripravništvom oziroma strokovno prakso.
Struktura in raven poklicnega usposabljanja, pripravništva ali poklicne prakse se določi z zakoni ali drugimi predpisi zadevne države članice, ali ju nadzoruje ali odobri za to imenovan organ;
[…]“
Člen 13(1) in(2) te direktive določa:
„1.   Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije, pristojni organ navedene države članice prosilcem dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane navedene države članice, če imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah iz člena 11, ki jih zahteva druga država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.
Potrdila o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah izda pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi navedene države članice.
2.   Dostop do in opravljanje poklica, kakor je opisano v odstavku 1, se dovoli tudi prosilcem, ki so opravljali zadevni poklic s polnim delovnim časom eno leto ali enakovredno obdobje s krajšim delovnim časom v obdobju predhodnih desetih let v drugi državi članici, ki tega poklica ne regulira, in ki imajo eno ali več potrdil o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih je izdala druga država članica, ki tega poklica ne regulira.
Potrdila o kompetenci in dokazila o formalnih kvalifikacijah izpolnjujejo naslednje pogoje:
(a)
izda jih pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi navedene države članice;
(b)
potrjujejo, da je imetnik pripravljen na opravljanje zadevnega poklica.
Enega leta poklicnih izkušenj iz prvega pododstavka se ne sme zahtevati, če dokazila prosilca o formalnih kvalifikacijah potrjujejo regulirano izobraževanje in usposabljanje.
[…]“
Člen 14(1), (4) in (5) navedene direktive določa:
„1.   Člen 13 ne onemogoča državi članici gostiteljici, da od prosilca zahteva, da opravi prilagoditveno obdobje do treh let ali preizkus poklicne usposobljenosti, če:
(a)
opravljeno usposabljanje prosilca zajema vsebine, ki se znatno razlikujejo od vsebin, zajetih v dokazilih o formalnih kvalifikacijah, ki se zahtevajo v državi članici gostiteljici;
(b)
reguliran poklic v državi članici gostiteljici zajema eno ali več reguliranih poklicnih dejavnosti, ki ne obstajajo v primerljivem poklicu v državi članici izvora prosilca, in zahtevano usposabljanje v državi članici gostiteljici zajema vsebine, ki se znatno razlikujejo od vsebin, zajetih v potrdilu prosilca o kompetenci ali dokazilih o formalnih kvalifikacijah.
[…]
4.   Za namene odstavkov 1 in 5 so ‚vsebine, ki se znatno razlikujejo‘, tiste vsebine, glede katerih so poznavanje ter pridobljene veščine in kompetence bistvenega pomena za opravljanje poklica in po katerih se usposabljanje, ki ga je opravil migrant, po vsebini pomembno razlikuje od usposabljanja, ki ga zahteva država članica gostiteljica.
5.   Odstavek 1 se uporablja ob ustreznem upoštevanju načela sorazmernosti. Zlasti, če namerava država članica gostiteljica zahtevati, da prosilec opravi prilagoditveno obdobje ali preizkus poklicne usposobljenosti, mora najprej preveriti, ali so znanje, veščine in kompetence, ki jih je prosilec pridobil na podlagi poklicnih izkušenj ali vseživljenjskega učenja, katere je ovrednotil in potrdil ustrezni organ v kateri koli državi članici ali v tretji državi, taki, da v celoti ali delno pokrivajo vsebine, ki se znatno razlikujejo, opredeljene v odstavku 4.
[…]“
Člen 50(1) Direktive 2005/36 določa:
„1. Kadar pristojni organi države članice gostiteljice odločajo o prošnji za dovolitev opravljanja reguliranega poklica na podlagi tega naslova, lahko zahtevajo dokumente in potrdila, našteta v Prilogi VII.
[…]“
Člen 56(3) te direktive določa, da vsaka država članica najkasneje do 20. oktobra 2007 imenuje organe in telesa, pristojne za izdajanje ali prejemanje dokazil o formalnih kvalifikacijah ter drugih dokumentov in podatkov ter pristojne za prejemanje prošenj in sprejemanje odločitev, navedenih v tej direktivi, ter o tem takoj obvesti druge države članice in Komisijo.
Točka 1, od (a) do (c), Priloge VII k tej direktivi določa:
„1. Dokumenti
(a)
Potrdilo o državljanstvu zadevne osebe.
(b)
Kopije potrdil o strokovni usposobljenosti ali dokazil o formalnih kvalifikacijah, ki omogočajo dostop do tega poklica, in potrdilo o strokovnih izkušnjah zadevne osebe, kjer je primerno.
Pristojni organi države članice gostiteljice lahko prosilca povabijo, da jim sporoči informacije o svojem usposabljanju, če je to potrebno za ugotovitev možnih vsebinskih razlik glede na zahtevano nacionalno usposabljanje, kot je določeno v členu 14. Če prosilec teh informacij ne more sporočiti, pristojni organi države članice gostiteljice navežejo stik s kontaktno službo, pristojnim organom ali katerim koli drugim ustreznim organom v državi članici izvora.
(c)
Za primere, omenjene v členu 16, potrdilo o naravi in trajanju dejavnosti, ki ga izda pristojni organ v državi članici izvora ali v državi članici, iz katere prihaja tuji državljan.
Direktiva 2008/52
V uvodni izjavi 16 Direktive 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2008, L 136, str. 3
) je navedeno:
„Da bi zagotovili potrebno medsebojno zaupanje glede zaupnosti, učinka na prekluzivne in zastaralne roke ter priznavanja in izvrševanja dogovorov, doseženih v mediaciji, bi morale države članice na ustrezen način spodbujati usposabljanje mediatorjev in uvedbo učinkovitih mehanizmov nadzora kakovosti v zvezi z zagotavljanjem storitev mediacije.“
Člen 1(1) te direktive določa:
„Cilj te direktive je olajšati dostop do alternativnega reševanja sporov in spodbuditi mirno reševanje sporov s spodbujanjem uporabe mediacije in zagotavljanjem uravnoteženega odnosa med mediacijo in sodnimi postopki.“
Člen 3(1)(b) navedene direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljata naslednji opredelitvi:
[…]
(b)
,Mediator‘ pomeni vsako tretjo osebo, ki je zaprošena, da vodi mediacijo učinkovito, nepristransko in strokovno, ne glede na njen naziv ali poklic v zadevni državi članici in ne glede na način, na katerega je bila tretja oseba imenovana ali zaprošena za vodenje mediacije.“
Člen 4(1) in (2) iste direktive določa:
„1.   Države članice na kakršen koli način, ki se jim zdi primeren, spodbujajo razvijanje prostovoljnih kodeksov ravnanja in njihovo spoštovanje s strani mediatorjev in organizacij, ki opravljajo storitve mediacije, ter drugih učinkovitih mehanizmov nadzora kakovosti v zvezi z opravljanjem storitev mediacije.
2.   Države članice spodbujajo začetno in nadaljnje usposabljanje mediatorjev, da se v odnosu do strank zagotovi učinkovito, nepristransko in strokovno vodenje mediacije.“
Grško pravo
Zakon 3898/2010
Člen 5(1) in (2) zakona 3898/2010 (FEK A’ 211/16.2.2010), s katerim je bila prenesena Direktiva 2008/52, tako določa:
„1.   Organizacije za usposabljanje mediatorjev so lahko civilne neprofitne organizacije, ki jih skupno ustanovita vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz države, ki delujejo na podlagi dovoljenja, ki ga izda služba iz člena 7.
2.   Predsedniški odlok, ki je bil objavljen na predlog ministra za pravosodje, preglednost in človekove pravice, ministra za gospodarstvo, konkurenco in pomorstvo ter ministra za izobraževanje, vseživljenjsko učenje in verske zadeve, natančneje določa pogoje, ki urejajo odobritev in delovanje organizacij za usposabljanje mediatorjev, vsebino programov osnovnega izobraževanja, usposabljanja in nadaljnjega usposabljanja, njihovo trajanje, kraj izvajanja tečajev, kvalifikacije inštruktorjev, število udeležencev in sankcije za organizacije za usposabljanje mediatorjev v primeru neizpolnjevanja njihovih obveznosti. Take sankcije so globa ali začasen ali dokončni odvzem njihovega dovoljenja za opravljanje dejavnosti. Merila za izbor in izračun sankcije so določena v prej navedenem predsedniškem odloku.
[…]“
Člen 6(1) in (3) navedenega zakona določa:
„1.   ‚Odbor za akreditacijo mediatorjev‘ se ustanovi pod nadzorom ministrstva za pravosodje, preglednost in človekove pravice. V pristojnost odbora za akreditacijo kandidatov za mediatorje med drugim spada nadzor nad spoštovanjem obveznosti organizacij za usposabljanje mediatorjev in nadzor nad tem, ali akreditirani mediatorji spoštujejo deontološki kodeks. Odbor mora tudi predložiti poročilo ministrstvu za pravosodje, preglednost in človekove pravice zaradi naložitve sankcij iz členov 5 in 7. Odbor sestavljajo njegov predsednik in štirje (4) člani ter enako število namestnikov. Njihov mandat traja tri leta.
[…]
3.   Akreditacija kandidatov za mediatorje se zagotavlja z izpiti pred komisijo, v kateri sodelujeta dva člana odbora iz odstavka 1, ki ju imenuje njegov predsednik, in sodnik, ki je imenovan v skladu z določbami člena 41(2) zakona 1756/1988 in ki predseduje tej komisiji. Komisija preveri, ali ima kandidat znanje, kompetence in zadostno usposobljenost, pridobljeno pri organizacijah za usposabljanje iz člena 5, za zagotavljanje storitev mediacije; njen sklep je pisen in ustrezno obrazložen. Za tajništvo odbora iz odstavka 1 in izpitno komisijo mora občna seja odvetniških zbornic dati na razpolago osebje, ki ga določa uredba iz odstavka 5 tega člena. Minister za finance in minister za pravosodje, preglednost in človekove pravice s skupnim sklepom določita:
(a)
podrobna pravila glede plačila članom izpitne komisije in znesek tega plačila, ki ga krije Sklad za financiranje sodnih stavb‘,
(b)
izpitne takse, ki jih morajo kandidati predhodno plačati komisiji.
[…]“
Člen 7(2) istega zakona določa:
„Minister za pravosodje, preglednost in človekove pravice z odredbo:
(a)
določi posebne pogoje za akreditacijo mediatorjev in postopek za priznavanje dokazila o imenovanju, ki ga je mediator pridobil v drugi državi članici Evropske unije. Za tako priznavanje ter začasen ali dokončen preklic akreditacije je potrebno predhodno soglasje odbora iz člena 6(1);
(b)
določi deontološki kodeks za akreditirane mediatorje;
(c)
določi posebne pogoje glede uporabe sankcij v primeru kršitve določb prej navedenega kodeksa. Te sankcije, ki se naložijo v soglasju z odborom iz člena 6(1), so začasen ali dokončen preklic akreditacije; ter
(d)
uredi vsa povezana vprašanja.“
Člen 14 zakona 3898/2010 je bil spremenjen z zakonodajnim aktom z dne 4. decembra 2012 o ureditvi nujnih vprašanj, ki spadajo v pristojnost ministrstva za finance, ministrstva za razvoj, konkurenco, infrastrukturo, transport in omrežja, ministrstva za izobraževanje in verske zadeve, ministrstva za kulturo in šport, ministrstva za okolje, energijo in klimatske spremembe, ministrstva za delo, socialno varnost in socialno pomoč, ministrstva za pravosodje, preglednost in človekove pravice, ministrstva za reformo uprave in e-upravljanje, in drugih določbah (FEK A’ 237/5.12.2012), s katerim je bil vstavljen odstavek 2, v skladu s katerim je „dovoljeno […] priznati dokazila o imenovanju za mediatorja, ki jih izda tuja organizacija za usposabljanje po usposabljanju v Grčiji, če so bila ta dokazila pridobljena najpozneje na datum dovoljenja in začetka delovanja organizacije ali organizacij za usposabljanje iz člena 5 zakona 3898/2010 ter v vsakem primeru najpozneje 31. decembra 2012“.
Zakon 4512/2018
Člen 205 zakona 4512/2018 z dne 17. januarja 2018 o izvedbenih pravilih za strukturne reforme programa za gospodarsko prilagoditev in drugih določbah (FEK A’ 5/17.1.2018) določa:
„Z uveljavitvijo tega zakona se razveljavi vsaka nasprotna določba, ki bi drugače urejala katero koli vprašanje glede mediacije. Določbe člena 1 zakona 3898/2010 ostanejo v veljavi.“
Predsedniški odlok 123/2011
Člen 1(1) predsedniškega odloka 123/2011 o določitvi pogojev za izdajo dovoljenja in delovanje organizacij za usposabljanje mediatorjev v civilnih in gospodarskih zadevah (FEK A’ 255/9.12.2011) določa:
„Organizacija za usposabljanje mediatorjev (v nadaljevanju: organizacija) je nepridobitna civilna družba, ki jo skupno ustanovita najmanj ena odvetniška zbornica in najmanj eno poklicno združenje iz države, ter deluje na podlagi dovoljenja, ki ga izda služba za odvetniški poklic in sodne izvršitelje v okviru generalnega direktorata za pravosodne zadeve pri ministrstvu za pravosodje, preglednost in človekove pravice (člen 5(1) zakona 3898/2010).“
Spremenjeni ministrski odlok 109088
Poglavje A, edini člen, odstavki 1, 2 in 5, ministrskega odloka 109088 z dne 12. decembra 2011, kakor je bil spremenjen z odlokom 107309 z dne 20. decembra 2012 (v nadaljevanju: spremenjeni ministrski odlok 109088), določa:
„A. Postopek za priznanje dokazil o imenovanju mediatorjev, ki jih je izdala tuja izobraževalna organizacija, je naslednji:
Odbor za akreditacijo mediatorjev prizna dokazila o imenovanju za mediatorja, ki jih je izdala tuja izobraževalna organizacija, kot enakovredna po naslednjem postopku:
1. Zadevne osebe vložijo prošnjo za priznanje dokazil o imenovanju za mediatorja.
[…]
2. K obrazcu prošnje se priložijo naslednje dokazne listine:
[…]
(c)
potrdilo organizacije za usposabljanje, naslovljeno na odbor za akreditacijo mediatorjev iz člena 6(1) zakona 3898/2010, v katerem je navedeno naslednje:
(aa)
skupno število ur usposabljanja,
(bb)
področja usposabljanja,
(cc)
kraj usposabljanja,
(dd)
število udeležencev,
(ee)
število in kvalifikacije izvajalcev usposabljanja,
(ff)
postopek preizkusa in ocenjevanja kandidatov ter načini za zagotavljanje njegove integritete.
[…]
5. Odbor za akreditacijo mediatorjev sprejme enakovrednost dokazil o imenovanju, če ta dokazila izvirajo iz priznane tuje organizacije in če lahko zadevna oseba dokaže svoje izkušnje s tem, da se je že vsaj trikrat udeležila mediacijskih postopkov kot mediator, pomočnik mediatorja ali svetovalec ene od strank. Odbor lahko po svoji presoji od zadevne osebe zahteva, da opravi dodaten preizkus, zlasti če se je usposabljala v Grčiji pri tuji organizaciji.
Kar zadeva priznanje enakovrednosti dokazil o imenovanju, ki so bila pridobljena v tujini ali ki jih je priznana tuja organizacija za usposabljanje izdala po usposabljanju v Grčiji, lahko odbor za akreditacijo mediatorjev sprejme enakovrednost dokazil o imenovanju, čeprav zadevna oseba ne dokaže svojih izkušenj vsaj trikratne udeležbe mediacijskih postopkov kot mediator, pomočnik mediatorja ali svetovalec ene od strank, če sta na podlagi vseh elementov iz spisa zadevne osebe jasno razvidna njeno stalno usposabljanje in sistematična praksa mediacije ter če so bila ta dokazila pridobljena najpozneje 31. decembra 2012.“
Predhodni postopek
Službe Komisije so prejele pritožbo, na podlagi katere je ta podvomila o združljivosti zakona 3898/2010 in spremenjenega ministrskega odloka 109088 z direktivama 2006/123 in 2005/36 ter 11. julija 2013 od Helenske republike zahtevala informacije o usposabljanju mediatorjev v Grčiji.
Helenska republika je na to zahtevo odgovorila z dopisom z dne 16. septembra 2013.
Komisija je 11. julija 2014 Helenski republiki poslala uradni opomin, v katerem jo je pozvala, naj predloži pripombe o morebitni nezdružljivosti navedenega zakona in navedenega odloka s členom 15(2)(b) in (c) Direktive 2006/123 ter členoma 13 in 14 Direktive 2005/36. Helenska republika je na ta opomin odgovorila 12. septembra 2014.
Komisija je 29. maja 2015 poslala dodaten uradni opomin, v katerem je ponovila svoje stališče in navedla, da ima dvome tudi v zvezi z združljivostjo grške zakonodaje s členom 50(1) Direktive 2005/36 in Prilogo VII k tej direktivi, ker za priznavanje dokazil o imenovanju za mediatorja, ki so pridobljena v drugih državah članicah Unije, veljajo pogoji, ki presegajo to, kar ta direktiva dovoljuje. Komisija je tudi menila, da grška zakonodaja krši načelo prepovedi diskriminacije, kot je določeno v členih 45 in 49 PDEU.
Helenska republika je na ta dodatni uradni opomin odgovorila 23. novembra 2015.
Komisije odgovori Helenske republike niso prepričali, zato je 25. februarja 2016 izdala obrazloženo mnenje, ki ga je 26. februarja vročila tej državi članici in v katerem je po eni stran navajala, da Helenska republika s tem, da je omejila obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev na nepridobitne družbe, ki jih morata ustanoviti najmanj ena odvetniška zbornica in najmanj eno poklicno združenje iz Grčije, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 PDEU in člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123.
Po drugi strani naj bi v skladu z obrazloženim mnenjem Helenska republika s tem, da je postopek priznavanja akademskih kvalifikacij pogojevala z dodatnimi zahtevami glede vsebine potrdil in z dopolnilnimi ukrepi brez predhodne presoje pomembnih razlik ter s tem, da je v veljavi ohranila diskriminatorne določbe, ki od prosilcev zahtevajo dokaz o izkušnjah vsaj trikratnega sodelovanja v postopku mediacije, ni izpolnila obveznosti iz členov 45 in 49 PDEU, členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36 in Priloge VII k tej direktivi.
Helenska republika je v svojem odgovoru z dne 10. maja 2016 izpodbijala očitano neizpolnitev obveznosti in po eni strani navajala, da je dejavnost mediatorja zajeta z izjemo iz člena 51, prvi odstavek, PDEU, ker gre za dejavnost, ki je povezana z izvajanjem javne oblasti. V vsakem primeru naj bi bil splošni interes v zvezi z izvajanjem sodne oblasti dopusten kot utemeljitev omejitev prostega opravljanja storitev. Po drugi strani ta država članica v zvezi s priznavanjem poklicnih kvalifikacij navaja, da zadevne nacionalne določbe mediatorju, ki je pridobil ustrezne poklicne kvalifikacije v drugi državi članici, ne odvzemajo pravice do opravljanja tega poklica. Poleg tega naj bi iz zadevnih nacionalnih določb izhajalo, da je usposobljenost za mediatorja mogoče dokazati z elementi iz spisa, ki zadevajo njegovo stalno usposabljanje, namesto z merilom izkušenj, ki zahteva trikratno sodelovanje v mediacijskem postopku.
Komisija se z mnenjem Helenske republike ni strinjala, zato je vložila to tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti.
Tožba
Obseg tožbe
–
Trditve strank
Komisija je v okviru tožbe navedla dva očitka. Po eni strani je trdila, da člen 5(1) zakona 3898/2010 in člen 1(1) predsedniškega odloka 123/2011 uvajata omejitev svobode ustanavljanja, kot je opredeljena v členu 49 PDEU, ter kršita člen 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123. Po drugi strani je trdila, da spremenjeni ministrski odlok 109088 krši člene 13, 14 in 50 Direktive 2005/36 ter Prilogo VII k tej direktivi.
V odgovoru na tožbo je Helenska republika, ne da bi izpodbijala očitke Komisije glede zakona 3898/2010 in spremenjenega ministrskega odloka 109088, potrdila, da sta bila zakon 3898/2010 in predsedniški odlok 123/2011 z dnem objave zakona 4512/2018 v
uradnem listu Helenske republike
17. januarja 2018 razveljavljena. Iz tega po mnenju Helenske republike izhaja, da očitka Komisije v njeni tožbi nista več smiselna.
Komisija je v zahtevku iz replike in na obravnavi navajala, da ta tožba zajema tudi položaj, ki je nastal na podlagi teh zakonodajnih sprememb z zakonom 4512/2018, ker je bil v skladu s sodno prakso Sodišča sistem, ki je bil vzpostavljen z zakonodajo, izpodbijano v predhodnem postopku, v celoti ohranjen z novimi ukrepi, ki jih je država članica sprejela po obrazloženem mnenju.
–
Presoja Sodišča
Zaradi določitve obsega te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti je treba poudariti, da je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati na podlagi položaja države članice ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, Sodišče pa ne more upoštevati poznejših sprememb (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 2017, Komisija/Grčija,
C‑202/16
, neobjavljena,
EU:C:2017:318
, točka
in navedena sodna praksa).
V primeru naknadne spremembe nacionalne ureditve, ki se izpodbija v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, Komisija ne spremeni predmeta svoje tožbe, tako da očitke zoper prejšnjo ureditev uporabi za ureditev, ki izhaja iz sprejete spremembe, če imata dve različici nacionalne ureditve isto vsebino (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2013, Komisija/Francija,
C‑197/12
, neobjavljena,
EU:C:2013:202
, točka
in navedena sodna praksa).
Po drugi strani pa predmet spora ne sme biti razširjen na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ustreznice v prvotni različici zadevnega akta, saj sicer pride do bistvene kršitve postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2017, Komisija/Bolgarija,
C‑488/15
,
EU:C:2017:267
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker je Komisija, kot je bilo pravkar navedeno, v repliki prvi očitek, naveden v tožbi, uporabila tudi za zakon 4512/2018, je treba ugotoviti, ali ta uporaba pomeni spremembo predmeta tožbe.
V tem primeru niti iz besedila upoštevnih določb zakona 4512/2018 niti iz argumentacije Komisije, ki se nanje nanaša, ne izhaja, da imajo določbe tega zadnjenavedenega zakona enako vsebino kot prej veljavna ureditev.
V delu, v katerem se prvi očitek Komisije nanaša tudi na določbe zakona 4512/2018, ta očitek spreminja predmet spora, zato je treba očitka, kot sta bila navajana v tožbi Komisije, obravnavati, ne da bi se upoštevala razširitev prvega očitka, opravljena z repliko.
V teh okoliščinah je treba kot nedopustne zavreči očitke glede kršitev določb člena 49 PDEU, člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123, členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36 in Priloge VII k tej direktivi v delu, v katerem se ti očitki nanašajo na zakon 4512/2018.
Utemeljenost
Očitek v zvezi s kršitvijo člena 49 PDEU in člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123
–
Trditve strank
Po mnenju Komisije iz člena 5(1) zakona 3898/2010 na eni strani in člena 1(1) predsedniškega odloka 123/2011 na drugi strani izhaja, da morajo imeti družbe, ki zagotavljajo storitve usposabljanja zaradi poučevanja mediatorjev, ki se lahko na tej podlagi prijavijo za izpit, na podlagi katerega se pridobi akreditacija za mediatorja v Grčiji, izključno pravno obliko nepridobitnih družb, ki jih skupno ustanovita vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, in morajo delovati na podlagi dovoljenja, ki ga izda organ iz člena 7 tega zakona.
Komisija trdi, da zahteva glede potrebne sestave organizacije za usposabljanje in zahteva glede njene potrebne pravne oblike odvračata tako tuje organizacije za usposabljanje, ki bi se želele prvič ustanoviti v Grčiji, kot tiste, ki bi tam želele sekundarno poslovno enoto, tako da ti zahtevi omejujeta svobodo ustanavljanja iz člena 49 PDEU in člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123.
Po mnenju Komisije iz zakona 3898/2010 izhaja, da usposabljanje, ki ga ponujajo organizacije, ki ne izpolnjujejo zahtev, navedenih v tem zakonu, ne daje dostopa do izpita, ki se zahteva na podlagi člena 6 tega zakona, in navsezadnje do pridobitve akreditacije, ki se zahteva za opravljanje poklica mediatorja v Grčiji.
Poleg tega Komisija navaja, da ti zahtevi nista upravičeni z nujnim razlogom v splošnem interesu niti nista ustrezni za zagotovitev uresničitve cilja, ki mu sledita, in presegata to, kar je potrebno za uresničitev tega cilja. Še več, lahko bi bili uporabljeni na način, ki je lahko diskriminatoren.
Komisija poleg tega meni, da se, v nasprotju s trditvami Helenske republike v predhodnem postopku, izjema iz člena 51 PDEU v tem primeru ne uporablja. Po eni strani iz sklepa z dne 17. februarja 2005, Mauri (
C‑250/03
,
EU:C:2005:96
), ki se nanaša na sodelovanje odvetnikov v zadevni izpitni komisiji, ni mogoče sklepati, da je zadevno nacionalno pravilo združljivo s pravom Unije, saj naj bi se člen 5 zakona 3898/2010 nanašal na sestavo in pravno obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev. Po drugi strani pa naj se očitana neizpolnitev obveznosti ne bi nanašala na storitev mediacije kot tako, pač pa na storitev usposabljanja mediatorjev, ki ne spada med izvajanje javne oblasti, vključno z izvajanjem sodne oblasti.
Komisija glede nujnih razlogov v splošnem interesu, ki bi lahko upravičili zadevne omejitve, na prvem mestu navaja, da je za cilj zagotavljanja kakovosti mediacije mogoče najti podlago v členu 4 Direktive 2008/52. Vendar ocenjuje, da ta člen 4, razlagan glede na uvodno izjavo 16 te direktive, po eni strani zadeva nadzor nad kakovostjo opravljanja storitev usposabljanja prek mehanizmov, kot so kodeksi dobrega ravnanja, in da po drugi strani ta člen 4 ne zajema pravil glede organizacije organizacij za usposabljanje mediatorjev, kot so tista, ki urejajo zahtevano pravno obliko, in tista v zvezi z lastništvom.
Komisija na drugem mestu trdi, da čeprav sta lahko v skladu s sodno prakso Sodišča varstvo prejemnikov mediacijskih storitev in potreba po zagotavljanju izobraževanja na visoki ravni nujna razloga v splošnem interesu, Helenska republika ni dokazala, da zahtevi glede pravne oblike in lastništva družbe omogočata uresničitev teh ciljev.
Komisija v vsakem primeru ocenjuje, da zadevne omejitve niso sorazmerne z zastavljenimi cilji, ker po eni strani obstajajo manj omejevalni ukrepi, kot je uvedba ustreznega študijskega programa, opredelitev meril glede učiteljev in uporabljanega materiala ter določitev meril, ki zadevajo obvezne izpite, ki dajejo dostop do poklica. Po drugi strani Komisija ugotavlja, da Helenska republika že uporablja druge manj omejevalne ukrepe za zagotovitev visoke ravni izobraževanja, kot je zahteva, da usposabljanje izvajajo izkušeni mediatorji, potek izpitov pred državno izpitno komisijo ter to, da se z zakonom opredelita vsebina in trajanje programa usposabljanja.
Helenska republika se omejuje na trditev, da po sprejetju zakona 4512/2018 ta očitek ni več smiseln.
–
Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da se prvi očitek iz te tožbe nanaša na kršitev člena 49 PDEU in kršitev člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu opozoriti, da je iz uvodne izjave 6 Direktive 2006/123 razvidno, da se pri odpravljanju ovir za svobodo ustanavljanja ni mogoče zanašati le na neposredno uporabo člena 49 PDEU, predvsem zaradi izredne zapletenosti posamičnega obravnavanja ovir za to svoboščino (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2015, Rina Services in drugi,
C‑593/13
,
EU:C:2015:399
, točka
), in da je zato na tem področju treba sprejeti direktivo.
Iz tega sledi, da če omejitev svobode ustanavljanja spada na področje uporabe Direktive 2006/123, te ni potrebno obravnavati tudi glede na člen 49 PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 23. februarja 2016, Komisija/Madžarska,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, točka
, in z dne 30. januarja 2018, X in Visser,
C‑360/15 in C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, točka
).
Zato je treba presoditi, ali je očitek kršitve člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123 utemeljen.
V zvezi s tem je iz člena 15(1) Direktive 2006/123 razvidno, da morajo države članice preveriti, ali njihov pravni sistem določa zahteve, kakršne so te iz odstavka 2 tega člena 15, in zagotoviti, da so te zahteve v skladu s pogoji iz odstavka 3 tega člena 15.
Kumulativni pogoji, ki so našteti v navedenem členu 15(3), se nanašajo, prvič, na nediskriminatornost zadevnih zahtev, ki ne smejo biti niti neposredno niti posredno diskriminatorne glede državljanstva ali – v primeru podjetij – glede kraja registriranega sedeža, drugič, na njihovo potrebnost, torej da morajo biti utemeljene s pomembnimi razlogi, ki se nanašajo na javni interes, in tretjič, na njihovo sorazmernost, saj morajo biti navedene zahteve take, da zagotavljajo izpolnitev zastavljenega cilja in ne presegajo tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, pri čemer jih ni mogoče nadomestiti z drugimi, manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi se lahko dosežejo enaki rezultati.
V obravnavanem primeru želi Komisija z očitkoma doseči ugotovitev, da se z nacionalnimi določbami, ki jih navedena institucija opredeljuje v tožbi, uvajajo zahteve, ki so enake vrste kot tiste iz člena 15(2)(b) in (c) Direktive 2006/123, in da te nacionalne določbe, ker navedene zahteve ne izpolnjujejo pogojev iz odstavka 3 tega člena 15, pomenijo kršitev odstavkov od 1 do 3 navedenega člena.
Na prvem mestu je treba preveriti, ali zahteve iz člena 5 zakona 3898/2010, kot to navaja Komisija, spadajo na področje uporabe člena 15(2)(b) in (c) te direktive.
V zvezi s tem je treba poudariti, da se člen 15(2)(b) Direktive 2006/123, razlagan glede na uvodno izjavo 73, nanaša na kategorijo zahtev, ki izvajalcu nalagajo, da je ustanovljen v posebni pravni obliki, kar med drugim zajema zahtevo, da je pravna oseba ali nepridobitni subjekt.
Ugotoviti pa je treba, da zahteva glede pravne oblike organizacije za usposabljanje mediatorjev, ki jo nalaga člen 5 zakona 3898/2010, v skladu s katero morajo biti organizacije za usposabljanje mediatorjev ustanovljene kot nepridobitne družbe, izrecno spada na področje uporabe člena 15(2)(b) Direktive 2006/123 (glej v tem smislu sodbo z dne 23. februarja 2016, Komisija/Madžarska,
C‑179/14
,
EU:C:2016:108
, točki
in
).
Poleg tega je treba ugotoviti, da se člen 15(2)(c) Direktive 2006/123, razlagan glede na uvodno izjavo 73, nanaša na drugo kategorijo zahtev, ki zadevajo lastništvo podjetja.
Zahteva glede sestave organizacije za usposabljanje, na podlagi katere morajo organizacije za usposabljanje mediatorjev skupno ustanoviti vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, ki jo nalaga člen 5 zakona 3898/2010, pa spada na področje uporabe člena 15(2)(c) Direktive 2006/123.
Na drugem mestu je treba preveriti, ali zadevna nacionalna pravila spadajo na področje uporabe člena 15(3) Direktive 2006/123.
V zvezi s tem je treba, prvič, navesti, da v skladu z besedilom člena 15(3)(a) Direktive 2006/123 zahteve iz odstavka 2 tega člena niso nezdružljive z določbami te direktive, med drugim pod pogojem, da niso niti neposredno niti posredno diskriminatorne glede državljanstva ali – v primeru podjetij – glede kraja registriranega sedeža.
V tem primeru je iz člena 5 zakona 3898/2010 razvidno, da se zahteve glede pravne oblike, glede lastništva in glede sestave organizacije za usposabljanje mediatorjev uporabljajo tako za organizacije za usposabljanje s sedežem v Grčiji kot za tiste, ki imajo sedež v drugih državah članicah. Zato te zahteve niso diskriminatorne v smislu člena 15(3)(a) navedene direktive.
Drugič, čeprav kar zadeva potrebo po zadevnih nacionalnih pravilih Helenska republika ni navedla specifičnih utemeljitev za člen 5 zakona 3898/2010, iz njene argumentacije, ki jo je podala na obravnavi pred Sodiščem, izhaja, da je ta ureditev v skladu s členom 15(3)(b) Direktive 2006/123 primerna za zagotavljanje visoke ravni kakovosti storitev usposabljanja mediatorjev in lažjo umestitev organizacij za usposabljanje v obrobnih regijah.
Čeprav so taki razlogi lahko nujni razlogi v splošnem interesu, ostaja dejstvo, da Helenska republika ni navedla argumentacije, s katero bi lahko dokazala, da so pravila glede pravne oblike družbe za usposabljanje in glede njenega lastništva ukrepi, potrebni za uresničitev takih ciljev.
Ker so trije pogoji iz člena 15(3) Direktive 2006/123 kumulativni, je treba ugotoviti, da zadevna nacionalna pravila ne izpolnjujejo drugega od teh pogojev, ne da bi bilo treba preizkusiti tretjo zahtevo iz odstavka 3 tega člena.
Iz vseh prej navedenih preudarkov izhaja, da Helenska republika s tem, da je omejila pravno obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev na nepridobitne družbe, ki jih morata skupno ustanoviti vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, ni izpolnila obveznosti iz člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123.
Očitek v zvezi s členoma 13 in 14 ter členom 50(1) Direktive 2005/36 ter Prilogo VII k tej direktivi
–
Trditve strank
Komisija meni, da določbe zakona 3898/2010 in spremenjenega ministrskega odloka 109088 kršijo člena 13 in 14 ter člen 50(1) Direktive 2005/36 ter Prilogo VII k tej direktivi. Te določbe naj bi kršile tudi načelo prepovedi diskriminacije.
S sklicevanjem na opredelitev „reguliranega poklica“ iz člena 3(1)(a) Direktive 2005/36 ta institucija uvodoma navaja, da se v tej direktivi za dostop do poklica mediatorja ne zahteva določeno dokazilo o formalnih kvalifikacijah niti uporaba te direktive ni omejena na „opravljanje“ reguliranega poklica. Čeprav po mnenju te institucije ob tem, da ni harmonizacije, države članice ostajajo pristojne za reguliranje tega poklica in da zanj določijo pogoje za dostop, ostaja dejstvo, da določbe nacionalne zakonodaje ne smejo pomeniti neupravičene ovire za izvrševanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavljata Pogodbi.
Ker je dostop do poklica mediatorja v Grčiji pogojen tako s specifičnim usposabljanjem kot z akreditacijo, ki se dodeli kandidatu, ki je uspešno opravil zadevni izpit, Komisija meni, da poklic mediatorja spada na področje uporabe Direktive 2005/36.
Ocenjuje, da se na to, da Helenska republika ni imenovala organov in teles, pristojnih za izdajanje ali prejemanje dokazil o formalnih kvalifikacijah in drugih dokumentov ali podatkov v skladu s členom 56(3) te direktive, ni mogoče sklicevati za utemeljitev nespoštovanja drugih določb te direktive.
Na prvem mestu Komisija glede vsebine potrdila organizacije za usposabljanje, ki ga mora predložiti mediator migrant za pridobitev akreditacije za opravljanje tega poklica v Grčiji, ugotavlja, da iz spremenjenega ministrskega odloka 109088 izhaja, da mora biti prošnji za priznanje dokazila o formalnih kvalifikacijah tujega mediatorja v Grčiji med drugim priloženo potrdilo organizacije za usposabljanje, v katerem so navedeni metoda poučevanja, število udeležencev, število in kvalifikacije učiteljev, postopek preizkusa in ocenjevanja kandidatov ter podrobna pravila, ki zagotavljajo njegovo integriteto. Taki pogoji naj bi presegali tisto, kar je potrebno za oceno ravni znanja in poklicnih kvalifikacij, ki naj bi jih imetnik imel. Zato naj bi bili prej navedeni pogoji v nasprotju s členoma 13 in 14 ter členom 50(1) Direktive 2005/36 in Prilogo VII k tej direktivi.
V zvezi s tem Komisija navaja, da je iz člena 13 Direktive 2005/36 razvidno, da pristojni organ države članice gostiteljice dovoli dostop do reguliranega poklica prosilcem, ki imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih zahteva druga država članica za dostop do tega poklica in njegovo opravljanje na njenem ozemlju. Čeprav mora taka potrdila izdati pristojni organ v državi članici in morajo potrjevati določeno raven poklicne kvalifikacije, po mnenju Komisije ostaja dejstvo, da Direktiva 2005/36 ne zahteva, da diplome, izdane v drugih državah članicah, izkazujejo poučevanje in usposabljanje, ki je enakovredno ali primerljivo s tistim, ki se zahteva v državi članici gostiteljici.
Po mnenju Komisije člen 14 Direktive 2005/36 določa, da lahko pristojni organi države članice gostiteljice prosilca pozovejo, naj predloži informacije glede svojega usposabljanja, samo kolikor je to potrebno za ugotavljanje morebitnega obstoja znatnih razlik glede na nacionalno usposabljanje, ki se zahteva v ureditvi Helenske republike. Po mnenju te institucije pa pogoji, ki jih zahteva nacionalna zakonodaja, ne omogočajo preučitve, ali usposabljanje zainteresirane osebe zajema vsebine, ki se znatno razlikujejo od vsebin, zajetih v dokazilih o formalnih kvalifikacijah, ki se zahtevajo na grškem ozemlju.
Poleg tega iz člena 50(1) Direktive 2005/36 izhaja, da lahko pristojni organi države članice gostiteljice v postopku priznavanja zahtevajo dokumente in dokazila, našteta v Prilogi VII k tej direktivi, kot so kopije potrdil o strokovni usposobljenosti ali dokazil o formalnih kvalifikacijah, ki dajejo dostop do zadevnega poklica.
Vendar pa Komisija meni, da iz točke 1(b), drugi pododstavek, te priloge VII izhaja, da lahko pristojni organi države članice gostiteljice prosilca pozovejo, naj predloži take informacije glede svojega usposabljanja le kolikor je to potrebno za ugotavljanje morebitnega obstoja znatnih razlik glede na zahtevano nacionalno usposabljanje. Zato po mnenju te institucije pogoji, ki jih določa grška ureditev, kršijo tako člen 14(1) kot člen 50(1) Direktive 2005/36 in Prilogo VII k tej direktivi.
Na drugem mestu, Komisija v zvezi z dopolnilnimi ukrepi, ki jih je določila Helenska republika, opozarja, da poglavje A, edini člen, odstavek 5, spremenjenega ministrskega odloka 109088 določa, da lahko odbor za akreditacijo mediatorjev od zainteresirane osebe po svoji presoji zahteva, da opravi dodaten preizkus, zlasti če se je usposabljala v Grčiji pri tuji organizaciji.
Čeprav Komisija priznava, da Direktiva 2005/36 ne zahteva, da so merila za take izpite navedejo, pa vseeno ugotavlja, da bi bil lahko izpit ob tem, da ni nacionalnih pravil, ki urejajo njegov postopek, samovoljen ali diskriminatoren. Zato ocenjuje, da izpitni postopek brez predhodne ocene znatnih razlik glede na zahtevano nacionalno usposabljanje krši zahteve iz člena 14 Direktive 2005/36.
Poleg tega Komisija navaja, da je eden od pogojev za priznanje enakovrednosti dokazil v nacionalni ureditvi dokaz vsaj treh sodelovanj v postopkih mediacije kot mediator, pomočnik mediatorja ali svetovalec ene od strank. Tak pogoj pa naj ne bi bil zahtevan za mediatorje, ki se usposobijo v Grčiji. Po mnenju Komisije je ta pogoj diskriminatoren in krši člen 13 Direktive 2005/36.
Komisija glede prakse grške uprave, da ne uporabi prej navedenega pogoja, če elementi iz zadevnega spisa izkazujejo stalno usposabljanje in sistematično prakticiranje mediacije, navaja, da je nezdružljivost nacionalne zakonodaje z določbami prava Unije mogoče dokončno odpraviti le s prisilnimi določbami, ki imajo enako pravno veljavo kot tiste, ki jih je treba spremeniti, tako da naj upravna praksa ne bi zadoščala za to, da se šteje za veljavno izvršitev obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe DEU. Ta institucija v vsakem primeru navaja, da se v skladu z grško zakonodajo možnost, da se ne uporabi merilo izkušenj, nanaša le na zainteresirane osebe, ki so svoje dokazilo o imenovanju za mediatorja pridobile najpozneje 31. decembra 2012.
Helenska republika navaja, da je bil spremenjeni ministrski odlok 109088 z začetkom veljavnosti zakona 4512/2018 razveljavljen, in zato ocenjuje, da ta očitek ni več smiseln.
–
Presoja Sodišča
Uvodoma je treba glede razmejitve področja uporabe Direktive 2005/36 glede na Direktivo 2008/52, tako kot je to v točki 46 storil generalni pravobranilec, poudariti, da zadnjenavedena direktiva v tem primeru ne more vplivati na uporabo Direktive 2005/36. Čeprav se Direktiva 2008/52 nanaša na nekatere vidike mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah, namreč ostaja dejstvo, da se z njo ne izvaja harmonizacija pogojev dostopa do poklica mediatorja.
Ob tem je treba v zvezi z vprašanjem, ali je poklic mediatorja „reguliran poklic“ v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2005/36, opozoriti, da je „reguliran poklic“ poklicna dejavnost ali skupina poklicnih dejavnosti, pri čemer dostop do teh dejavnosti ali njihovo opravljanje ali enega od načinov njihovega opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij (sodba z dne 21. septembra 2017, Malta Dental Technologists Association in Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz člena 3(1)(b), (c) in (e) Direktive 2005/36 je tako razvidno, da se pojem posebne „poklicne kvalifikacije“ iz člena 3(1)(a) te direktive nanaša na vsakršno kvalifikacijo, ki ustreza strokovnemu ali znanstvenemu naslovu, ki je posebej zasnovan za pripravo nosilcev teh kvalifikacij na opravljanje določenega poklica (sodba z dne 21. septembra 2017, Malta Dental Technologists Association in Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 43 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da poklic mediatorja, kot je urejen v Grčiji, izpolnjuje merila iz točk 86 in 87 te sodbe, saj je dostop do tega poklica pogojen z opravljanjem ustreznega usposabljanja zaradi pridobitve poklicne kvalifikacije in naslova, ki specifično omogoča opravljanje tega poklica, zlasti na podlagi člena 6(1) in (3) zakona 3898/2010.
Glede združljivosti zadevne ureditve z določbami Direktive 2005/36 je treba poudariti, da priznavanje dokazil o formalnih kvalifikacijah mediatorjev urejajo členi od 10 do 14 te direktive.
Na podlagi člena 13(1) te direktive pristojni organ države članice gostiteljice prosilcem dovoli dostop do reguliranega poklica in njegovo opravljanje pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane navedene države članice, če imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah iz člena 11 iste direktive, ki jih v isti namen izda pristojni organ druge države članice.
Čeprav člen 14 Direktive 2005/36 določa, da člen 13 te direktive ne nasprotuje temu, da država članica gostiteljica osebam, ki želijo dostop do reguliranega poklica in njegovo opravljanje, naloži „dopolnilne ukrepe“, ki obsegajo prilagoditveno obdobje ali preizkus poklicne usposobljenosti, ostaja dejstvo, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 56 sklepnih predlogov, da ta isti člen 14 to možnost omejuje na položaje, ki so navedeni v njegovem odstavku 1.
Najprej je iz člena 14(1)(a) Direktive 2005/36 razvidno, da lahko države članice naložijo dopolnilne ukrepe v primeru, v katerem opravljeno usposabljanje prosilca zajema vsebine, ki se znatno razlikujejo od vsebin, zajetih v dokazilih o formalnih kvalifikacijah, ki se zahtevajo v državi članici gostiteljici. Dalje, na podlagi odstavka 4 istega člena pojem „vsebine, ki se znatno razlikujejo“ pomeni tiste vsebine, glede katerih so poznavanje ter pridobljene veščine in kompetence bistvene za opravljanje poklica in po katerih se usposabljanje, ki ga je opravil migrant, po vsebini pomembno razlikuje od usposabljanja, ki se zahteva v državi članici gostiteljici. Nazadnje, odstavek 5 tega člena 14 možnost zahtevati dopolnilne ukrepe pogojuje s spoštovanjem načela sorazmernosti.
Poleg tega je iz člena 50(1) Direktive 2005/36 razvidno, da lahko pristojni organ države članice gostiteljice zahteva dokumente in potrdila, našteta v Prilogi VII k tej direktivi. V točki 1(b) in (c) te priloge je navedeno, da se predložitev potrdil, ki so v njej navedena, lahko zahteva pod pogoji, ki jih predpisujeta ti zadenjenavedni določbi.
Glede na te preudarke je treba preizkusiti združljivost grške ureditve z Direktivo 2005/36.
Na prvem mestu, glede postopka priznavanja akademskih kvalifikacij, ki je pogojen z dodatnimi zahtevami, ki se nanašajo na vsebino potrdila organizacije za usposabljanje, ki ga mora predložiti mediator migrant za pridobitev akreditacije za opravljanje tega poklica v Grčiji, iz poglavja A, edini člen, odstavek 2(c), spremenjenega ministrskega odloka 109088 izhaja, da grška ureditev zahteva, da potrdilo organizacije za usposabljanje, ki je naslovljeno na odbor za akreditacijo, vsebuje vrsto informacij, med katerimi so tudi tiste o kraju usposabljanja ter o postopku preizkusa in ocenjevanja kandidatov ter o podrobnih pravilih, ki zagotavljajo njegovo integriteto.
Vendar pa je treba po eni strani ugotoviti, da pogojev, določenih v grški ureditvi, ni v Direktivi 2005/36, in po drugi strani, da ti pogoji v nasprotju z zahtevami iz člena 14 in člena 50(1) te direktive ter Priloge VII, točka 1, k tej direktivi niso, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 60 sklepnih predlogov, primerni za sorazmerno oceno vsebine usposabljanja, ki ga opravijo prosilci.
Na drugem mestu, glede dopolnilnih ukrepov, ki jih Helenska republika zahteva za prosilce za akreditacijo za mediatorja, ki imajo dokazila o imenovanju, pridobljena v tujini, ali ki jih je po usposabljanju v Grčiji izdala priznana tuja organizacija za usposabljanje, je treba poudariti, da iz člena 14(1)(a) Direktive 2005/36 izhaja, da je predpostavka za naložitev dopolnilnih ukrepov preučitev, na podlagi katere pristojni organ države članice gostiteljice ugotavlja morebiten obstoj znatnih razlik med usposabljanjem, ki ga je opravil prosilec, in nacionalnim usposabljanjem.
V tem primeru je iz poglavja A, edini člen, odstavek 5, spremenjenega ministrskega odloka 109088 razvidno, da ima, kadar gre za priznavanje enakovrednosti dokazila o imenovanju, prejetega v tujini ali ki ga je po usposabljanju v Grčiji izdala tuja organizacija za usposabljanje, odbor za akreditacijo mediatorjev možnost, da to enakovrednost prizna, če lahko prosilec dokaže vsaj trikratno sodelovanje v postopkih mediacije kot mediator, pomočnik mediatorja ali svetovalec ene od strank. Poleg tega lahko ta odbor prosilcu po svoji presoji naloži dodaten preizkus, zlasti v primeru, v katerem je bilo usposabljanje opravljeno v Grčiji.
V zvezi s tem je treba, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 63 sklepnih predlogov, ugotoviti, da taki pogoji ne ustrezajo vrstam meril, ki so določena v Direktivi 2005/36, in da prekoračujejo polje proste presoje, ki jo ta direktiva na tem področju pušča pristojnim organom države članice.
Ker zadevna nacionalna ureditev ne določa predhodne preučitve za ugotovitev, da je prosilec opravil usposabljanje, ki zajema vsebine, ki se znatno razlikujejo od vsebin, zajetih v dokazilih o formalnih kvalifikacijah, ki se zahtevajo v državi članici gostiteljici, pri čemer je ta predhodna preučitev na podlagi člena 14 Direktive 2005/36 potrebna, da lahko odbor za akreditacijo zahteva dopolnilne ukrepe, namreč ni mogoče zatrjevati, da je ta nacionalna ureditev v skladu z Direktivo 2005/36.
Poleg tega je treba ugotoviti, da se s poglavjem A, edini člen, odstavek 5, spremenjenega ministrskega odloka 109088 kršijo tudi obveznosti iz člena 13(1) Direktive 2005/36, ker se od oseb, ki zaprosijo za akreditacijo za mediatorja, potem ko so od tuje organizacije za usposabljanje pridobile dokazilo o imenovanju, zahteva, da dokažejo vsaj trikratno sodelovanje v postopkih mediacije, medtem ko se tak pogoj za akreditacijo ne uporablja za osebe, ki so dokazilo o imenovanju pridobile od nacionalne organizacije za usposabljanje.
Teh preudarkov ne omaje trditev, da se lahko v upravni praksi tak pogoj ne uporabi, saj ni sporno, da čeprav organi države članice v praksi ne uporabljajo nacionalne določbe, ki je v nasprotju s pravom Unije, pravna varnost vseeno zahteva, da se ta določba spremeni (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2007, Komisija/Belgija,
C‑522/04
,
EU:C:2007:405
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz prej navedenih ugotovitev izhaja, da Helenska republika s tem, da je postopek priznavanja akademskih kvalifikacij pogojila z dodatnimi zahtevami glede vsebine zahtevanih potrdil in z dopolnilnimi ukrepi brez predhodne preučitve morebitnega obstoja znatnih razlik glede na nacionalno usposabljanje, ni izpolnila obveznosti iz členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36 in Priloge VII k tej direktivi.
Zato je treba ugotoviti, da Helenska republika
–
s tem, da je omejila pravno obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev na nepridobitne družbe, ki jih morata skupno ustanoviti vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, ni izpolnila obveznosti iz člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123;
–
s tem, da je postopek priznavanja akademskih kvalifikacij pogojila z dodatnimi zahtevami glede vsebine zahtevanih potrdil in z dopolnilnimi ukrepi brez predhodne preučitve morebitnega obstoja znatnih razlik glede na nacionalno usposabljanje, in s tem, da je v veljavi ohranila diskriminatorne določbe, ki od prosilcev za akreditacijo za mediatorja, ki imajo dokazila o imenovanju, ki so jih pridobili v tujini ali jih je po opravljenem usposabljanju v Grčiji izdala priznana tuja organizacija za usposabljanje, zahtevajo dokaz vsaj trikratne udeležbe v postopku mediacije, ni izpolnila obveznosti iz členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36 in Priloge VII k tej direktivi.
Stroški
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker je Komisija predlagala, naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
–
Helenska republika s tem, da je omejila pravno obliko organizacij za usposabljanje mediatorjev na nepridobitne družbe, ki jih morata skupno ustanoviti vsaj ena odvetniška zbornica in vsaj eno poklicno združenje iz Grčije, ni izpolnila obveznosti iz člena 15(2)(b) in (c) ter (3) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu;
–
Helenska republika s tem, da je postopek priznavanja akademskih kvalifikacij pogojila z dodatnimi zahtevami glede vsebine zahtevanih potrdil in z dopolnilnimi ukrepi brez predhodne preučitve morebitnega obstoja znatnih razlik glede na nacionalno usposabljanje, in s tem, da je v veljavi ohranila diskriminatorne določbe, ki od prosilcev za akreditacijo za mediatorja, ki imajo dokazila o imenovanju, ki so jih pridobili v tujini ali jih je po opravljenem usposabljanju v Grčiji izdala priznana tuja organizacija za usposabljanje, zahtevajo, da dokažejo vsaj trikratno udeležbo v postopku mediacije, ni izpolnila obveznosti iz členov 13 in 14 ter člena 50(1) Direktive 2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/55/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. novembra 2013, in iz Priloge VII k prvonavedeni direktivi.

2.
Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.