CELEX: 62016CJ0577
Преюдициално запитване
Околна среда
Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в Европейския съюз
Директива 2003/87/EО
Приложно поле
Член 2, параграф 1
Приложение I
Дейности, включени в схемата за търговия с квоти за емисии
Производство на полимери
Използване на топлинна енергия, доставяна от трета инсталация
Искане за безплатно разпределяне на квоти за емисии
Период 2013-2020 г

Преюдициалното запитване е относно тълкуването на член 1 от Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (
ОВ L 275, 2003 г., стр. 32
; Специално издание на български език 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78) и приложение I към нея, изменена с Директива 2009/29/EО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. (
ОВ L 140, 2009 г., стр. 63
) (наричана по-нататък „Директива 2003/87“), и на Решение 2011/278/EС на Комисията от 27 април 2011 година за определяне на валидни за целия Европейски съюз преходни правила за хармонизираното безплатно разпределяне на квоти за емисии съгласно член 10а от Директива 2003/87 (
ОВ L 130, 2011 г., стр. 1
).
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между Trinseo Deutschland Anlagengesellschaft mbH (наричано по-нататък „Trinseo“) и Bundesrepublik Deutschland (Федерална република Германия), представлявана от Umweltbundesamt (Федерална агенция за околната среда, Германия), във връзка с отказа за безплатно разпределяне на квоти за емисии на парникови газове (наричани по-нататък „квоти за емисии“) на инсталация за производство на поликарбонат.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2003/87
Член 1 от Директива 2003/87, озаглавен „Предмет“, гласи:
„С настоящата директива се въвежда схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността (наричана по-долу „схемата на Общността“), за да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин.
[…]“.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Обхват“, предвижда в параграф 1:
„Настоящата директива следва да се прилага спрямо емисии от дейностите, изброени в приложение I, и парниковите газове, изброени в приложение II“.
Член 3 от тази директива, озаглавен „Определения“, предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
б)
„емисии“ означава отделянето на парникови газове в атмосферата от източници в инсталация […].
[…]“.
Член 10а от същата директива, озаглавен „Преходни общностни правила за хармонизирано безплатно разпределение на квоти“, предвижда в параграф 1:
„До 31 декември 2010 г. Комисията приема напълно хармонизирани мерки по изпълнението на общностно равнище за разпределението на квоти […]“.
Член 11 от Директива 2003/87, озаглавен „Национални мерки за изпълнение“, в параграф 1 предвижда следното:
„Всяка държава членка публикува и представя пред Комисията най-късно до 30 септември 2011 г. списък с инсталациите на нейна територия, които попадат в приложното поле на настоящата директива, както и количеството квоти, разпределени безплатно на всяка инсталация на нейна територия, изчислено в съответствие с правилата, посочени в член 10а, параграф 1 и член 10в“.
Приложение I към тази директива, озаглавено „Категории дейности, за които се прилага настоящата директива“, посочва по-конкретно във връзка с емисиите на въглероден диоксид (CO
), следните дейности:
„Изгаряне на горива в инсталации с обща номинална топлинна мощност, превишаваща 20 [мегавата] (MW).
[…]
Производство на органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси, с производствен капацитет, превишаващ 100 тона дневно“.
Решение 2011/278
Съгласно съображение 6 от Решение 2011/278:
„Стойностите на показателите следва да обхващат всички свързани със съответното производство преки емисии, включително емисиите от генерирането на използвана в производството измерима топлинна енергия, независимо дали тази измерима топлинна енергия е генерирана в съответния обект, или от друга инсталация […]“.
Съображение 21 от това решение гласи:
„В случаите на подаване на измерима топлинна енергия между две или повече инсталации разпределянето на безплатни квоти за емисии следва да се базира на потреблението на топлинна енергия на дадена инсталация, като се има предвид и рискът от изместване на въглеродни емисии. По този начин, за да се осигури, че броят на разпределяните безплатни квоти за емисии не зависи от структурата на снабдяването с топлинна енергия, квотите за емисии следва да се разпределят на потребителя на топлинна енергия“.
Член 3 от посоченото решение предвижда:
„За целите на настоящото решение се прилагат следните определения:
[…]
в)
„подинсталация с топлинен показател“ („heat benchmark subinstallation“) се определя от входящите и изходящите потоци и съответните емисии, които не са обхванати от подинсталация с продуктов показател и са свързани с производство или получаване от друга инсталация или обект, попадаща/попадащ в обхвата на Европейската схема за търговия с емисии (или и производство, и получаване) на измерима топлинна енергия в границите на инсталацията, ако тази измерима топлинна енергия:
–
се използва за производството на продукти, за получаване на механична енергия (но не и механична енергия, използвана за електропроизводство), за отопление или охлаждане (но не и за електропроизводство), или
–
се подава на друга инсталация или обект, която/който е извън рамките на Европейската схема за търговия с емисии, но не и ако топлинната енергия се подава за производство на електроенергия.
[…]“.
Решение 2013/448/ЕС
Съображения 16 и 17 от Решение 2013/448/ЕС на Комисията от 5 септември 2013 година относно националните мерки за изпълнение за преходното безплатно разпределяне на квоти за емисии на парникови газове в съответствие с член 11, параграф 3 от Директива 2003/87 (
ОВ L 240, 2013 г., стр. 27
) имат следното съдържание:
„(16)
Комисията също така отбелязва, че списъкът на инсталации, съдържащ се в германските НМИ, е непълен и следователно противоречи на член 11, параграф 1 от Директива [2003/87]. Списъкът не включва инсталации, произвеждащи полимери, по-специално суспензионен поливинилхлорид (S-PVC) и емулсионен поливинилхлорид (E-PVC), и винилхлориден мономер (VCM), със съответните количества квоти, които се планира да бъдат разпределени за всяка от тези инсталации, намиращи се на територията на Германия, за които се прилага въпросната директива и които са посочени в раздел 5.1 от насоките на Комисията относно тълкуването на приложение I към Директива [2003/87], одобрени от Комитета по изменението на климата на 18 март 2010 г. По отношение на това Комисията е запозната със становището на Германия, че производството на полимери, по-специално S-PVC и E-PVC, и на VCM не попада в обхвата на приложение I към Директива [2003/87]. Комисията счита, че полимерите, включително S-PVC и E-PVC, и VCM отговарят на определението за съответните дейности (производство на органични химически вещества в насипно или наливно състояние) в приложение I към Директива [2003/87]. В съответствие с това, в тясно сътрудничество с държавите членки и засегнатите промишлени сектори, бяха определени съответните продуктови показатели за S-PVC, E-PVC и VCM, посочени в приложение I към Решение [2011/278].
(17)
Комисията отбелязва, че фактът, че германският списък на инсталациите е непълен, оказва неоправдано въздействие върху разпределението въз основа на подинсталацията с топлинен показател за инсталациите, включени в списъка в буква Д от приложение I към настоящото решение, подаващи топлинна енергия навън към инсталации, произвеждащи органични химически вещества в насипно или наливно състояние. Докато единствено подаването на топлоенергия навън към инсталация или друг обект, които не попадат в обхвата на Директива [2003/87], води до безплатно разпределение на квоти въз основа на подинсталацията с топлинен показател, в германските [национални мерки за изпълнение] за целите на разпределянето на квоти за инсталациите, посочени в буква Д от приложение I към настоящото решение, е взето под внимание подаването на топлоенергия навън към инсталации, които извършват дейности, попадащи в обхвата на приложение I към Директива [2003/87]. Следователно предложените разпределения на квоти за инсталациите, включени в списъка в буква Д от приложение I, не са в съответствие с правилата за разпределяне на квоти. Поради това Комисията възразява срещу разпределението за инсталациите, включени в списъка в буква Д от приложение I към настоящото решение“.
Член 1 от Решение 2013/448 предвижда:
„1.   Отхвърля се вписването на инсталациите, изброени в приложение I към настоящото решение, в списъците на инсталации, попадащи в обхвата на Директива [2003/87] представени на Комисията съгласно член 11, параграф 1 от Директива [2003/87], и съответните предварителни общи годишни количества на квотите за емисии, разпределяни безплатно за тези инсталации.
2.   […]
Не се повдигат възражения, ако дадена държава членка измени предварителните общи годишни количества на квотите за емисии, разпределяни безплатно за инсталациите на нейната територия, включени в списъците, посочени в параграф 1, и изброени в буква Д от приложение I към настоящото решение, преди определянето на окончателното общо годишно количество за всяка година през периода 2013—2020 г. в съответствие с [Решение 2011/278], доколкото изменението се състои в изключването на всякакво разпределение за топлоенергия, подавана към инсталации, произвеждащи полимери, например S-PVC и E-PVC, и VCM
[…]“.
В буква Д от приложение I към това решение са посочени пет инсталации, представени в германските национални мерки за изпълнение, между които е и тази на Dow Deutschland Anlagengesellschaft, включени в схемата за търговия с квоти за емисии, които доставят топлинна енергия единствено на инсталации за полимеризация.
Регламент (ЕС) № 601/2012
Член 5 от Регламент (ЕС) на № 601/2012 на Комисията от 21 юни 2012 година относно мониторинга и докладването на емисиите на парникови газове съгласно Директива 2003/87 (
ОВ L 181, 2012 г., стр. 30
), озаглавен „Пълнота“, гласи:
„Мониторингът и докладването следва да бъдат пълни и да обхващат всички горивни и технологични емисии, от всички източници на емисии и пораждащи емисии потоци на горива/материали, използвани за дейности, посочени в приложение I към Директива [2003/87], както и […] всички видове парникови газове, специфицирани по отношение на тези дейности, като в същото време да не се прави двойно отчитане.
[…]“.
Член 49 от този регламент, озаглавен „Пренос на CO
“, съдържа следните разпоредби в параграф 1:
„Операторът следва да приспада от емисиите всяко количество CO
, произхождащо от фосилен въглерод при дейности, попадащи в обхвата на приложение I към Директива [2003/87], което количество не се отделя като емисии от инсталацията, а се подава извън инсталацията, на някой от следните видове обекти:
а)
на инсталация за улавяне на CO
с цел транспортиране и дългосрочно съхранение в геоложки обекти, разрешено в съответствие с Директива 2009/31/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година относно съхранението на въглероден диоксид в геоложки формации и за изменение на Директива 85/337/ЕИО на Съвета, директиви 2000/60/ЕО, 2001/80/ЕО, 2004/35/ЕО, 2006/12/ЕО и 2008/1/ЕО, и Регламент (ЕО) № 1013/2006 на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 140, 2009 г., стр. 114
)].
б)
в преносна мрежа с цел транспортиране и дългосрочно съхранение в геоложки обекти, разрешено в съответствие с Директива [2009/31];
в)
в обект за съхранение, разрешен в съответствие с Директива [2009/31], с цел дългосрочно съхранение в геоложки обект.
За останалите видове преноси на CO
извън инсталацията не се допуска приспадане от емисиите на инсталацията на подаденото количество CO
“.
В приложение IV към посочения регламент, озаглавено „Методики за мониторинг на инсталации, специфични за конкретни видове дейности (член 20, параграф 2)“, се съдържат по-специално следните разпоредби:
„1   Специфични правила за мониторинг на емисиите от горивни процеси
A)
Обхват
[…]
[…] Всички емисии на парникови газове от изгарянето на горива в дадена инсталация операторът следва да отчита като емисии на тази инсталация, независимо дали има подаване на топлинна енергия или електроенергия към други инсталации. Операторът не следва да отчита при приемащата инсталация емисии, свързани с производството на топлинна енергия или електроенергия, които приемащата инсталация получава от други инсталации.
[…]“.
Германското право
Член 2 от Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz (Закон за търговия с емисии на парникови газове) от 21 юли 2011 г. (BGBl. I, стр. 1475, наричан по-нататък „TEHG“), озаглавен „Обхват“, гласи следното:
„(1)   Този закон се прилага за посочените в част 2 от приложение 1 емисии на парникови газове, отделяни при извършването на посочените в същата разпоредба дейности. Този закон се прилага за посочените в част 2 от приложение 1 дейности и когато те са част или допълнително съоръжение на инсталация, която не е посочена в част 2 от приложение 1.
[…]“.
В член 9 от TEHG, озаглавен „Безплатно разпределяне на квоти за емисии на операторите на инсталации“, е предвидено следното:
„(1)   На операторите на инсталации се разпределят безплатни квоти за емисии в съответствие с принципите, съдържащи се в член 10а […] от [Директива 2003/87] съгласно текста ѝ към релевантния момент, и в Решение [2011/278].
[…]“.
Част 2, точка 27 от приложение 1 към TEHG се отнася за „инсталации за производство на основни органични химически вещества и смеси (алкени и хлор алкени, алкини, ароматни съединения и алкилирани ароматни съединения; феноли, алкохоли, алдехиди, кетони, карбоксилни киселини, дикарбоксилни киселини, анхидриди на карбоксилни киселини и диметилтерефталат, епоксиди, винилов ацетат, акрилонитрил, капролактам и меламин) с производствен капацитет, превишаващ 100 тона дневно“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Trinseo е оператор на инсталация за производство на поликарбонат с разрешен производствен капацитет, превишаващ 100 тона дневно. Инсталацията си набавя на място необходимата за посоченото производство пара от централа в същия обект, чийто оператор е друго дружество, Dow Deutschland Anlangengesellschaft, включено в схемата за търговия с квоти за емисии, въведена с Директива 2003/87.
На 23 януари 2012 г., Trinseo иска от Deutsche Emissionshandelsstelle (германския орган за търговия с емисии, наричан по-нататък „DEHSt“) безплатно разпределяне на квоти за емисии за посочената инсталация за периода за търговия 2013—2020 г.
С решение от 17 февруари 2014 г. DEHSt отхвърля искането, тъй като поликарбонатът не е включен в списъка на вещества и групи вещества, посочени в част 2, точка 27 от приложение 1 към TEHG, и поради това спорната инсталация не попада в приложното поле на TEHG.
Със същия мотив DEHSt отхвърля жалбата по административен ред на Trinseo срещу това решение.
На 2 октомври 2015 г. Trinseo подава жалба срещу това решение до Verwaltungsgericht Berlin (Административен съд Берлин, Германия).
В подкрепа на жалбата си Trinseo изтъква, че по силата на член 2 от Директива 2003/87 във връзка с приложение I към нея всяка дейност за производство на органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси, без да е предвидено ограничение за определени вещества, попада в приложното поле на тази директива.
Във връзка с това Trinseo подчертава, че както от документа на Комисията, озаглавен „Guidance on Interpretation of Annex I of the [directive 2003/87] (excl. aviation activities)“ („Насоки за тълкуването на приложение I към Директива [2003/87] (с изключение на авиационните дейности“) от 18 март 2010 г., така и от съображение 16 от Решение 2013/448 следва, че производството на полимери попада в приложното поле на Директива 2003/87. Освен това по силата на решение 2011/278, когато инсталация, включена в схемата за търговия с квоти за емисии, доставя топлинна енергия на друга инсталация, включена в същата схема, безплатното разпределяне на квоти за емисии би трябвало да бъде за втората инсталация, тъй като освен това Решение 2013/448 забранява тези квоти да се разпределят на първата инсталация. Тъй като Директива 2003/87 не е правилно транспонирана в част 2, точка 27 от приложение 1 към TEHG, Trinseo би могло да претендира право на безплатно разпределяне на такива квоти, произтичащо пряко от тази директива.
DEHSt обаче поддържа, че Директива 2003/87 не налага задължение за включване на инсталациите за полимеризация в схемата за търговия с квоти за емисии. Освен това аргумент против прякото приложение на тази директива е това, че като цяло тя е обременяваща за операторите на инсталации.
При тези условия Verwaltungsgericht Berlin (Административен съд Берлин) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1 във връзка с приложение I към Директива [2003/87] да се тълкува в смисъл, че производството на полимери, и по-специално на полимера поликарбонат, в инсталации с производствен капацитет, превишаващ 100 тона дневно, попада в посочената в него дейност за производство на основни органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси?
2)
При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос: има ли операторът на такава инсталация право на безплатно разпределение на квоти за емисии въз основа на пряко прилагане на разпоредбите на Директива 2003/87 и Решение [2011/278], когато националното право изключва безплатното разпределение на квоти за емисии само поради това че съответната държава членка не е включила инсталациите за производство на полимери в приложното поле на националния закон за транспониране на Директива [2003/87] и само поради това тези инсталации не могат да участват в търговията с емисии?“.
По искането за възобновяване на устната фаза на производството
След представянето на заключението на генералния адвокат с молба, подадена в секретариата на Съда на 29 декември 2017 г., Trinseo иска Съдът да постанови да бъде възобновена устната фаза на производството. В подкрепа на това искане Trinseo изтъква по същество, че в заключението си генералният адвокат не е взел предвид някои положения от националното право относно безплатното разпределяне на квоти за емисии за инсталации, които не отделят емисии CO
, положения, които заслужават да се проведат устни състезания.
Следва да се припомни, че нито Статутът на Съда на Европейския съюз, нито процедурният му правилник предвиждат възможност за заинтересованите страни да представят становища в отговор на заключението, представено от генералния адвокат (решение Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, т.
и цитираната съдебна практика).
По силата на член 252, втора алинея ДФЕС ролята на генералния адвокат е да представя публично, при пълна безпристрастност и независимост, мотивирани заключения по делата, за които съгласно Статута на Съда на Европейския съюз се изисква неговото произнасяне. Съдът не е обвързан нито от заключението на генералния адвокат, нито от мотивите, въз основа на които той стига до него (решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, т.
).
Поради това несъгласието на страна със заключението на генералния адвокат не може само по себе си да бъде основание за възобновяване на устната фаза на производството, независимо какви са разгледаните в заключението въпроси (решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, т.
).
Независимо от това, в съответствие с член 83 от своя процедурен правилник Съдът може във всеки момент, след като изслуша генералния адвокат, да постанови възобновяване на устната фаза на производството, по-специално ако счита, че делото не е достатъчно изяснено или трябва да се реши въз основа на довод, който страните или заинтересованите лица по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз не са разисквали (решение от 29 април 2015 г., Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, т.
).
Не стоят така нещата в този случай. Наистина като другите заинтересовани лица, участвали в настоящото производство, Trinseo е изложил както в писмената, така и в устната фаза на производството всички фактически и правни обстоятелства, които счита, че са от значение за отговора на преюдициалните въпроси, поставени от запитващата юрисдикция, по-конкретно относно приложното поле на член 2 от Директива 2003/87, както и относно обхвата на разпоредбите, съдържащи се в Решения 2011/278 и 2013/448 за безплатното разпределяне на квоти за емисии. Затова, след изслушване на генералния адвокат Съдът е счел, че разполага с всички факти и доказателства, необходими за да се произнесе по делото, и че тези факти и доказателства са обсъдени в проведените пред него устни състезания.
По изложените съображения Съдът счита, че няма основание да постанови възобновяване на устната фаза на производството.
По преюдициалните въпроси
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 2, параграф 1 от Директива 2003/87 трябва да се тълкува в смисъл, че дейността на инсталация за производство на полимери, по-специално на поликарбонат, като разглежданата в главното производство, която се снабдява с необходимата за производството топлинна енергия от трета инсталация, представлява дейност за „производство на основни органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси“ по смисъла на приложение I към тази директива, така че да трябва да се счита, че тя попада в приложното поле на въведената с тази директива схема за търговия с квоти за емисии.
От акта за преюдициално запитване се установява, че въпросът се поставя в рамките на спор, последвал отказа на компетентните национални органи да разпределят безплатно на такава инсталация квоти за емисии за периода на търговия 2013—2020 г.
В самото начало следва да се припомни, че целта на Директива 2003/87 е да въведе схема за търговия с квоти за емисии, за да се намалят емисиите на парникови газове в атмосферата до равнище, което би предотвратило опасна антропогенна намеса в климатичната система и чиято крайна цел е опазването на околната среда (вж. по-конкретно решение от 8 март 2017 г., ArcelorMittal Rodange et Schifflange,
C‑321/15
,
EU:C:2017:179
, т.
).
Тази схема се основава на икономическа логика, която мотивира всеки, който участва в нея, да отделя количество парникови газове, по-малко от квотите, които първоначално са му били разпределени, за да прехвърли остатъка от тях на друг участник, изпуснал количество емисии, по-голямо от разпределените му квоти (вж. по-конкретно решение от 8 март 2017 г., ArcelorMittal Rodange et Schifflange,
C‑321/15
,
EU:C:2017:179
, т.
).
По този начин Директива 2003/87 цели до 2020 г. общите емисии на парникови газове на Съюза да се намалят най-малко с 20 % в сравнение с нивата от 1990 г. по икономически ефективен начин (решение от 8 септември 2016 г., E.ON Kraftwerke,
C‑461/15
,
EU:C:2016:648
, т.
).
Според член 2, параграф 1 от Директива 2003/87, който определя приложното ѝ поле, тази директива се прилага „спрямо емисии от дейностите, изброени в приложение I“, в което е посочено именно като източник на емисии на СО
„производство на органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси, с производствен капацитет, превишаващ 100 тона дневно“.
В случая не се спори, че както се установява от текста на преюдициалния въпрос, разглежданата в главното производство инсталация за производство на полимери превишава предвидения в това приложение праг на производствен капацитет.
Trinseo и Комисията обаче твърдят, че полимерите могат да се разглеждат като „химически вещества в насипно или наливно състояние“, произведени чрез процеси, „подобни“ на крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване, по смисъла на това приложение, докато Федералната служба за околната среда и германското и нидерландското правителство поддържат, че инсталация от този вид не отговаря на посочените условия, след като, от една страна, полимерите са крайни продукти, а не междинни продукти, използвани за производството на други химически вещества, и от друга страна, способът на полимеризация няма сходни на крекинга, реформинга или окисляването характерни особености.
Следва обаче веднага да се отбележи, че от самия текст на член 2, параграф 1 от Директива 2003/87 следва, че посочените в приложение I към тази директива дейности попадат в приложното ѝ поле, а следователно и в това на установената с нея схема за търговия с квоти за емисии само ако отделят „емисии“ от парникови газове, изброени в приложение II към същата директива.
При това положение, за да се определи дали инсталация за производство на полимери като разглежданата в главното производство попада в приложното поле на Директива 2003/87, следва първо да се провери в съответствие с член 2, параграф 1 от директивата дали тази инсталация осъществява дейности, при които се отделят такива „емисии“.
Във връзка с това следва да се припомни, че според член 3, буква б) от Директива 2003/87 „емисии“ за целите на директивата означава отделянето на парникови газове в атмосферата от източници в инсталации.
Така че от самия текст на тази разпоредба следва, че „емисия“ по смисъла на същата разпоредба предполага отделянето на парников газ в атмосферата от инсталация (решение от 19 януари 2017 г., Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, т.
).
В случая от представените на Съда доказателства се установява, че между всички участвали в настоящото производство заинтересовани лица няма спор, че инсталация за производство на полимери като разглежданата в главното производство, която си набавя необходимата за полимеризацията топлинна енергия от трета инсталация, не отделя емисии СО
в атмосферата, тъй като само производството на топлинна енергия от тази трета инсталация води до отделяне на емисии. Наистина при способа на полимеризация не се отделя СО
, тъй като, както обяснява нидерландското правителство, въглеродът е необходим точно за производство на полимери като поликарбоната.
От това следва, че производство на полимери от инсталация като разглежданата в главното производство, която няма интегрирано производство за необходимата за полимеризацията топлинна енергия, не отделя преки емисии от СО
.
При липсата на такива емисии обаче дейност, дори да е посочена в приложение I към Директива 2003/87, не може да попада в приложното поле на тази директива, и следователно и в това на установената от нея схема за търговия с квоти за емисии.
Този извод се потвърждава от целта на посочената директива, припомнена в точки 39—41 от настоящото решение, състояща се в насърчаване на инсталациите, участващи в схемата за търговия с квоти за емисии, да намалят емисиите си от парникови газове, за да могат да прехвърлят излишък от квоти за емисии на друга участваща в тази схема инсталация. Наистина, тъй като сами по себе си инсталациите за производство на полимери не отделят никакви преки емисии CO
, не би могло операторите на тези инсталации да бъдат насърчавани да намалят техните емисии от парникови газове чрез разпределянето на квоти за емисии.
Trinseo и Комисията обаче поддържат, че емисиите, получени от производството на полимери, би трябвало да включват „непреките“ емисии, получени от производството на топлинна енергия от трета инсталация, доставяща я за целите на полимеризацията. Този подход съответствал на преследваната с Директива 2003/87 цел, тъй като давал възможност да се насърчават инвестициите, ориентирани към намаляване на потреблението на енергия. Той се подкрепял освен това от член 10а от тази директива и от член 3, буква в) и съображения 6 и 21 от Решение 2011/278, които предвиждат безплатно разпределяне на квоти за емисии за инсталацията, която използва топлинната енергия, а не за тази, която я произвежда. Така от член 1, параграф 1 от Решение 2013/448 във връзка с буква Д от приложение I към това решение и тълкувани в светлината на съображения 16 и 17, следвало, че квоти за емисии трябвало да се разпределят безплатно на инсталациите за полимеризация, а не на доставчика на топлинна енергия. Впрочем в приложение I към Решение 2011/278 били определени показатели за продукти, произведени само в този вид инсталации.
Това тълкуване обаче не може да се приеме.
Наистина, както вече е установено в точки 47 и 48 от настоящото решение, „емисиите“, по отношение на които се прилага Директива 2003/87, според самия текст на член 3, буква б) са само тези, които водят до отделяне на парникови газове в атмосферата от източници в инсталация.
Когато става въпрос за емисиите CO
в резултат на производството на топлинна енергия, в приложение I към Директива 2003/87 се предвижда, че тези емисии са посочени във връзка с дейността по изгаряне на горива „в инсталации с обща номинална топлинна мощност, превишаваща 20 MW“.
От тази разпоредба ясно следва, че само емисиите, които са пряк резултат от дейността, осъществявана от инсталацията, която сама произвежда топлинната енергия, могат да се вземат предвид, за да се определи дали тази дейност попада в схемата за търговия с квоти за емисии.
От това следва, че емисиите CO
, получени от дейността по производство на топлинна енергия, са основание за включване в тази схема единствено на инсталации, които са източник на тези емисии, като, както в настоящия случай, третата инсталация, доставяща топлинна енергия на разглежданата в главното производство инсталация.
Това тълкуване се потвърждава от приложение IV към Регламент № 601/2012, което в точка 1, буква А), втора алинея предвижда изрично, че „[в]сички емисии на парникови газове от изгарянето на горива в дадена инсталация операторът следва да отчита като емисии на тази инсталация, независимо дали има подаване на топлинна енергия или електроенергия към други инсталации. Операторът не следва да отчита при приемащата инсталация емисии, свързани с производството на топлинна енергия или електроенергия, които приемащата инсталация получава от други инсталации“.
От този текст ясно личи, че оператор, който внася топлинна енергия с произход от трета инсталация, не може да се позовава на отделяните от нея емисии.
Както отбелязва генералният адвокат в точки 50 и 51 от заключението си, всяко друго тълкуване неизбежно би довело до опасност от двойно отчитане на емисиите, при положение че те би трябвало да се декларират както от производителя на топлинна енергия като преки емисии, така и от ползващия тази топлинна енергия като непреки емисии.
Това двойно отчитане обаче не само противоречи на член 5, първа алинея от Регламент № 601/2012, но при положение че емисиите, свързани с производството на топлинна енергия от инсталация с интегрирано производство на собствена топлинна енергия, трябва да се декларират само веднъж, ще се отрази и на запазването на условията на конкуренция, което е една от подцелите на установената с Директива 2003/87 схема (вж. по-конкретно решение от 22 юни 2016 г., DK Recycling und Roheisen/Комисия,
C‑540/14 P
,
EU:C:2016:469
, т.
).
Следва освен това да се отбележи, както посочва генералният адвокат в точки 52 и 53 от заключението си, че макар член 49, параграф 1 от Регламент № 601/2012 да установява механизъм за прехвърляне на CO
в трите, изброени в тази разпоредба хипотези, в установената с Директива 2003/87 схема не се предвижда общ механизъм, позволяващ на производител на топлинна енергия да прехвърля квоти за емисии CO
на потребителя на енергията, нито има разпоредби, целящи да уредят въпроса за възможността за разпределяне на емисиите между различните ѝ, евентуално следващи се ползватели.
Безспорно, както посочват Trinseo и Комисията, не може да се изключи възможността разпределянето на квоти за емисии на оператор на инсталация за производство на полимери, който се снабдява с необходимата за целта топлинна енергия от трета инсталация, да насърчи такъв оператор да използва по-ефективна техника, за да подобри енергийната си ефективност, по-конкретно като намали нуждите си от горива. Комисията освен това предвижда в съображение 21 от Решение 2011/278, че квотите за емисии следва да се разпределят на потребителя на топлинна енергия.
При все това, както основателно подчертава нидерландското правителство, такова повишаване на енергийната ефективност не може да обоснове включването в схемата за търговия с квоти за емисии дейности, които не попадат в приложното поле, определено в член 2, параграф 1 от Директива 2003/87.
Тези доводи не могат да се оспорят и от предвидените от законодателя на Съюза правила за безплатното разпределяне на квоти за емисии.
Във връзка с това следва да се припомни, че в съответствие с член 10а от Директива 2003/87 безплатното разпределяне на тези квоти за емисии е част от преходна схема, приложима единствено за инсталациите, спадащи към определени сектори на дейност, освен това разпределеното количество квоти ще намалява постепенно в периода 2013—2020 г., като целта е да се постигне пълното им премахване през 2027 г. (вж. в този смисъл решения от 8 септември 2016 г., E.ON Kraftwerke,
C‑461/15
,
EU:C:2016:648
, т.
, и от 26 октомври 2016 г., Yara Suomi и др.,
C‑506/14
,
EU:C:2016:799
, т.
).
Само инсталациите, чиято дейност в съответствие с член 2, параграф 1 от Директива 2003/87 е включена в схема за търговия с квоти за емисии, могат да се ползват от безплатното разпределяне на такива квоти. Наистина, нито член 10а от тази директива, нито Решения 2011/278 и 2013/448 могат да променят приложното ѝ поле (вж. по аналогия решение от 19 януари 2017 г., Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, т.
—
).
Впрочем от самия текст на член 3, буква в) от Решение 2011/278 следва, че на инсталация, която изнася произвежданата от нея топлинна енергия, трябва да бъдат разпределени безплатно квоти за емисии за тази топлинна енергия, когато я изнася „към инсталация или друго образувание, невключено в системата на Съюза“ (решение от 8 септември 2016 г., Borealis и др.,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, т.
).
Точно такъв е случаят, когато инсталация, ползвател на топлинната енергия, извършва дейности, които сами по себе си не водят до отделяне на емисии по смисъла на член 3, буква б) от Директива 2003/87, не попада в приложното поле на член 2, параграф 1 от тази директива.
Във връзка с това следва да се добави, че разликата в третирането, следствие от факта, че инсталация за производство на полимери с интегрирано производство на необходимата за тази цел топлинна енергия, за разлика от инсталация като разглежданата в главното производство, която се снабдява с тази топлинна енергия от трета инсталация, е включена в схемата за търговия с квоти за емисии на основание на „изгаряне на горива“ по смисъла на приложение I към Директива 2003/87, изобщо не е проява на дискриминация. Наистина с оглед на преследваната с Директива 2003/87 цел, припомнена в точки 39—41 от настоящото решение, има обективна разлика между инсталация, чиито дейности отделят емисии парникови газове в атмосферата, и инсталация, чиито дейности не отделят такива емисии (вж. по-конкретно в този смисъл решение от 19 януари 2017 г., Schaefer Kalk,
C‑460/15
,
EU:C:2017:29
, т.
).
От изложеното по-горе следва, че инсталация за производство на полимери като разглежданата в главното производство, за която не се спори, че осъществява дейности, които не отделят преки емисии на CO
, не попада в приложното поле, определено в член 2, параграф 1 от Директива 2003/87.
Следователно такава инсталация, без да е необходимо да се изследва дали тя извършва дейност по „производство на органични химически вещества в насипно или наливно състояние чрез крекинг, реформинг, частично или пълно окисляване или чрез подобни процеси“, по смисъла на приложение I към Директива 2003/87 не е включена в установената с тази директива схема за търговия с квоти за емисии.
Въз основа на това на първия въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 1 от Директива 2003/87 трябва да се тълкува в смисъл, че инсталация за производство на полимери, по-конкретно на поликарбонат, като разглежданата в главното производство, която се снабдява с необходимата за това производство топлинна енергия от трета инсталация, не попада в установената с тази директива схема за търговия с квоти за емисии, тъй като не отделя преки емисии CO
.
С оглед на този отговор не е необходимо да се отговаря на втория преюдициален въпрос.
По ограничаването във времето на последиците от съдебното решение
В съдебното заседание германското правителство поиска от Съда да ограничи във времето последиците от настоящото решение, както ако отговори утвърдително, така и ако даде отрицателен отговор на първия въпрос.
Следва да се отбележи обаче, че германското правителство не представи никакъв конкретен довод или доказателство, което да обоснове това искане.
При тези условия не следва да се ограничава действието на настоящото решение във времето.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 2, параграф 1 от Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета, изменена с Директива 2009/29/EО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година, трябва да се тълкува в смисъл, че инсталация за производство на полимери, по-конкретно на поликарбонат, като разглежданата в главното производство, която се снабдява с необходимата за това производство топлинна енергия от трета инсталация, не попада в установената с тази директива схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове, тъй като не отделя преки емисии CO
2.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.